לעולם אין אדם צריך לעזוב את גדולת אור הנועם בדבקות האלהית העליונה, בהרחבת הדעת, ולא יחוש כלל מה שנראה לו שלא נתבררו עדיין מעשיו, וק"ו מחשבותיו, מזגיו, דיבוריו ורוב עניניו, ואע"פ שהוא מרגיש את חולשת רצונו, מ"מ הוא יעשה את שלו, ויהיה נדבק באור העליון שהוא יסוד התורה. ואם יוכל להדבק בנקודה השכלית העליונה לפי מדתו ומדריגתו, הרי הוא עומד במדריגה הגונה מאד. ואם מרגיש איזה מסך בשכלו עד שכל עניני ציוריו אינם יכולים להיות כי אם ע"פ הדמיון, מ"מ כיון שתשובה אלהית פנימית מונחת בקרבו, והוא מכיר שרצון היסודי הוא להיות דבק בחי החיים, באור ההויה העליונה שכל החמדות, כל הנצחיות, כל הענוגים, כל השלומים, וכל הגבורות, הפארים, התהילות, והזהרות, ממנה הם באים - ונפשו עורגת לקודש קדשים העליונים, הרי הדמיון שלו הוא הלבוש שבתוכו מתעלם השכל העליון - שהוא אור ד' באמת והוא יסוד שעשועי התורה והחכמה כולה - ע"כ יתמלא מזה גופא אורה ושמחה. ולפעמים ע"י תמידיות התשוקה האלהית הגוף נחלש, בזמן שלא נתעלה עדיין לגמרי, עד שע"י החולשה מתבטל הוא מתורה ומתפילה, מ"מ לא יתן אל לבו להתעצב, כ"א ישמח ויעז בחלקו הטוב, שחולשתו באה ממקור קדוש ועליון זה, ושברו על ד' אלהיו, א"ת שברו אלא שברו בימין, וימין ד' רוממה ועושה חיל. 