ההבדל שיש בינינו לבין העמים, שמזה באה השנאה הלאומית, בא גם כן לרגלי שינוי הצביונים שבחיים שמקורם הוא הדת. אמנם כמה משונה הוא הצביון של החיים שבין שומר מצוה לפורק עול. שינוי גדול כזה אי אפשר להיות בין פורק עול המצות המעשיות, לבין איש אחד מגויי הארצות שאנו שרויים ביניהם. עלינו להשכיל שזה ההבדל הצביוני, יגרום שנאת אחים, שהיא קשה יותר משנאה לאומית של עמים זהים. אין לנו להקיש כלל, מה שנמצא בכל האומות המתוקנות עוזבי דת ועם כל זה הם משתתפים בכל הענינים הלאומיים ואין הלאומיות נלקית מצדם. כל העמים, בפרט אלה שאנו שרויים ביניהם, אין דתם מקפת את כל חייהם. אפשר לו לאיש השומר את דתו ונאמן לה להתחתן עם העוזב את שמירת דתו בכל ארחות החיים, לאכול עמו בביתו, להתארח אצלו גם כן בימי חגו ושבתו, ולבא גם כן בברית הנשואים עם זרעו. לא כן אנחנו. האיש הנוצר תורה הלא לא יוכל לאכל כל מאכל בבית איש מאחינו האוכל טריפות. והמחלל שבתות וימים טובים לא יוכל לאכול עמו על השולחן את מאכלותיו המתבשלות ביום השבת, והנעשות ביום טוב באופן האסור, דברים הנקנים מן השוק ביום טוב וכיוצא בזה. מי שאינו שומר חוקי טהרת המשפחה, ידאג ויסלד איש שומר תורה מהתחתן עמו. בניו הם פגומים, באשר הם בני נדה. זה הרושם הוא קיים בלב, ועומד לעד, ומזה השנאה מבצבצת בהכרח. ושינוי הצביונים פועל פעולתו לרעה על האגד הלאומי.