רשב"י, כד דמיך ליה בלילי ריש שתא חמא בחלמיה בני אחתיה מתבעין מן מלכותא שית מאה דינרים אנסינן אקמינן פרנסין. אמרין ליה: מן דמא מפקתא? אמר להון: אתון מפקין וכתבין בסיפא דשתא אין מתאבדין אנא אשלם לכון. בסופיה דשתא, איתאמרין עלייהו לישן ביש כד הוו יתבין ונסבין בהדין מטכסא אתא חד גבר ממלכותא אמר להון: או אתון עבדין פורפרא דמלכא, או אתון מארמאין שית מאה דינרין, וסביתינון וחבשתינון בסלקי. כיון דשמע רשב"י אזיל לגביהון, ואמר לון: ומה אפקתון? אמרו ליה: הא כתבא שרי קרי הדא כתבא ואשכח דאפקן שית מאה דינרין חסר שית דינרין. אמר להון: הבו לי שית דינרין ואנא מפקא לכון. אמרו ליה: אתון חמון לההוא סבא מתבע מנהון שית מאה דנרין ואתה אמרת שית דינרין ואנא מפקא לכון?! אמר להון: הבו לי שיתא דינרין ולא איכפת לכון אתון, יהיבין ליה שיתא דינרין בגו קמציה, אזל יהבין שוחדא להדין סבא, דלא לדבר למלכא מילא ואפקינון מתמן. אמרו ליה: דלמא הוית ידעת, דאנן מזדמיין? אמר לון: חייכון מלילי ריש שתא הוינא ידעין דאינון מארסוון שית מאין דינרין. אמרו ליה: אלו אמרת לא הוינא יהבין אף שיתא דינרין בגו מצותה. אמר להון: ואלו אמר לכון לא הוין מהמנין יתי?! אלא אית הוא משתחוי להו למעבד מצותיה לשמה: