אמנם איש מישראל כי ימיר כבודו, הוא שאול יחטא, ואין ערוך לגעל הנבלה הזאת, והרעות הרבות המוכרחות להיות כרוכות בעקבו. וכערך הנבלה נבין כי לא ינקה מיד אלהי המשפט לשלם לו כרעתו, כי הוא בוגד בעמו ונותן יד לשוסיו ודורשי רעתו, שרבו מאד בין גויי הארץ. וכיון שהוא מוסיף כח אחד הראוי לעבוד עבודת עמו, בעבודת העמים האחרים, גם מידו יוקח מקל חובלים להאדיב עמו וצור מחצבתו, והוא עוקר מעלת נפשו מהמעלה העליונה של תורת אמת העסוקה בשכלול כל האנושות כולה, ושעל כן היא כולה דברי אלהים חיים וקיימת לעד ולעולמי עולמים, אל בורות נשברים אשר רק לעתים רחוקות יש תקוה שישובו אל מקור האמת והצדק. גם המוסריות הצרופה בתוך מפלשי עבי הדמיון שנמצא בדתות אחרות אם שהיא נותנת פרי למי שנולד באותן הדתות, מפני שמטבע נפשו הוא קרוב לאותם המושגים, אבל איש ישראל, שנולד בכשרון לחיות על פי מושגי מוסר וידיעת אלהות טהורים ומזוקקים מלאי אמת וטהרה, לא תדבק נפשו לעולם באותה המוסריות. ואפילו את ערך המוסר הפרטי לא ישיג באותה המדה שמשיגה בעל הדת ההיא מטבעו בתולדתו. על כן אין די באר כמה אמולה לבתו וכמה רע ומר הוא עזבו את ד׳ אלהיו. ומפני הסבה הזאת, ועוד כמה סבות עקריות, היתה עצת ד' אלהי ישראל, שיהיה אופן השרשת תורת ישראל בעולם באופן נשגב ונעלה לאין ערוך מכל דת, באותות ומופתים גדולים ועצומים, ובסידור מוטבע לאומי כביר כח לב, למען יהיה אור האמת עומד לעולם, ויתרון הכלליות שיש בתורת ישראל מצד חק האמת הגלוי שבה, יהיה בולט נוסף על הלאומיות כדי שתבא לתכונתה ותעודתה בקץ הימים, כמו שאמר הכתוב ״ואולם חי אני וימלא כבוד ד׳ את כל הארץ״. וכשתשכיל בדבר תמצא שעיקר יסוד גדולת הניסים וגילוי שכינה היה דרוש רק להגיע את תורתנו הקדושה אל רוממות תכליתה בשביל האנושות שתהיה ראויה לכבוד ההסכמה הכללית. אבל מצדנו אנחנו מצד חובתינו המוסרית על פי תביעת היושר והצדק, די לנו בחובתינו הלאומית. כיון שאנו מוצאים עמינו מאוגד על ידי תורתנו הקדושה והיא בית חייהם, גם בלא נשיאת דעה למרחוק חובתינו גדולה להשתוות כולנו בכל הליכות החיים שבעקרי תורתנו וסעיפיה כדי לרומם את הגוי כולו, להגדיל כחו ולהאדירו.