ויהי כאשר התעו אותי וגו': אין ספק כי אין פשט הכתוב מסכים עם הנגינות כי מבית אבי מוסב למילות התעו אותי ולא לאלהים, והיה ראוי להטעים ויהי כאשר התעו אותי אלהים מבית אבי, ונראה כוונת בעל הטעמים לסמוך אלהים לבית אבי כדי שיובן שאינו קודש אלא חול, (וזה מפני מילת התעו שהיא לשון רבים) אלהים של בית אבי, והטעם בסיבת אלהי בית אבי שמאסתי הוצרכתי ללכת נע ונד בארץ; אלא שאין דרך הלשון לומר "אלהים מבית אבי" אם הכוונה אלהי בית אבי. לפיכך אין מנוס מלקרב "מבית אבי" ל"התעו אותי", כאשר אלהים התעו אותי מבית אבי, והכוונה כשרצה האל שאגלה מבית אבי, ואמר התעו לשון רבים לומר שלא היה אל אחד מהאלהים הרבים (כאמונת אבימלך) שרצה שיגלה, אלא קיבוץ האלהים כולם, כלו' לפי האמת האל היחיד אשר הוא עומד במקום שאר האלהים כולם; הן אמת כי אין דרך לשון העברים לומר הפועל בלשון רבים אצל שם האלהים, כי אמונת היחוד מפורסמת ביניהם, אבל אברהם הוצרך לדבר כן עם מלך עובד אלילים. ואמנם לא אמר שהאל ציוהו לצאת מארצו, ואמר התעו אותי, כלו' כשנגור עלי, כשהוצרכתי להתרחק מבית אבי, דרך ענוה, שלא להתפאר בנבואה, כי אעפ"י שהאל אמר לאבימלך כי נביא הוא, אולי אבימלך לא הגיד לאברהם כל מה שאמר לו ה'. והנה כל הפסוק הזה לא היה אברהם צריך לאמרו, אחר שאמר כי אמרתי רק אין יראת אלהים וגו', אך הוסיף זה (כדברי דון יצחק) כדי להודיע לאבימלך שהתחבולה הזאת לא עשה אותה בארץ ההיא בלבד, כאילו רק שם אין יראת אלהים, אלא מיד בצאתו מבית אביו נועץ עם אשתו לעשות כן בכל מקום. ורע"ס רצה להרחיק שיאמר אברהם התעו בלשון רבים על האל היחיד, ופירש בסיבת אלהי הנכר שמאסתי הוצרכתי לצאת מבית אבי, וזה דחוק, ואיך יוכל אבימלך להבין ממילות התעו אותי אלהים, שהוא מאס באלהי אביו ועל כן הוצרך לצאת מארצו?