ויש בזה שתי תשובות. כי המזל בענין המצות והעבירות נותן הכנה לבד לא מכריח. כי הנולד בצדק אינו מוכרח להיות צדקן כי אם מוכן לכך. וכן הנולד במאדים אינו מוכרח להיות שופך דמים אבל מוכן לכך. והסבה בזה כי המזל פועל בגופות עד שיעשה רושם בהם. ועכ"ז איננו פועל בנפש שהוא למעלה ממנו. ומתחייב מזה (שכל מה שהוא נמשך לדברים הטבעיים יהיה כפי המזל) אבל מעשה המצות והעבירות שאינו פועל טבעי. ימשך כפי הנהגת הנפש. וזה על ב' פנים, האחד מהם, שהנפש מצד הנהגתה לגוף אפשר לה שתשתנה התכונה הרעה שבגוף הנמשכת אחר המזל, כמו שנאמר שהנולד במאדים אע"פ שמתחייב לפי מזלו שיהיה דם לבו חם רותח מוכן אל הרציחה. עכ"ז הנפש בכחה מצד הנהגתה לגוף תשקיט הרתיחה ההיא, זהו הצד הראשון. והשני שעם היות שלא תשקוט הרתיחה ההיא, הנפש תשתמש בה במה שהוא פעל טוב רצוי ולא תשתמש בה במה שהוא מגונה. כי המזל אינו מחייב פעל פרטי אבל מחייב תכונה. ויש בכח הנפש שתשמש בתכונה אחת בעצמה בפעל טוב או בפעל מגונה. וזהו מה שאמר שם אמר רב אשי או גנבא או אומנא או סבחא או מוהלא. הנה טבחא ומוהלא שניהם נמשכים מתכונה אחת. ופעל האחד מהם רצוי שנצטוינו עליו. והשני הוא מגונה. הנה מבואר א"כ שאין למזל במעשה המצות והעבירות כ"א לתת הכנה לבד. ויש לנפש כח על ההכנה ההיא כמו שביארנו: