אז תמלא הארץ דעת את ד׳ ברום המעלה עד שאיש את אחיו לא ילמד עוד לדעת את ד׳. מובן הדבר שחובת הדת מצד קבלתה המיוחדת וההסמך שיש בה על הנבואה המסורה מפי משה רבנו ע״ה, לא תוכל להיות עוד בדרך הכרח, כי אם בדרך חפץ פנימי והכרה עצמית באהבה. (כי אם) הדבר נתון בשאלה אם ההכרה תמצא מקום לאלה המצות להשתמש בהן אז גם כן למטרה רוממה, או לא. ועל זה חלקו בגמרא אם מצות בטלות לעתיד לבא או לא. והכונה של לעתיד לבא היא אחר תחית המתים , כשיעמוד העולם ברום מעלתו שכל אחד יהיה נביא שלם והנבואה הכוללת כבר הגיעה לשלימותה, ועשתה פעולתה השלמה כי הגיע הזמן למלאות כוסף אדון הנביאים באמרו ״מי יתן כל עם ד' נביאים כי יתן ד' את רוחו עליהם״.