כל דבר של כשרון אין ראוי לשאוף שיהיה אבוד מן העולם, כי אם להיפוך, ראוי להשתדל בהרחבתו ושכלולו, אפילו אם יהיה דבר קל וקטן, אל תהי מפליג לכל דבר שאין לך דבר שאין לו מקום. הקלקול מתהוה רק בחילוף הערכים ובהעלם עין ממקום השימוש הראוי. למשל, היו ימים שרבים מלומדי התלמוד בעלי הכשרון נטו לפלפולים מאד רחוקים, רחוקים הם מנקודת האמת מצד הדרישה המדעית של העיון ההלכותי, על כן צדקו אותם שהתנגדו על מהלך זה. אבל אימתי ההתנגדות צודקת? בזמן שיהיה השימוש של הפלפול הרחוק עומד במקום הדרישה והעיון, במקום הבירור והליבון. לא כן הוא כאשר ידע המשתמש בו יפה את ערכו, שאין בו ערך של חיקור דין, כי אם הוא חפץ לתן לו ערך אסתתי, זהו דבר התלוי בטעם. היופי הוא מעדן, ומרחיב את הלב. אמנם החומר של היופי תלוי לפי קרבתו של אדם להמושגים, עד שיש אדם שכל כך נפשו דבקה בעיון התורה ואהבתה, עד שגם צורת היופי שהחומר שלה הוא ערוך מסדרי ענינים של דברי תורה והלכות תלמודיות הוא מרגיש בזה יופי שלם וערב לנפש. אם כן, זאת הנטיה איננה כי אם הוראה נכבדה על דבקות הנפש באהבת התורה עד שהחוש האסתתי מבקש גם כן ממנה חומר. על כן, למטרה כזאת התירו חכמי הדורות להשתמש במהלך הפלפול הרחוק. וראוי באמת לתן לו מהלכים, במדה כזאת שלא יהיה עומד במקום ההעמקה המחקרית. ונמצא שמקבלים ממנו תועלת של שמחת הנפש למי שחושו הפנימי מתאים לזה, נוסף על חידוד התלמידים והרחבת כשרונם, כשנעשו הפלפולים באופן של כשרון. על כן, אין ראוי גם לישר שבבעלי הגיון להביט בשאט נפש גם על דרך הפלפול היותר רחוק, ובלבד שיהיה ערוך בכשרון הגון. ואם יש אדם שאיננו נהנה מאותם הציורים, הנה כל דבר התלוי ברגש וטעם לא ניתן לכל אדם בשוה, וראוי גם לאותו הרחוק מהתענג מציורים רחוקים כאלה שלא לבזות את העוסקים בהם במדה הראויה. ויכיר לטובה את השתדלותם בדבר שבכללו הוא מביא תועלת וענג רוחני כזה שכל שיתרבו הנהנים ממנו תתרבה גם כן אהבת התורה וכבודה. ומזה תוצאות טובות נכונות. וראוי לכנס גם כן דברים כאלה בערך המאמר המפורסם: קוב״ה חדי בפלפולא דאורייתא.