אסור לאדם לביש את חברו, בין בדבור בין במעשה, וכל שכן ברבים. ואמרו זכרונם לברכה המלבין פני חברו ברבים, אין לו חלק לעולם הבא. עוד אמרו זכרונם לברכה נח לאדם להפיל את עצמו לכבשן האש, ואל ילבין פני חברו ברבים, שנאמר היא מוצאת. והיא שלחה אל חמיה לאמר, לאיש אשר אלה לו, אנכי הרה. ולא אמרה לו בפרוש אלא ברמז. אם יודה יודה, ואם לאו, לא תפרסמו. לפיכך צריך האדם להזהר מאד, שלא לביש את חברו ברבים, בין קטן בין גדול, ולא יקרא אותו בשם שהוא בוש, ולא יספר לפניו דבר שהוא בוש ממנו. ואם חטא כנגדו והוא צריך להוכיחו, לא יכלימנו, שנאמר ולא תשא עליו חטא. במה דברים אמורים בדברים שבין אדם לחברו. אבל בדברי שמים, אם לא חזר כשהוכיחו בסתר, מכלימין אותו ברבים, ומפרסמים חטאו, ומחרפים אותו בפניו, ומבזין ומקללין אותו, עד שיחזר למוטב, כמו שעשו, כל הנביאים בישראל, ואין בו משום אונאת דברים, שנאמר ולא תונו. איש את עמיתו ופרשו רבותינו זכרונם לברכה עמיתו, עם שאתך בתורה ובמצוות הזהירה התורה על אונאתו, וןא העובר עליהן, ולא חזר בו, לאחר שהוכיחוהו בסתר ובלשון רכה