הקצוות מתחברים, קילוסו של הקב״ה עולה מכל מקום, מגן עדן ומגיהנם, מן הצדיקים ומן הרשעים. על כן, על כלנו החובה מוטלת רק להגביר את כח הטוב בכל האפשרות, באופן שכל כך יתגבר ויתנשא עד שהכחות הרעים יהיו תוכים לרגליו, וירבו הודו ותפארתו. ראוי היה שהאדם יחיה וישתדל להשאיר שם וזכר לו בארץ למען הטוב והיושר, שזהו אהבת ד' הטהורה, אהבת דרכיו שהם חסד משפט וצדקה, אבל הדבר רחוק מן האדם מצד שפלותו. החיים עצמם עומדים במצב כל כך שפל עד שאי אפשר כלל להסכים שראוי להשתדל להתהוותם, ועוד יהיה זה צדקה. על כן, ההסכמה ממחזה ההוה היא מוחלטת, שנח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא. אם כן, אין כלל במציאות שיצא הדבר הגדול של בנין העולם בהמשך סידורו ועלייתו, על ידי כח הטוב לבדו, על כן ברא הקב״ה את הכחות הקשים שהם גורמים גם כן רעות רבות, ומכל מקום הם מביאים לתכלית התיקון וסוף הברכה לבא. על כן, בחטא יתחולל האדם. ישראל אמנם נקדשו, שהם התחייבו בפריה ורביה ממצות ד' עליהם, מפני שידיעת השי״ת לאמתתה מובילה אל הידיעה של אושר החיים שסוף סוף יבא, על כן יש בזה צדקה ומצוה רבה להרבות חיים. אבל אומות העולם שאינן מוכשרות להשכיל כזאת, והדעה הבלתי משוחדת הנותנת נח לו לאדם שלא נברא, היא עושה בעצם את העסק להתהוות החיים והבאתם — לחטא, ומכל מקום התכלית נעשית, ״הוא אמר ויהי, הוא צוה ויעמד״, עד שיחזור הכל לטוב. גם אם היה מתגלה הוד החיים והצפיה לעתיד כראוי, אין האדם מוכשר להתרומם כל כך לחפוץ בטובה הרחוקה מצד עצם טהרת היושר שבנפשו. על כן, היצר הרע הוא הסרסור של המציאות, ומכל מקום האדם צריך להשתדל לקדשהו בקדושה שכלית והדרכות נאות. ונמצא, שהוא מתעלה אל התכלית בדרכים נאים ומתקדש ומטהר עצמו מלכלוכי הדרכים האמצעיים.