לו היה כל עקרה של תורה רק להרגיל את האדם בהכנעה ושיעבוד לאלהים לפי מובן האדם בהוה, אז ודאי היו המעשים המדוייקים טפלים והכונה העיקר. אמנם, אם שדבר גדול הוא הרגל הנפשות לדביקות ועבודת ד׳, ממנו יתד ופינה לכל מוסר ומעגל טוב, אבל לא בזה לבד יושע האדם וכל החי. לבא אל החק המאושר של שלימות התפתחותו, היא מדה אחת כללית מוסרית הנובעת ממקור ההכרה האמתית של יחש האדם לקונו, ולנשמתו הרוחנית. אבל החיים, הם רחבים הרבה, והם ארוכים ומתפשטים אל העתיד הארוך, ומצותיה של תורה הנה עצות נפלאות לרכס את העתיד עם ההוה, והתכונה נגמרת עם הקמת כל החזון. ובהיות המעשה חסר, תשאר אמנם הכונה להיות האדם מתגעגע וחושק להיות דבק באהבת יוצרו, אבל הלא ישאר בקטנותו, ולא ידע כלל במה זה ימלא התעודה שעבורה ראוי להיות החכמה העליונה מטפלת בבריאה זו הגדולה.