והארץ היתה וגו': המקרא הזה מחובר לשלאחריו, הארץ מחתילתה היתה כך וכך ולפיכך ויאמר אלהים וכו ' וכו '. תהו ובהו: ענינם שממה, כי תהא ובהא בארמית ענין השתוממות, כמו שאמרו בבראשית רבא (ב' א') ישב לו אותו העבד תוהא ובוהא, הכוונה משתומם, וכן בלשון סורי אתבהבה ענינו נעשה משועמם, בוהבהא תמיהה ושוממות, וכמו שהמדבר נקרא שממה וישימון, כן ייקרא תהו ובהו, והכוונה שלא היו בארץ לא צמחים ולא בעלי חיים. וחשך על פני תהום: גם תהום נ"ל משורש תהא כמו תהו (וכן דעת רבנו סעדיה) לשון שממה ותמיהה, אלא שהונח בפרט על רבוי מים ועומקם, שאין להם סוף, והכוונה כי כל הארץ היתה תהום, כי היו המים מכסים אותה ולא היתה נראית, ועל פני תהום הזה לא היה אור, כי אם חושך, והנה זה ציור מבהיל, שממון למטה ושממון למעלה. ורוח אלהים מרחפת וגו': כתרגומו ורוחא מן קדם ה' מנשבא, ורוח אלהים ענינו רוח גדולה וחזקה. כמו כי רוח ה' נשבה בו (ישעיה מ' ז'), ישב רוחו יזלו מים (תהלים קמ"ז י"ח), נשפת ברוחך (שמות ט"ו י') וכמו הררי אל (תהלים ל"ו ז') ושלהבתיה (שיר השירים ח' ו'). מרחפת: ענין תנועה, כמו על גוזליו ירחף (דברים ל"ב י"א), רחפו כל עצמותי (ירמיה כ"ג ט'), ומה שלא אמר מנשבת, כי לא היתה נושבת כנוהג שבעולם, שהרוח מנשבת לאחד מן הצדדים, אלא האויר כולו היה מתנענע לכל צד; ויש מפרשים רוח אלהים על רצון האל וכחו והשגחתו; ומלבד שאין לשון רחוף מתישב כלפי מעלה, נכון מאד שיהיה הפסוק כולו מדבר בציור מה שהיה מתחילה, ואח"כ יספר פעולת האל שהיא פתאום וברגע, כי אינה אלא במאמר (ויאמר אלהים יהי אור), ולא שיאמר שהיה האל או רצונו וכחו מתנענע על המים, כאלו מזמן רב היה משתדל ומתעסק בדבר. וגם הציור הזה מהרוח, שהיתה מתחלה מרחפת מכל צד, הוא מלמדנו חסדי ה' על ברואיו, כי עתה נשיבת הרוחות איננה כן, אך היא מסודרת על ידי החוקים שחקק ה' בעולמו, ואם היה העולם נשאר בחאוס כמו שהיה אז, היה הרוח מתנועע תמיד בחוזק מכל צד, או לא היה מתנועע כלל, ולא היו הבריאות יכולות להתקיים.