תני ר' שמעון בן יוחאי: בשעה שעמדו ישראל על הר סיני ואמרו (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע, באותה שעה לא היה בהן זב ומצורע, ולא חיגרין, ולא סומים, ולא אילמים, ולא חרשים, ולא שוטים. על אותה שעה הוא אומר (שיר ד): כולך יפה רעיתי ומום אין בך, וכיון שחטאו לא עברו ימים קלים, עד שנמצאו בהן זבין ומצורעים. על אותה שעה הוא אומר (במדבר ה): וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וגו'. מהיכן נתחייבו ישראל בזיבות וצרעת? רב הונא בשם ר' הושעיא אמר: ע"י שהיו מליזין אחר גדוליהן ואומרים: משפחה זו של פלוני, לאו של מצורעים היא?! ללמדך שאין הנגעים באים, אלא על לשון הרע. ר' תנחומא אומר: על ידי שהיו מליזין אחרי הארון ואומרים: ארון זה הורג את נושאיו ואין נגעים באים, אלא על לשון הרע. לכך נתחייבו ישראל בזיבות וצרע. ורבנן אמרי: מן העגל, דכתיב (שמות לב): וירא משה את העם כי פרוע הוא, שפרחה בהן צרעת, כמה דאת אמר: (ויקרא יג): וראשו יהיה פרוע. רבי יהודה בר רבי סימון אמר: ממתאוננים, שנאמר (במדבר יא): עד אשר יצא מאפכם והיה לכם לזרא. מהו לזרא? רבי הונא אמר: לזרנא ולבוטנא. וריש לקיש אמר: לאסכרא. רבי אבא אמר: לאזהרה. ר' אביתר אמר: לקרדא. רשב"י אמר: ובלבד שתהיו מרחקין ביותר, ממה שאתם מקרבין בו. אמר רבי יהודה ב"ר סימון: מכאן נעשו זרים לאהל מועד: