את השמירה וההרחקה שראוי לכל אדם מישראל ביחוד, להיות מרחיק עצמו מכל קירוב של נימוסי דתות אחרות במנהגים ומוסרים דתיים, ראוי לשקול תמיד כערך ההרחקה של הצניעות מאשת רעהו, שאינה באה מתוך קנאה וצרות עין חלילה, כי אם מתוך טהרת הנפש וקדושת המדות והמעשים. מפני שכשם שהקירוב שבפעל ואותות האהבה המה נאים ויפים להנעים ולשכלל חיי המשפחה, כן כשהם מפכים מצד איש זר יכולים הם לעכר חיי המשפחה וטהרתה, ועם התרחקותינו מאשה זרה, הננו אוהבים אותה בתור אדם, ומשתדלים בטובתה. כן ארחות המוסר והדרכים שהמדות הטובות, ששרשם הוא יראת שמים, נקנים בהם, הם מחולקים בכל אומה על פי מקריה, על פי גזעה, ארצה, והעוברות עליה בין בעניניה החומריים בין בעניניה הרוחניים, ומה שמרשם הוד אור ד' וכבוד שמים באומה זו, אינו פועל על אחרת. על כן מחולקים המה נימוסי הדתות אפילו כשהם פונים לתכלית אחת, ליראת ד׳ ולמדות טובות. ואם האדם ייוואל לסור ממסורת אבותיו לרעות בכרמי זרים, יהפכו בו למים זדונים אותם המנהגים שהם קבועים לא על פי הדרך הראוי לפי נפשו המוטבעת בטבע עם אחר, ושקבלה השפעה מעניני עמו ההיסתוריים והגזע המיוחד וכל עניניו, עד שמפני כך אסרו חז״ל על הנכרי לעסוק בתורת ישראל גם גרים לא היו להם לרצון ואמרו ״קשים גרים לישראל כספחת״ אלא שמה שיש בדת ישראל יתרון שאי אפשר לכחד, שהיא המבוע של אור ד' בעולם. על כן, עם כל ההתיחדות שיש לכל אומה במנהגיה ותוכן מוסרה, יש בה גם כן ערך כללי, שכבר אפשר ליחידים ושרידים מאומות העולם שיהיו מרגישים יפה את הערך הכללי שיש באור תורת ישראל בעד כל האדם אשר על פני האדמה. על כן אי אפשר לנו שלא לקבל אותם המתאמצים באמת להכנס תחת כנפי השכינה, להיות עוזרים להתעודה הכללית של אחדות אור ד' בעולם, שממנה ימלא כל העולם כולו אורה על ידי הרבות כחם הם באומה הישראלית. אבל מצד הערך הפרטי, על זה ראוי להיות כל איש שמח בדתו ומחזיק במעוזה ומרחיק עצמו מכל תערובות של קירוב מעשי עם מנהגי דת אחרת שאינה נחלת אבותיו, כדי שלא יגרע כח המוסר הטוב, שפריו ימצא דוקא אם יתנהל על פי דרך שנפל לו לגורל מיד ד' על פי מולדתו וגזעו.