והנה לפי אותו הכח הניתן לאומה בכל עת ובכל דור, כן תלוי זיקוק שלה לדברי תורה בין דברים שבכתב לדברים שבע״פ. כי כללות דברים שבע״פ, אף על פי שרבים מהם הם מן הקבלה, מכל מקום הלא הקבלה עלולה היא לשכחה, ואחר כך צריך להשיב אפילו הדברים המקובלים על פי בית דין והסכמת חכמי הדורות. וקל וחומר שיתכן להיות דברים רבים שבעקרן נסמכו על הכרעת בית דין, ופשטא דקרא ״ובאת אל הכהנים הלוים ואל השופט אשר יהיה בימים ההם״ מורה כן שזהו עיקר הקבלה, וכדברי הרמב״ם שבית דין הגדול שבלשכת הגזית הם עיקר תורה שבע״פ. והנה, כשישראל עומדים במעלה עליונה והלב טהור לגמרי, אפשר להשתמש בכללים יותר רחבים כמו ״למדרש טעמא דקרא״ ולהורות, שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה כשיש על זה הוכחה וצורך. אבל כפי ערך הנפילה של האומה, כן הלב הוא יותר עלול להוציא משפט מעוקל נגד התוצאה של האמת הכללית המוציאה אל הפועל את היושר הכללי שהוא יסוד כל התורה כולה. על כן, אז נעשים מאורעות של חתימות, שהכתוב אומר ״צור תעודה חתום תורה בלמדי״. ופעולת החתימות היא לתן שם ושארית לההדרכה העליונה המביאה להמעלה הרצויה גם בשעה שהלב בעצמו אינו עלול כלל להנהגה מקורית. והנה, מצב הכלל בכללו הוא פועל ודאי על מצב הרוח שבקרבו. על כן לפי הפיזור והשפלות, שפלות הנפש ושפלות המצב שישראל עומדים בו בגלותם, אין לשער מה היו התוצאות אם היה העם חפשי לגמרי בדרישת התורה בלא מקרים של חתימות. ודאי, לפעמים כשהיה נוטה לנטיית יראה וחסידות היה מקבל עליו בחובה סיגופים ועניני חסידות יותר מהראוי, והיו נקבעים בסגנון של קביעות שהיה קשה לסור מהם, וכשהיה נוטה ליאוש וקשות היה מטביע דוגמאות כאלה על חיי הכלל; שאי אפשר כלל שדור אחד וסדרי חייו לא יפעלו על הדורות הבאים, אבל החתימות הן פעלו כי רק מה שנחתם בדרך מיצוע פועל פעולתו על הכלל, ולא מצב נפשי מיוחד של איזה דור. ובכלל, זהו רוח ד' שחל על החתימה שנגלו בה כחות קיבוציים של כל הזמנים וכל הדורות, לפי האופן המועיל לקיום האומה בצביונה וקדושתה, אפילו בימי החושך היותר נוראים