והנה, דרך ההתעלות של הלב הוא תמיד שיתרחב להכיר את נועם העבודה של היושר והצדק מצד עצמו, עד שיגיע להיות עושה דברים לשם פעלן ולדבר בם לשמן בלא תכלית של קרדום ושל עטרה. וכל מה שיהיה הצדק יותר כללי ויותר מתמיד וחובק יותר תקופות ארוכות, כך ראוי הוא שיכפוף אל תוכו את הפרטיות של האישים ולפעמים גם כן את הדורות. אמנם, בתוך הכפיפה עצמה צריך שתמצא הכרה כל כך ברורה עד שמפני התעודה הכללית היוצאת מהנהגה כזאת, שהיתה צריכה להחשב כעול ומשוי מפני שאינם מרגישים בהוה לה צורך, תהיה בכל זאת נחשבת לעבודה אהובה וחביבה מפני גדלות הנפש להכיר את כח החיים שיש בעצם הצדק והיושר עצמו. ומזה נובעים המאורעות של הקרבת אושר הפרט בשביל שמירת הכלל בהלכות, שיצאו עליהן העוררין. למשל, המאורעות שעל ידי חשש קידושין של איזה בליעל, כל זמן שלא נתברר יפה על פי גדרים של דין תורה, תסבול עלובה נקיה וכיוצא בזה, מפני שיסוד חיי המשפחה צריך שמירה גדולה, והדבר המגביל את האישות הלא הוא הקדושין, ואם יחלש היסוד הרשמי הזה, שוב תוצאותיו מתחלשות, ואין שיעור לכל הרעות החומריות והרוחניות הבאות אל הכלל על ידי רעה זו של חלישות היסוד העקרי של מעמד חיי המשפחה. ונמצא, שאף על פי שהלב הצר והקטן איננו מרגיש באותה הגדולה והתפארת שיש באכזריות זו וכמה מהרחמים שיש בה על הכלל, ולולא שאנו זקוקים לחתימה היינו ממהרים להכנע למעמד הרחמים של השעה, מפני שכשל כחנו להביט על התוצאות הכלליות שיוצאות מעיוות משפט במרכז החיים כזה; אבל הלב הגדול של חותמי התורה, שהם דייקו עד עומק הדיוק את דרכי החיים, וכחם היה יפה לסקירות כלליות, מצאו את יסוד הצדק היותר גדול וכללי ליסוד מוסד להחיות על ידו את החיים הפרטיים. נמצא, שהמבוקש של תחיית הלב הוא מבוקש נאה ונכבד, אבל תוצאותיו צריכות להיות הגדלת הלב עד שיחוש בעצמו את צורך ההסכמה לאשר הוא עושה כעת בדרך גזירה. אבל אם הלב הקטן ירגיל עצמו לשעבד את כל פעולותיו לרגשי נפשו הפעוטים המתפשטים רק על צרכי השעה והמקרה הבודד, אז כבר נוטל הוא את חיי הלב הנצחי השלם מן העולם. על כן, חלילה לתן מקום להתגלות לב כזו בדבר המסור לכל, כמו תפילה, והעושה מדותיו של הקב״ה רחמים משתקין אותו שאינן אלא גזירות. אבל איזה גזירות הן? גזירות המביאות רחמים גדולים כאלה שהם עומדים לקיים העולם לעד, חסדים נאמנים, ״ואכרתה לכם ברית עולם חסדי דוד הנאמנים״.