гаври за Бебета
Семейство Иванови все не успявали да заченат дете и решили да си вземат баща под наем. В деня, когато трябвало да пристигне бащата донор, г-н Иванов целунал жена си и смутено казал: 
– Аз изчезвам, скъпа, човекът ще дойде скоро.
Половин час по-късно, по една случайност, пътуващ фотограф на бебета позвънил на вратата, надявайки се да реализира продажба.
– Добро утро, мадам, аз бих искал да… 
– Оо, няма нужда да обяснявате, аз Ви очаквах. – прекъснала го малко нервно г-жа Иванова.
– Наистина? – озадачил се фотографът. Ами добре, аз съм страхотен специалист по бебета. 
– Точно на това се надяваме аз и съпругът ми. Заповядайте, влезте! 
След минута госпожата попитала, изчервявайки се: 
– Ъмм, откъде ще започнем? 
– Оставете всичко на мен, госпожо. Аз обикновено правя две пози във ваната, една на канапето и може би няколко на спалнята. Понякога, на пода на хола също се получава хубава поза, там е широко и спокойно можем да се поразхвърляме. 
– Ваната? Пода на хола? Нищо чудно, че не сме успели да направим нищо с моя Гошо. 
– Мадам, никой от нас не може да гарантира успех при всеки опит. Но ако опитаме няколко различни пози и аз щракам от шест или седем различни ъгъла, сигурен съм, че ще бъдете доволна от резултата. 
– Боже мой! Това е много… – ахнала г-жа Иванова. 
– Госпожо, същността на моята работа не позволява да се действува прибързано. Аз лесно мога да Ви претупам за пет минути, но съм убеден, че ще бъдете разочарована. 
– Зная това. – тъжно отвърнала госпожата. 
– Позволете да Ви покажа някои от моите произведения! – казал фотографът, изваждайки албум със снимки на бебета. 
– Ето това го направих в рейс на градския транспорт. 
– Боже господи! – възкликнала г-жа Иванова, мачкайки носната си кърпичка. – А тези близнаци се получиха изключително добре, като се има предвид, че беше много трудно да се работи с майка им. – продължил фотографът. 
– Било е трудно? 
– Да, тя беше много претенциозна. Трябваше да отидем в Борисовата градина, за да свършим добре работата около децата. Хората се тълпяха и ни притесняваха. 
– Борисовата градина!? – разширили се очите на г-жа Иванова от изумление. 
– Да, а освен това едно бездомно куче се опитваше да захапе апарата ми и аз трябваше да се пазя от него, докато работя с майката! 
Госпожа Иванова се олюляла и възкликнала: 
– Имате предвид, че кучето наистина е искало да загризе вашият ъъъ.. , апарат!? 
– Точно така. Е, стига съм се хвалил, ако сте готова, аз ще вадя триножника и да започваме работа. 
– Триножник!? 
– Разбира се мадам, моят апарат е голям, тежък, 29 сантиметров, професионален. Без да го подпра на триножник не мога да работя с него. Мадам?! Мадам?! Боже, какво ѝ стана, припадна!