השוחט את הבריאה, ולא פירכסה <i>(פי' שלא נתנענעה)</i> – הרי זו מותרת. אבל המסוכנת: והוא, כל שמעמידים אותה <i>(בגערה או במקל. כל בו בשם הראב"ד)</i> ואינה עומדת, אע"פ שהיא אוכלת מאכל בריאות. שחטה ולא פרכסה כלל – הרי זו נבלה ולוקין עליה. ואם פרכסה הרי זו מותרת. וצריך שיהיה הפירכוס בסוף השחיטה <i>(ולמשוך עד אחר השחיטה. רבינו ירוחם בספרו "תולדות אדם וחוה" נתיב ט"ו ח"ג לדעת רש"י)</i>, אבל בתחילתה אינו מועיל. כיצד הוא הפירכוס: בבהמה דקה, ובחיה גסה ודקה – בין שפשטה ידה והחזירה, או שפשטה רגלה אע"פ שלא החזירה, או שכפפה רגלה בלבד – הרי זה פרכוס ומותר. אבל אם פשטה ידה ולא החזירתה – הרי זו אסורה, שאין זו אלא הוצאת נפש בלבד. בבהמה גסה: אחד היד ואחד הרגל, בין שפשטה ולא כפפה, בין שכפפה ולא פשטה – הרי זה פרכוס ומותרת. ואם לא פשטה לא יד ולא רגל ולא כפפה כלל – הרי זו נבלה. ובעוף: אפילו לא רפרף <i>(פירוש, מענין "כערף עין")</i> אלא בעינו, ולא כישכש <i>(פירוש נענע)</i> אלא בזנבו – הרי זה פרכוס.