Pszeudo-Geber
Pszeudo-Geber („hamis Geber”) néven egy névtelen 13. századi születésű európai alkimista ismert (időnként tarantói Pállal azonosítják<ref>William R. Newman. New Light on the Identity of Geber", Sudhoffs Archiv 69 (1985): 79-90</ref>), aki vegyészeti és kohászati témákban írt könyveket „Geber” álnéven.

A „Geber” eredetileg Dzsábir ibn Hajján 9. századi alkimista rövidített és latinizált neve volt. Európában a 14. századtól évszázadokon át úgy hitték, hogy „Geber” azonos volt Dzsábir ibn Hajjánnal, és hogy „Geber” könyveit arabról fordították. A 13. századi európai alkimisták nagyra tartották az arab vegyészetet, így Pszeudo-Geber felvette híres elődjének nevét, hogy több megbecsülést nyerjenek a munkái. Egy-egy nagy előd nevének felvételét pszeudoepigráfiának nevezik, és a középkorban gyakori jelenség volt. A középkori írásoknak széles palettáját terjesztették például Pszeudo-Arisztotelész szerzőségével.

Pszeudo-Geber igen nagy hatással volt a vegyészetre és a kohászatra a késő középkori Európában – alighanem nagyobb hatással, mint bármely más szerző.

A Pszeudo-Geber Gyűjtemény és a Geber-probléma 
Az alábbi könyveket „Pseudo-Geber Corpus” (Pszeudo-Geber Gyűjtemény) néven ismerik. A 16. század első felében többféle nyomtatásban is kiadták őket. ezt megelőzően pedig nagyjából kétszáz éven át voltak jelen a tudományos életben. A feltüntetett szerző „Geber” vagy „Gebri Arabis” (latinul „az arab Geber”) volt, és egyes változatokban bizonyos Rodogero Hispalensi-t (sevillai Rodogero) tüntették fel fordítóként.Summa perfectionis magisteriiLiber fornacum („Kemencék könyve”)De investigatione perfectionis („A tökély vizsgálatáról”)De inventione veritatis („Az igazság felfedezéséről”).
Illetve:Testamentum GeberiAlchemia GeberiAz alkímiai elmélet és laboratóriumi gyakorlat legvilágosabb addig megjelent kifejtése lévén Pszeudo-Geber munkásságát széles körben olvasták és használták fel az európai alkimisták, miután ezen a területen általában miszticizmus, titokzatosság és többértelműség uralkodtak. A Summa Perfectionis a késő középkori Nyugat-Európa egyik leggyakrabban olvasott alkímiai könyve volt. A következő három könyv rövidebb és jórészt a Summa Perfectionis anyagát tartalmazzák tömörebb változatban. A Testamentum Geberi és az Alchemia Geberi Marcellin Berthelot szerint „vitán felül hamisak, későbbről származnak [a másik négynél]”, és általában nem tekintik őket a Pseudo-Geber Corpus részének. Szerzőjük nem azonos az első négy könyvével, habár az sem bizonyos, hogy azok ugyanattól a szerzőtől származnak.

Az a feltevés, hogy a gyűjteményt arabból fordították volna, a késő 19. században bukott meg Kopp, Hoefer, Berthelot és Lippmann tanulmányai nyomán. A gyűjteményre egyértelműen hatást gyakoroltak a középkori arab írók (főleg Ar-Rázi, nem pedig a névadó Dzsábir). Az első négy könyv valószínűleg 1310-re készülhetett el; ennél nem lehetnek sokkal korábbiak, mert Summa Perfectionis''-nak a világon sehol nincs nyoma a 13. század előtt. Nem említik például Albertus Magnus és Roger Bacon 13. századi munkái sem. Egyetlen arab változat sem ismert. Tartalmuk nagyjából az 1300-as évekbeli Európa tudását tükrözi. Ennek egyik legfontosabb bizonyítéka, hogy a benne szereplő új tudásanyag – többek közt a salétromsav, a királyvíz, a kénsav és az ezüst-nitrát – ismeretlen a korábbi arab művekben.

Források

Fordítás 

Alkimisták