ובאמת ענין הערך של איזו ידיעה אינו מגרע כלל את כח שמירת המסקנות היוצאות ממנה. למשל, יוכל אדם לחשוב את ידיעת התכונה למעלה יותר עליונה מידיעת הרפואה, ומכל מקום אף שיבחר למקצוע עסק שלו את ידיעות התכונה, יתנהג בודאי, אם בעל נפש הוא, אחרי המסקנות ההגייניות של חכמת הרפואה. וכל אחד יוכל לחשוב שידיעת דת ודין שבמדינתו היא ירודה מערך החכמות שיש להן ערך כללי, מכל מקום לא יזלזל בשביל זה בשמירת כל חק שבתיקון המדינה. על כן אסון גדול הוא שהננו מורגלים לראות אנשים רק באחד משני אופנים: או שיחשוב שאין בעולם שום חכמה כלל המגעת בערכה וחשיבותה ללימודי ההלכות ופלפוליהם, ואז יהיה על כל פנים שומר תורה וירא אלקים, או שכבר הציץ להביט שיש גם נוי גם אור בחכמות רבות רחוקות מחוג ההלכות מאד. וכבר השריש בדעתו שטעם השמירה הגדולה והקדושה הנהוגה באומה מאד לכל הלכות שבתורה, היא מורכבת עם אותה דעת שאין חכמה שבעולם שוה לה. על כן כאשר זה היסוד יהיה אצלו בערך מוכחש, ימצא בנפשו ריקניות משמירת התורה והמצות, שהן תמצית ההלכות. על כן צריך לשנן שאין דעה זו מעקרי תורה כלל. אף על פי שאין גם ההיפוך ברור — שיש באמת גם ערך נשגב ונפלא בקודש מאד לחכמת ההלכה, ובני אדם המוצאים עצמם מסוגלים להיות כל עמלם בתורה לשמה במקצוע ההלכה ופלפולה אשרי חלקם, ורב טוב הם עושים לבית ישראל בעבודת ד׳ זאת הגדולה. אבל גם מי שלבו נשאו לדון כהרמב״ם שחכמת התורה היא פנימיותה סודותיה והשכלתה, ותלמוד תורה הוא דבר גדול בעקרו מפני שמביא לידי מעשה, גם הוא לא משתבש. ואם לפי רוחו לא יוכל למצא עצמו שוקט בשיקוע בהלכות לבדן, יקח לו מקצועות הרוחניים שבתורה לעסק לו, והוא גם כן עוסק בתורה. וגם אם הוא עוסק בשאר חכמות, אם שהוא מחוייב לקבע עתים גם כן לתורה, מכל מקום איננו בשום אופן בן חורין מקיום כל המצות שבתורה על פי תמצית של לימודי ההלכות והרחבתם, שהם הלימודים המעשיים המורים לנו את דרך ד׳.