כשהתרוממות השכל מגעת למקומה הראוי לה, שוב מתבאר יסוד האמונות וערכן, עד שאין הלב מתנקף עוד כלל למראה הסתירות ההמוניות הנראות בין האמונות השונות להיות מתיאש מכל אמונה, כי אם אדרבא בין עב הענן יעבור שלום, ויכיר וידע את מעשה ד' הגדול איך ידו הגדולה בחסדו נטויה על כל יצוריו וביותר נגלתה על המשפחה האנושית בפינתנו בכדורנו, שמזה נשכיל לציורים יותר כלליים ויותר נשגבים, ונתרומם לאור הנצח בבטחון ועז נפש המתמלאת ענות צדק וכל המדות הקדושות. כשנשכיל, שלא די למין האנושי ביחש לאלהים חיים רק כשידע את השם הנגזר והמוסכם של אחדות ד', ולא כשישנן לו בשפתיו דרכיו ומדותיו, כי אם רק כשיהיה כל כך מתרומם עד שיוכל לשאוב ממעיני הישועה של דעת ד', האחד הקדוש רם ונשא עדי עד, את כל חייו, אשרו וטובו. אבל בהיותו עומד במצב שפל, לא די שלא יוכל לשאוב מים טהורים, כי אם עוד ביותר ידלחו המים הזכים בהיותם יורדים מרום חביונם אל עמק עכור של נפש מזוהמת באהבת מוסר הרע, מוסר אוילים ואוצרות רשע, מאילו יקרו לו ממעין נמוך גם נרפש של עבודה זרה, ודמיונות נמוכים, שעמהם יתלקטו פירורי מוסר כפי אשר יוכלו שאת. על כן, יד ד' אשר נגלתה על ישראל ביציאת מצרים, היתה דרושה להקדמה רבה של דרכי האבות, רוממותם וקדושתם, מוסרם הנעלה, ועם זה זיכוך גדול בכור הברזל, והדרכה נשאה על ידי בחיר האנושי, משה זרוע תפארתו, שרק באופן כזה היה אפשרי לאור זרוע זה להיות נקלט, ועם כל זה רבו לו גם כן המכאובים ועצמו הנפילות, עד שעם הדרך הכבדה תבא המטרה. והנה הציורים היותר צחים וצרופים הנם מחוברים עם יסודי המעשים, אבל גם בתוך האומה עצמה, לא כולם היו ראויים לעמוד בעומק ים האורה, והיו נפשות כאלה שהרוממות הזאת המתנשאת עד אין סוף, ומתפשטת עד אין תכלית לפרטי המעשים הנובעים מהציורים ומביאים לתעודה היותר רוממה ואמתית, אינה לפי ערכן, והיו מתקלקלות מאור הבהיר. וזהו שגרם רעש היציאה מהכלל, בכתות, צדוקים, כותים, וכל החיל הנופל, המתחלק על הדרך. אמנם הרוח הפנימי רודה בהם, ומתוך שאינם יכולים לקבל אותו הצביון הכללי, הם נדפסים בדפוס ניגודי, שהוא בעולם המעשה סמל איבה ותחרות. וכן, כשבאה האנושות בחלקיה לאותה המדה של אפשרות שאיבת נטיפות ממעין הגדול של אור ד' אחד, אי אפשר שיהיו מוכשרים כל כך להיות יונקים מאור האדיר בלא פתוח וחינוך ארוך ומוקדם. על כן, רק במעולים שבהם היה לטובה אור הנעים הזורח, אבל לרבים יצאו זמורות זר וכר נרחב למוסר נשחת, מה שלא היה כזה אם היו מחזיקים באלילים הראויים לפי ערכם. מכל מקום האור ינצח. אבל המדה הנמוכה שאי אפשר לה להתאחד עם האור הגדול, היא מתנודדת ויוצאת לפעלה בדמות שנאה והתנגדות לישראל, אבל המישור הפנימי הוא אור ד' שבסוף יזוכך. ואם לפי מושג המקור של הגזע האלילי מתרשם איזה יסוד ורעיון קרוב לו גם על שדמות אור הטוב, אי אפשר שיהיה באופן אחר, וזו האמת ההמונית שלהם. ואם לאדם שכל כך חפץ להועיל לאנשים רבים, ועלתה בידו בכמה ענינים, מיחסים לו שם של אלהות, אי אפשר כלל שיהיה מתקבל בציור אחר אור כל כך מאיר בלב עמים שהם מצד עצמם מוכשרים לאלילות, ודוקא באופן כזה מושפע עליהם הטוב המוסרי. ולכשיתרוממו ביותר ויכירו כמה נשגב ונעלה הוא כבוד אלהים מליחסו לאדם, אפילו יהיה מלא חמדת אהבת הטוב בתכלית, אז יהיו הציורים הקנויים שלהם מצדם הטוב עומדים על כנם, והדעות יתרוממו כלפי השכלת דעת ד׳, ויהיו מעלין בקודש ולא מורידין. ההסתעפות וההתפשטות היתה אחר כך מוכרחת להיות מתנגדת להיהדות לפי אותה המדה של יצר הלב, ועמה באו גם כן חזיונות של מגרעות שנסתבכו באומה הישראלית מירידותיה, עד שנעשו יחד למסכה אחת בתואר מלחמה להיהדות, מה שבאמת היא רק יוצאת בעקבותיה. וכן היה עם הסעיף השני, לפי ערך מושפעיו היה נשפע ונעזר עזר אלקי, והרי כמה מדרגות ישנן גם כן בנבואה, ואם לא עלה שום אחד למעלה כללית של שינויי סדרים בכללות הבריאה כמשה רבינו ע״ה, הוא מפני מיעוט מדרגתם ומיעוט הצורך להשפעה רוחנית אדירה, אבל החפץ הכללי חפץ ד׳ הוא. ועם הזהירות הרבה להבדיל בין הקודש האמיתי למה שהוא לערכנו חול וגם טמא, לא נבהל לחשוב תועה, שאי אפשר להתאים עם דעה ומוסר טוב לערכם את הציורים הדתיים שלהם ואת המנהגים המסתעפים, שהם בונים את בית היושר והטוב וזיכוך המחשבות להם לפי מדתם, והם מכשירים אותם לאור הגדול האחדותי הכללי.