виц за Ядене
В ранния следобед на 1-ви януари реших да се противопоставя на гравитацията и да се разходя из града, за да видя какви ги е свършила новата година при идването си. Новите години идват като Освободители - с много шум, гърмежи и очаквания посред три дни ядене, пиене и веселба, а след това ги следват глад, мизерия и надежди. Но по-добре да идват, че не дойде ли някоя, значи имаш земеделски проблем, тоест проблем с погледа към правилния край на тревната структура! И така, излизам навън с известна доза оптимизъм в натежалите глави и крайници. Очакванията ми рязко се оправдават. Времето е като през ранна пролет - достатъчно топло за да не го псуваш и недостатъчно студено за да го псуваш. Гледам - улица. Стъпвам почти уверено на сухия тротоар и за миг ми става мъчно за любителите на мокри крака, сополиви носове и снежни човеци. Продължавам напред. Хората щъкат по улиците, като оцелели след ядрена заплаха, видимо преживели Голямо празнично ядене и пиене. Въздухът е някак нов, като неразпечатана кутийка Парацетамол. Дори голите дървета не изглеждат уплашени от каквото там си се плашат обикновено. Продължавам нанякъде с лек страх да не срещна някой познат, че това „за много години“ ми звучи като бормашина в неделя сутрин. Всичко е на мястото си, включително и аз самият. Животът придобива чистоновогодишна прекрасност в мислите ми и дори гласовете, които ми говорят обикновено, го правят в рими под съпровод на арфи и цуктромбон. Аз по принцип не им обръщам внимание, но този път звучат красиво и се заслушах - „Да, да, животът бил прекрасен! На нас, ти мухльо, си ни ясен. Ей така докато бродиш, забрави, че на работа ще ходиш, след преброени дни...“ Еййй мамка му! Романтиката ми потъна като вафла в корема на голдън ретривър. Разходката свърши. Здравей, Живот! Прибирам се да спя още. Разказите друг път. 
П.С. Честитих ли Нова година? Не ли?! За много години тогава!