Da den fynske optiker Finn Juncker tog til Senegal for at være med til at uddele brugte briller til befolkningen, var han opfyldt af idealisme og entusiasme. Fem år senere måtte han sande, hvor vanskeligt det kan være at hjælpe andre.

Finn Juncker har et freelance-optikerfirma. Med udgangspunkt i Fåborg arbejder han også i Albertslund, i Malaga og i Grønland, og i perioder har han arbejdet i Senegal. Det sidste for egen regning.

Det afrikanske eventyr begyndte, da han så en annonce i bladet Optikeren, hvor man søgte optikere til et projekt om brugte briller til befolkningen i Senegal. Projektet gik ud på, at indsamle brugte briller i Danmark. Brillerne blev renoveret og repareret af tidligere alkoholikere og narkomaner på et behandlingshjem i Nykøbing Falster og herefter sendt til Senegal.

Bag projektet stod en dansk sygeplejerske. Hun søgte to optikere, en sygeplejerske mere og en medhjælper. I 1998 rejste disse fire, inklusive Finn Juncker, til Senegal. De skulle selv betale rejsen og opholdet, og de måtte bruge deres sommerferie på det.

- Vi boede i lerhytter hos de lokale og sov på gulvet, og vores tre daglige måltider bestod af ris, som vi selv skulle betale for. Vi havde også udgifter til chauffør og benzin. Vi var der knap tre uger, og vi foretog 200 synsprøver og udleverede 150 par briller hver dag. Folk var kommet gående flere dagsmarcher for at få briller. Desværre kom der også mange blinde og folk med grå stær, som håbede, at vi kunne kurere dem. Det var hårdt at være vidne til. Men de mange, vi kunne hjælpe, var hele rejsen værd, fortæller Finn Juncker.

Kort efter projektets start søgte den ledende sygeplejerske om midler hos Danida. Omkring en halv million kr. blev bevilget til de tre år, projektet skulle løbe. Det var nu et Danida-projekt.

Nogle af pengene gik til at få senegalesere til Danmark, hvor Finn Juncker oplærte dem, så de kunne fungere som optikere hjemme og således overtage danskernes arbejde. Der gik tre år på denne måde. Finn Juncker brugte to-tre uger hvert år af sin sommerferie på at arbejde som optiker i Senegal, og om vinteren oplærte han senegalesere i Danmark. Men økonomien knirkede.

- Der var et eller andet helt galt. Vi betalte alt for meget for den mad, vi spiste, dvs. ris, og alt for meget for benzin og til chaufførens løn. Målt med lokale alen. F.eks. var det den danske stats kilometertakst, der blev anvendt, når vi skulle køre ud og betjene befolkningen. Men brillerne blev leveret, og behovet var stort. Så vi betalte, beretter Finn Juncker.

De var jævnligt ude for en del ubehagelige hold-ups ved forskellige checkpoints af krigere med maskingeværer. Området var plaget af uro, og det var ikke ufarligt at bevæge sig omkring dernede.

Da projektet udløb efter tre år, opfordrede Finn Juncker tre optikere, han kendte som folk med hjertet på rette sted, til at tage med ham til Senegal i sommerferien og videreføre det påbegyndte arbejde.

Han kontaktede folkene i Senegal og fortalte, at et hold på fire danske optikere med et læs briller var klar til at tage af sted på egen hånd. Det vil sige uden Danida-midler. Optikerne ville ikke kunne betale de samme summer til senegaleserne som hidtil for mad og transport. Da kølnedes interessen mærkbart hos senegaleserne, og de fire optikere kom aldrig af sted.

Men Finn Juncker er gjort af stædigt stof. Han havde lært en gambianer at kende, som var indehaver af en brillebutik i Gambia, men som ikke var uddannet optiker. De to indgik en forretningsaftale om kompagniskab.

Finn Juncker skulle lære ham op og hjælpe ham i gang som partner i foretagenet. Det gik også fint. Finn Juncker uddannede gambianeren i hans butik og havde medbragt en hel del kostbare måleinstrumenter til synsprøver.

Meningen var, at gambianeren skulle købe måleinstrumenterne for de penge, han solgte briller for, men han ville hellere købe biler. Da Finn Juncker forklarede ham, at han gerne ville have sine måleinstrumenter tilbage, tilkaldte gambianeren politiet og bildte betjentene ind, at Finn Juncker havde foræret ham instrumenterne.

Finn Juncker måtte opgive at få sine instrumenter igen.

En ekstra bitter krølle på det eventyr var, at Finn Juncker i Danmark forgæves kæmpede med skattevæsnet, der ikke ville anerkende hans rejse som forretning og udgifterne i den forbindelse som fradragsberettiget.

- Jeg indså, at det var slut. Min indsats og mine penge var tabt. De senegalesere, vi havde lært op som optikere her i Danmark, har aldrig fået lov at praktisere i Senegal. Jeg må sige, at jeg har fået et temmelig desillusioneret syn på ulandsstøtte. Pengene går i de forkerte lommer. Og vores projekt er desværre ikke enestående. Det er kendetegnende for en række afrikanske lande, at nogle få magtfulde høvdinge sidder på alt, og de er villige til at gå langt for at få del i støttemidlerne. De bruger pengene til deres egen familie, til at sende deres børn på dyre skoler, til rejser og luksus. Det var situationen omkring brilleprojektet, og det var grunden til, at vi skulle betale så meget for mad og kørsel. Tilbage står tusindvis af fattige og syge, som kunne have været hjulpet ofte for et forholdsvis beskedent beløb, siger Finn Juncker.

Han har ikke fortrudt sin indsats i Afrika, men han er skuffet og ærgerlig. Sin trang til at gøre nytte og hjælpe andre får han så udløb for i Grønland.