זאת היא תעודת הציונות, אשר כשתכיר את ערכה תכבוש לה המקום האמיתי הראוי לה בישראל ובכל העולם כולו, ועל ידי חפץ החיים הפנימי והאדיר תגרש את מחלת היאוש הכפירה והספק מכל העולם, על ידי מה שתגרשהו ברב כשרון ממנה עצמה. כי בהתגבר כח ההכרה העצמית בקרבה, אז לא תחוש עוד מכל פקפוק שאינו מוצא מקום כי אם בגויה חולה וגוססת, שחייה תלואים לה מנגד, לא בגוילים שבספר תורה חיותה הנפלאה תלויה, כי אם בהבטחה שלא תשכח מפי זרעו, בתוכן הפנימי של האומה, בהכרתה את עצמה, שכח אלהים חיים אלהי ישראל שמתמלא בקרבה על ידי הוייתה והמשכת צורתה, שבא על ידי קיומה של תורה באהבה. על כן, הקראים ששכחו את הערך העצמי של האומה, לא ידעו להכיר כח מנהגי מורשת אבות. הם אינם נסמכים כי אם באותיותיה של תורה, וקל וחומר הנוצרים והמושלמנים שלקחו יסודותיהם מעצם גוף התורה לבדה, מבלי פנות אל הזיקוק של הכרת חיים הפנימיים שלה באומה, אשר התאחדה עם יסוד חייה — האומה הישראלית, הנה אמונתם מתנודדת. כשיבא יד מבקר לבקר כתבי הקודש, ואפילו אם רק בהשערה פורחת באויר כפי מעמד הבקורת בזה, יוצא רוחו לאמר שנתאחרה כתיבת התורה כפי הקיצוניות של עקשני המבקרים, שוב כל יסודותיהם בטלים. לא כן בית ישראל ״העמוסים מני בטן, הנשואים מני רחם". אנחנו מרגישים את התורה בחיים שלנו במילואם בקיומנו, בחפצנו, בהרגשתנו, ובחוש ההיסתורי שלנו, אפילו אם היו כל דברי התורה בכללם אצלנו רק מסורת בעל פה, כשהתאחדה והתאימה כל כך עם כל מעמד חיינו, הננו יודעים בזה יד ד׳ ובריתו. וקל וחומר עכשיו, שמעמדנו ודעתנו את עצמנו נותנים לנו דעה וחוש חיים לדעת את החלישות שיש בכל התוכן של הבקרת השלילית, וביותר שאפילו היתה מצורפת רק דעת ד׳ הטהורה, דעת האחדות, עם המורשה וההיסתוריה והרצון הלאומי לבדו, כבר ניצב הכל חי וקיים. ויש לנו רשות ככל העמים, והרבה יותר, להוציא ברמה את חפצנו ולהגיד את שאיפתנו, שכבר הוברר לנו שאיננו יכולים לחיות כי אם עם שמנו ושם אבותינו, ששם ד׳ אלהי אבותינו נקרא עליהם ועלינו, ורוחו אשר עלינו יהיה על בנינו לעד, לא רק במובן דתי לבדו כמו שהוא מובן אצל כל העמים, כי אם גם במובן של יסוד החיים הלאומיים והעמדת הצביון הכללי, אשר בהתקבץ בחוברת כל ניצוצי האורה הפזורים, מסתלק מן הלב כל ספק ופקפוק, והדעות החופשיות האמיתיות נושאות את פירותיהן כראוי. לאחר הבאות בתור ספק ופקפוק, המוצא רק רפיון וחסרון כח של כל עז וחיים.