<b>והקרוב אלי לומר בזה.</b> שמי מרה, ומי סוטה, וענין העגל, הכל אחד הוא בהיות שכבר ארז"ל <small>(מכילתא יתרו פר' ח יג)</small> שהדברות היו ה' מול ה' ודבור לא יהיה לך. כנגדו לא תנאף. כי העובד ע"ז כאלו מנאף אחרי המקום שנאמר <small>(יחזקאל טז לב)</small> האשה המנאפת וגו'. ובמרה היו שטופים בע"ז כדאיתא במכילתא <small>(בשלח <small>(ויסע)</small> א כב)</small> ומביאה הילקוט פר' בשלח <small>(טו רנד)</small> בפסוק ויסע משה את ישראל. שאמרו שם נעשה לנו ע"ז ותרד בראשינו, יכול שאמרו ולא עשו ת"ל וימאנו לשמוע כו' <small>(נחמיה ט יז)</small> ע"ש. ולפי זה המדרש היו שם כאשה מנאפת שמים מתוקים ישובו להיות בפיה למרים כך נעשו להם שם המים בפיהם מרים ויורהו ה' עץ. למדו דרך התורה עץ חיים המרחקת ע"א וע"י זה וימתקו המים, וזה ענין העגל שנאמר <small>(שמות לב כ)</small> ויטחן עד אשר דק וגו' וישק את בני ישראל. וארז"ל <small>(ע"ז מד.)</small> שנתכוין לבודקן כסוטות כו', הן מצד שעובדי ע"ז דינם כסוטה הן מצד שעברו בזמן ההוא גם על ג"ע כמו שלמדו <small>(תנחומא כי תשא כ)</small> מן פסוק ויקומו לצחק <small>(שמות לב ו)</small>. ואולי שמטעם זה נאמר ויטחן. לבדוק חטא הטחינה דהיינו ג"ע כמבואר למעלה והעגל מצד עצמו היה ענין מר ודבקה בו הטומאה טומאת ע"ז וטומאת ג"ע ע"כ היה מזיק דווקא לכל מי שעבדו כי מצא מין את מינו אבל למי שלא עבדו לא היה מזיק כי לא נדבק בו מאומה מן החרם והיה הזהב הטחון אצלו כשאר זהב בעלמא, ולדעת רז"ל <small>(סוטה כ.)</small> הושם במי סוטה דבר מר, לפי שנאמר <small>(משלי ה ג-ד)</small> כי נופת תטופנה שפתי זרה וגו', ואחריתה מרה כלענה. ונתינת המים בכלי חרש היינו לפי שכל כלי חרס אינו יוצא מידי דפיו לעולם כך הבא על הערוה והוליד ממנה ממזר נקרא מעות לא יוכל לתקון <small>(חגיגה ט.)</small>.

