весели анекдоти за Дядовци
Дедо Кире и баба Сия седяха на софричката до кюмбето, отсипваха си от чайника греяна крушовица у калени чашета и сладко пийваха. След четвъртото чаше дедо Кире го осени страхотна идея, щот и малкия дедо Кире като че ли се поразмърда у потурите.
- Сийо, ма, ай кат едно време, га се любехме, аз ша ида до наш'то изворче у гората и ш'та чакам романтично и с трепет да додиш.
Трепнало сърчицето на баба Сия: "Бре, тоз старец, ко му стана?!"
- Убаво, Кире! Ти въри, аз ша дода!
Надяна Кире новите потури, навърви и новите цървули и с бастуня у едната и дръжальето у другата закуцука към гората. Стигна до изворчето и приседна на дънера да отпочине и тъй се изнизал един час, а от Сия ни вест, ни кост. На всичкото отгоре притъмня, затрещя и заваля пороен дъжд. Наметна ямурлука на главата дедо Кире и зачака бурята да отмине. Понечи да стане, ама тежко напоеният ямурлук го натисна и той политна, та се хвана за дървото, за което се хващаше и баба Сия, коги се онождаха. Останал без сили, мокър като кокошка дедо Кире едвам сбра сили да докуцука до къщи, отвори вратата и като виде Сия да довършва чайника с крушовицата, изрева като балкански лев:
- Сийооо, що ни доди, ма?!
Сия му рече:
- Щот, Кире, мама ме не пущи.