כאשר נבא לכלל חשבון בטבע הטהור של האדם, בין הנטיה לאמונה או לכפירה, בכללות, נמצא ברור, שהאמונה היא לאדם טבע נטוע, טבע מחוייב בכלל. כל יסודי החיים בכללות בחיי החברה לא יוכלו כלל להתקיים אם לא יתחבר עמם כח האמונה, במה שראוי להאמין, ובמדה שראוי להאמין. החיים המוסריים לא ימצאו מעמד כל עיקר מבלעדי משען האמונה. אין החברה האנושית יכולה להעזר מעזר השיתוף בכל כשרון של חכמה ודעת, כי אם בעזר האמונה. נאמין לרופא המוסמך ומוסכם שירפא את החולה, ונמסר אליו גם כן לניתוח מסוכן במקום סכנה. נאמין לחושבי מחשבות בכשרון כשיציעו לפנינו ענין מדעי הדורש שיתוף מעשי, אפילו אם לא יוכלו המשותפים כולם לרדת עד סוף מיצוי החשבון. נאמין להורינו אשר בחסדם נתגדלנו, שהננו יוצאי חלציהם, והננו ממשיכים על ידי זה את סדר חיי המשפחה והמולדת. אלה וכיוצא באלה הם תוצאות הטבעיות של האמונה. ויותר מכל אלה עומדת בחוזק עז טבע האדם — האמונה באלהות. זאת התכונה היא מגלה לנו את טבע האדם, בין בחייו הפרטיים, בין בחיי הציבור. יחש לאלהות מרגיש האדם בעצם טבעו, על כן לא נמצא שום קיבוץ אנושי שיהיה קיים ומסודר באיזה אופן, שיהיה בלא זיקוק לאמונה באלהות, יהיה באיזה סגנון שיהיה . וזה מראה לנו בגלוי את טהרת הטבע של הנפש האנושית. אשר על כן כשאנו רואים לפנינו שני דרכים, הדרך האחד הוא לרומם את יסוד האמונה מתהום השפלות של הטבעיות הגסה שלו, שנפל בה מצד בערות האדם וחולשת נפשו, שאז נשיב לו את טבעו הטהור בעוצם מעלה ורב יתרון; או הדרך של השלילה, לכפות את טבע האדם, על ידי אמצעיים מלאכותיים חוץ לטבעו, ולהזקיקו לעקור מלבבו את יסוד האמונה. הננו רואים שהדרך הראשון הוא דרך האורה, דרך החופש הגמור, שכל היסוד התרבותי נשען עליו לאמתתו, לא לקלקל את הטבעיות האנושית כי אם להכשירה, לרוממה ולעדנה, ואז יחיה חיים בריאים מאושרים ומתוקנים. והדרך השניה, דרך הכפירה והשלילה, היא דרך העבדות, ההתגברות שלעד לא תצלח, להעתיק את האדם מטהרת טבעו ולעשותו הולך כצל בלא מעמד של חיים רעננים, מה שלא יצלח לעד. ולא תוכל הכפירה המוחלטת להתפאר שמצאה ידה לכונן שום קיבוץ הגון הנמשך ומתקיים, אפילו באותה המדה שעשתה השפלה שבאמונות. מפני שאפילו האמונה היותר שפלה יש לה בסיס טבעי באמתת המציאות ובטבע הנפש האנושית, על כן היא מתקיימת בצורתה כל זמן שהמחזיקים בה עומדים על אותו המעמד הנמוך שיוכל להסתפק באותו המושג האמוני הצר והשפל, ואחר כך כשהציבור מתעלה, היא קונה לו מושגים יותר מנוקים ומבוררים — מזדמנים סבות ומעוררים שמרחיבים ומטהרים את מושג האמונה באלהות על מעמד יותר ברור ויותר נאצל ועדין. אבל השלילה איננה כלום, ולא נבראה בטבע החלק הרפה שבמין האנושי כי אם כדי להיות לכח מעורר על יסוד הטהרה של המושגים של האמונה. על כן, הם מתגברים ביותר בעת מעבר מתקופה לתקופה, שאז העם עומד לטהר את המושג החיובי. מעוררת אותו השליליות שאין עמה על כל פנים מושגים של טעות חיובית, מפני שאין עמה כל חיוב, וכחה לעולם רפה ומפוקפק, לאזר חיל, להחליף את הציורים הצרים והרקובים (על) [ב]ציורים חזקים, בריאים ואיתנים, כדי שאותו היסוד הטבעי, שהוא האמונה באלהות, יתרומם למעלתו היותר רוממה, שהיא התעודה המנהלת את האנושות לחופשתה הגמורה.