תדשא הארץ דשא: הנכון שנקרא דשא העשב הקטון והרך, שאין הזרע נראה וניכר בו (ולפיכך לא אמר דשא מזריע זרע), והעשב גדול ממנו; ור ' עובדיה ספורנו אומר, כי דשא מאכל בהמה, ועשב מאכל אדם. אבל מה שכתב המבאר לנתיבות השלום, כי דשא כולל גם העצים, לא ייתכן, שהרי מצאנוהו במקומות הרבה סמוך לעשב ולירק (כגון מלכים ב' י"ט כ"ו; ישעיה ט"ו ו', ל"ז כ"ז) ולא גם פעם אחת סמוך לעץ. ואעפ"כ, תדשא הארץ כולל גם העצים, כי גם העצים בתחילת צמיחתם הם קטנים ורכים כדשאים (תלמידי מוהר"ר אברהם חי מיינסטער). והנה תדשא כמו תצמיח, ואח"כ פירש דשא שהוא היותר קטון ואח"כ הוסיף עשב מזריע זרע שהוא גדול מן הדשא, ואח"כ הוסיף עץ פרי; ולפיכך נכון הוא הרביע שעל דשא, שהוא מפסיק פחות מן הזקף שעל זרע, כי דשא ועשב ענין אחד, ועץ פרי ענין אחד; והפשטא שעל הארץ מפסיק יותר מהרביע שאחריו, כדרך כל רביע שאחרי פשטא, שאינו אלא שלא לכפול הפשטא שלוש פעמים רצופות, כמו "הן גביר שמתיו לך ואת כל אחיו נתתי לו לעבדים" (בראשית כ"ז ל"ז), וידוע כי היתיב שתחת עשב אינו אלא במקום פשטא מפני המלה הזעירה. אבל הנוסחאות שבהן מלת דשא בזקף אין ספק שמוטעות, והעד הנאמן בפסוק שאחריו ותוצא הארץ דשא, שאין דשא בזקף אלא בתלישה גדולה, ומילות ותוצא הארץ בקדמא ואזלא, מה שלא ייתכן אם היה דשא בזקף; ונולד השיבוש בפסוק הראשון, כי קל הוא להחליף רביע בזקף, מלבד שיש לפניו פשטא שדרכו לבוא לפני הזקף, ולא נולד הטעות בפסוק השני, כי רחוק הוא להחליף תלישה בזקף, מלבד כי שם אין לפניו פשטא.