אמנם, כאשר אירע לעצם המחשבה האלהית שבשביל שנכנסה בלבבם של אנשים שלא הוכשרו לאורה הגדול, אחרים מפני מדותיהם הרעות, ואחרים מפני סכלותם, עד שהעיבו את היפעה הגדולה של המחשבה הרוממה המאירה את כל המחשכים, ומתוך כך עמדו אנשים, שמהם היו גם כן בעלי מוסר גדול, לבקש שלילה מוחלטת. אבל לא השכילו, שאם כח החיים עשה גם כן רעות רבות, מכל מקום לא בשביל כך ישוב לאפס ותהו, כי אם נשתדל שיטהר ויתפתח כראוי - כן המחשבה האלהית, שבכללה אצורה כל התמצית של כל רוממות מוסר וצדק, ותטהר ותנקה על ידי אור הדעת, הנעזר הרבה על ידי השפעתם של ישראל, שלא הוצרכו בכללותם לשא את האלהות על ידי מתולוגיה אפלה, בשעה שכל העולם כולו לא היה אפשר לו כי אם על ידי החושך העב והמזוהם של עבודה זרה אלילית ונתעבה. אם כן צריך לעת כזאת, שהשלילה, שהיא בת המות, פורשת כנפיה על פני העולם מחסרון כח ומיעוט אור החיים, צריך ישראל להראות את כחו להאיר אור הדעה החיובית הנושאת עליה את אור החפש האמיתי, שממנה תצא ישועה לעולם כולו. ותחת אשר כל כחה של השלילה בא רק מפני אשר רבו המשתמשים בדעה החיובית בשפלות נפש, שעל ידי זה יצאו תוצאות מאדיבות, להראות איך ישראל חי וקיים, פועל ושואף, דוקא על ידי הידיעה החיובית שהיא נחקקה עליו עצמו בהיסתוריה שלו, שאין שום עם בעולם שתהיה הדעה החיובית העליונה חקוקה על עצמיותו, כי אם, או שהם מוכרחים לגשש בחשכת המחשבה השפלה של עבודה זרה, או להתנודד בשלילות. גם העמים שקלטו את התרבות הכללית ממקור ישראל, מכל מקום מובן הדבר שכדי שתתעלה הדעה הזאת לשא פרי לברכה, צריכה להיות פוריה ורחבה הרבה, שאי אפשר להיות כזאת כי אם עם החיים של המקור הראשון, מקור ישראל. וכל אשר יחיה ישראל בחיים יותר חזקים ויותר טהורים ומלאים ענין, על פי יסוד הדעה החיובית העליונה הזאת, דעת ד׳ אחד הטבעית באמת לכל האדם אשר על פני האדמה, תתברר השאלה שתוכל אומה שלמה לחיות באור של חיים המופעים מאור ד׳ בלא צורך של שום החשכה, ובאין שום מעצור מחופש הרוח. שרק עם הקניה הטבעית שנמצאת בכל האומה בכללה ללכת באור ד׳, יוכל החופש האמיתי להיות מחובר עם דעת ד׳ הטהורה, וממנה נוכל להאיר במלא העולם הקולטורי בכל אומה ולשון על פי דרכה, עד שכל העמים כולם יכירו וידעו את הצורך הגדול שיש לכל האנושות, שהאומה שיש עמה וצפון בקרב תולדתה כח הדעה הרוממה שהיא אור העולם, שהיא תהיה מלאה בצביונה בכחה וממשלתה. ״והביאו בניך בחצן" "ובנתיך על צד תאמנה". "וידעת כי אני ד׳ אשר לא יבשו קוי".