виц за Настроение
На Небето в ранният следобед. Напекло слънцето, гали лек ветрец, а пред Райските врати мързеливо придрямвал св. Петър. По пътя от от Земята, виещ се между облачетата се задал един силует. Приближил се и застанал пред св. Петър. Усетил сянката, той надигнал единия клепач и удостоил с премрежен поглед новодошлия.
- Ти... какво искаш? 
- Ами... искам да вляза.
И посочил към Райските порти. Св. Петър бил в добро настроение, а и както го напекло слънцето хич не му се мърдало да проверява по тефтерите, за тук ли е или не, и щракнал с пръсти.
- Айде, от мен да мине - влизаш! 
Портите се отворили, новият изчезнал зад стените на Рая, а Св. Петър продължил блажената си и божествена дрямка. Не щеш ли, след малко от вътре се чуло някой да блъска по вратата.
Стреснал се св.Петър, че до сега такова не му се било случвало. Щракнал с пръсти. Иззад процепа между вратите се промъкнал бързешком новодошлият.
- Какво стана? 
- Трябва да изляза... - и хукнал на обратно по пътя към Земята.
Св. Петър го съпроводил с недоумяващ поглед, почесал се по тила и пак се настанил да почива. След малко, тъкмо задрямал, усетил, че върху него се е надвесила сянка. Отворил очи и пак видял същият човек.
- Какво искаш пак? 
- Ами... пак да вляза...
- То това тук, да не ти е хан? Влез - излез... Тъй не може! Реши какво искаш и тогава!
- Амиии... съжалявам, но нещо ме мотат в реанимацията!