לכאורה נראה שהמחשבה הרזית, המעמקת כל כך בספוני ההויה, המגבהת את ערכו המהותי של האדם עד למעלה משמי רום, היא מכבדת את העול המוסרי על האדם, נוטלת ממנו את החופש הטבעי של חייו, מבטלת בגדלה את כל חמודותיו, עושקת ממנו את הארץ. ונותנת לו תחתיה שמים עליונים וגבוהים מאד, שלא יוכל אדם בשר ודם להתאחד עימם. אבל רק מחשבה שטחית היא מחשבה זו, ותוצאותיה באות מההברקה הראשונה של הידיעות הפתאומיות על דבר הגודל והנשגב ההוייתי בכלל, ועל דבר גודל האדם ונשמתו בפרט, ההולכת וחודרת עד בואה לעומק החיים של הנשמה הישראלית, שכבר יצאה אל הפועל בכנסת ישראל. החזון הראשון מעולף הוא ברוח סערה, בענן גדול ובאש מתלקחת, אבל אחרי שהדיעה מתחוללת, אחרי ששיקול הדעת מתרגל להגדולות הללו, והתביעה הנשמתית הולכת ומשתלמת על פי עומק שאיפותיה הטבעיות לשיגוב. לרוחב, לעילוי ורוממות אז המוסר מתבסס ברוח האדם, העולם נעשה לו יקר וחביב עשרת מונים מאשר היה ערכו אצלו על פי המידה הבינונית שמודדים בה את ההויה הגשמית והרוחנית, ואת האדם וכל מהותו, על פי התיאוריות הנגליות. החיים נעשים עטורים ברוב פאר, כל דבר גדול וכל דבר קטן שבהם מתעלה, משתגב ומתקדש. כל ההרגשות, הנטייות, האומנויות. השיחות. התנועות, ההקשבות החיצוניות והפנימיות. נעשות גילויים גדולים רמי ערך של אור חי העולמים, והאדם נעשה שותף למעשה בראשית, מתהלך עם העולמים כולם בריעות של מנוחה ושלות השקט, וחי חיים שלמים, ממולאים בכל כוחותיהם ומשוקים עדנים, עדני עליון, עדני קודש ונהרה.