בגוף האדם ובגופות בעלי חיים כולם, שהם מוכנים לפגעים וסיבות המזיקות, שם אדון כל המעשים חק החסד של ההצטרפות לטובה, והעדר ההצטרפות לרעה. כיצד, הרי משך החיים הולך מן הלב וממרכז החיים שבמח ומתאגד עם כל האברים כולם הרחוקים, ושופע גם כן על הבשר והחלב, הנמצא בגוף גם כן בתור הגנה לעת רעה, וכן על העור השער והצפרנים, זהו הקישור הטבעי ביחש הטובה. אמנם לרעה, פגע אשר יפול, הנה יש אשר המצב הרע יחייב לחיתוך אבר אחד או רבים, ומכל מקום אין הנשמה תלויה בהם, והחי יקום ויעמוד על חייו הכלליים, אף על פי שישאר בעל מום. ויש, שישוב אליו גם כן חסרונו על ידי תגבורת כח החיים. אמנם, גם אם יהיה במצב שעל כל פנים ישאר בעל מום, מכל מקום אין מומו כי אם מתיחד בו לבדו מצד תוארו החיצון, אבל כח החיים אינו נעשה בעל מום. ואין סומא מוליד סומא ולא קיטע מוליד קיטע, וכל אשר יחובר אל החיים יש בטחון שיצא ממנו כח משוכלל ושלם, המועיל בכל הוד תמימותו והשלמתו המתוקנת לעצמו ולזולתו.