רש''י. ותמיהני דהא קיי''ל יוחלט השור. וא''כ לא יוכל לסלקו בזוזי. ולשון נ''י, והקטן תקח. תוי''ט. ולי נראה לישב דברי רש''י ז''ל. ע''פ מ''ש לעיל באות ל''ה בשם הנ''י דדוקא כי איכא סהדי דחד מנייהו אזיק כו' א''כ כל הצדדים הנאמרים היינו לחייבו בתשלומין דהרי עכ''פ אחד מממונו הזיק אבל לענין להחליט השור כיון דאין העדים יודעים איזה מהן הזיק אמרינן לענין החלטת הקטן דלמא הגדול הזיק. ולעולם אינו משלם לו רק דמי הקטן. ולשון הנ''י והקטן תקח, אינו לענין החלטת השור שיטלנו בלא חפץ הבעלים אי רוצה לסלקו בדמים אלא שפי' טענת המזיק היא. ואף אי נימא לפרש לשון לא כי שהמזיק אומר ברי שהקטן הזיק, עם כל זה לענין ההוא חיובו דהחלטת השור הוי מודה בקנס דהא מצד העראת העדים אי אפשר להחליט שום אחד מהן עוד זאת דהוי טענו חטין והודה לו בשעורים דהרי הניזק אומר שהגדול נחלט לו ואין לו בגוף הקטן בלום. ודוקא לחייב ממון אמרינן דעכ''פ דמי הקטן יקח. ואכ''מ להאריך: