כבר ביארנו בנשואין ששנים שהיה ביניהם שדוכין ופסק זהע"יבנו וזה על ידי בתו ואמרו כמה אתה נותן לבנך כך וכך וכמה אתה נותן לבתך כך וכך ועמדו וקדשו קנו באמירה ואין קונין באמירה זו עד שעת נשואין שכל הפוסק דעתו לכנוס וצריכין שיהיו הדברים שהן פוסקין מצויין ברשותו שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כמו שביארנו ודברים אלו לא ניתנו להכתב לפיכך אינן כשטר עד שיטרוף בהן.