והנה המחשבה העליונה של דעת ד׳, שהיא יסודו של עולם, ורק בה ימצא האדם צדקה ועז, צריכה טיפוח עצום איך להרגיל את כל החיים עמה, איך להתאים את מה שנראה נמוך ופרטי עם מה שהוא נשא, נשגב ונעלה. הרגל זה לקח על עצמו עם ישראל. וכדאי הוא זה לאנושות בכללה להקציע לה עם אחד היותר מוכשר לזה, להקנות על ידי עבודתו התמידית בהתרגלות ארוכה ובכשרון מיוחד הבא על ידי נחלת אבות ושלשלת היסתורית שישא עליו, את הדבר הכללי הגדול הזה העומד להיות לנס עמים, לכונן את המעמד החפשי של הרוח האנושי על בסיסו הנאמן לו, שאיננו יכול להיות, לא על ידי השלילה החלושה בעיקרה שאינה נותנת כלום ואין בידה לרומם רוח האדם כלל, שכל כחה של השלילה אינו כי אם להשקיע את האדם בחומריותו, וכל מחשבה עליונה, וכל אצילות נפש, תראה כמו צללי תהו, ואיך תרומם; ומכל שכן הדעות החיוביות שהן במצב הבוסר, שהן מתפרדות פירוד עצמי בתכליתן ותכונתן אצל כל עם ולשון שמביאות פירוד פנימי וחסרון יחש נצחי, עד שאי אפשר כלל לרוח האדם שיעלה על ידן עבודה כללית משותפת. אבל המחשבה של דעת ד׳ במלא ההוד האפשרי להגיע ללב האדם, הלא ימצא עמה, בדעת שלטון הכח המוסרי והשאיפה הכללית, לרומם את החיים ולהקיף גם כן את מושג החיים בהקפה רחבה במצב ההווה, וגם לשוטט לשא חזון בכללות גם כן על מצב העתיד, שיוכלו תקופות רבות ושונות לבא והמציאות של החיים תתעדן ותתרומם, והאדם מוצא בנפשו עז ובטחה, והצדק המלא חודר עמוק ללבבו. וההרגל הזה הוא נדרש לאותו הסדר של מצות התורה שהוא ראוי להחתים על ישראל את הצורה היותר נאותה להם לפי טבעם, מצד התכונה הלאומית שלהם בפרט ומצד השיתוף הכללי של המין האנושי הנמצא עמהם שהם משפיעים עליו ומושפעים ממנו, שהדבר הולך ומתגלה על פי המון המסיבות, הטובות והרעות.