אין יראת אלהים במקום הזה : אין הכוונה שהיו רוב העם אנשי עול וחמס, אלא שלא היו נזהרים בהונאת הגר, כי אף אם לא היו עושים חמס זה לזה ייתכן שיהיה זה ליראת המלך והשופטים, אבל המלך והשופטים לא היו משגיחים על הונאת הגרים, ואין אהבת הגר אלא מיראת האל, והנה היה אפשר לאברהם לומר דבר זה לאבימלך בלי שיהיה בזה חירוף וגידוף למלך ולהנהגת מלכותו. והראיה שלא היו אנשי הארץ ההיא נזהרים מהונאת הגר, ושלא היה לגרים מקום לצעוק אל המלך או אל השופטים שיעשו משפטם, הוא ענין הבאר אשר גזלו עבדי אבימלך, ואברהם לא מלאו לבו לצעוק על הדבר עד שבא אליו אבימלך וביקש ממנו שיכרות ברית לו ולזרעו (למטה כ"א כ"ה). וכל זה אמנם איננו מתנגד למה שאמרתי למעלה (י"ט ה') שהיה דרך העולם לנהוג כבוד באורחים, כי אורח לחוד, וגר המתעכב לחוד, וגם איש הבא בגפו ומתאכסן בבית איש מאנשי העיר לחוד, ואיש הבא עם משפחתו ועם נכסיו לחוד.