אמנם, חוץ מציור החיובי של אמונת תורה מן השמים, כשאדם מישראל עומד על אפיה של תורה ומכל שכן כשבא למדה זו שמבחין מה שיש בינה ובין כל הצעה דתית וכל הדרכה מוסרית כללית זולתה, מיד הוא נרתע מאימת רוממות הודה ומתמלא אהבת תורה, ומכיר לגדל ולרומם ערכה והודה והדרה. וכל מה שיסתכל יותר בפרטיה ובתוצאות פעולותיה כן תגדל תשוקתו אליה ורוממותה בנפשו, עד שיכיר שהיא כלי חמדה שבה נברא העולם, ושאין העולם מתקיים כי אם בשבילה ועבורה, כדי שיבא הנעלה שבברואים - האדם, אל מטרתו השכלית, האלהית והמוסרית היותר נשגבה ורוממה. ״צרופה אמרתך מאד ועבדך אהבה״.