והנה למען דעת שאין שום ציור יוצא מכלל האחדות, הוא ענין עבודת הקרבנות, שהוא תולדה מהציור היותר פשוט שמתגלה ענין האלהות לפי הסקירה היותר בוסרית במין האדם, ומכל מקום גם בה זורח האור האלהי. ואדרבא, כשהציורים כולם מתקשרים מלמעלה למטה, עד שאפילו באותו הציור העומד בתחתית הסולם זורח האור הכללי, זהו הדרך המביא להשתכללות הבריאה כולה ושלום העולמים ממשמש לבא, שאז כבר נחדלות התגרות העיוניות הבאות לרגלי הציורים הפנימיים שבמושג האלהות, כיון שמובן שדוקא בקיבוץ כולם יחד יצא האור האמיתי ויזרח אור הטוב, החיים והצדק האלהי בעולם. על כן, אין קרבן רצוי כי אם כשהעולם עומד במצב טוב והגון, באופן שראוי שכל הציורים יעלו ויתאחדו לתכלית הטוב. אבל כשעומד העולם במצב הפירוד והסקירות הפרטיות מתגברות, אז הלא הקרבנות ראויים הם להתהפך לתועבה שבהנתקם מאור החיים העליון הלא הם מסמיכים את ציור האלהות באופן היותר חשוך, וסותמים בעד אור השכל הטהור וההשגה הבהירה המביאה לזיכוך המעשים והמדות. אבל כשהכל מתקרב והכל מתאחד, הכל עולה והכל מתקשר, אין שיעור ואין ערך לאותו העז והבטחון של הוד דעת האלהים וצדקת השם יתברך המתראה מאור האלהי המתפלש בכל עז חסד עולמים בכל מקום, ״מלא כל הארץ כבודו״, ״בכל המקום אשר אזכיר את שמי אבוא אליך וברכתיך״. ומה גדלו דברי חכמים ז״ל ״והנה סולם מצב ארצה וראשו מגיע השמימה״, זה הכבש, שכהנים שהם כמלאכי אלהים עולים ויורדים בו, על כן ״בהקבץ עמים יחדו וממלכות לעבד את ד'״, בזרח אור ד' על ציון ועל מקראיה, ״שם יזבחו זבחי צדק״, לרדוף צדק צדק, ו״שלום שלום לרחוק ולקרוב״, ״וראו כל בשר יחדו כי פי ד' דבר".