מנחה: לשון נחת, כמו ניחוח, דבר שהקטון נותן לגדול לפייסו ולהניח דעתו, אם אולי חטא לו; והנה עקר המלה אינו אלא נח לא מנח, ואולי בימי בית שני אמרו מנחות [בקמץ תחת הנו"ן] ולא מנחות [בשוא תחת הנו"ן], כי עשו המ"ם כאילו היא שורשית, כדרך שאמרו תורם מן תרומה.