והנה נתחייבו חבריו שלאיוב אף על פי שהם מצדיקים מעשה האלהים בהיותם מזכים אותם בזה הדרך שנאמר "ויאמר ה' אל אליפז התימני חרה אפי בך ובשני רעיך כי לא דברתם אלי נכונה כעבדי איוב" (מב ז) ולא היה אליהוא בכלל העונש הזה והנה לפי הנראה לא היה עונש וחטא על חבריו ואפילו אם לא ירדו לעומק הדין אבל טעם החטא [כטעם] עונשי השגגות שמתכפרין בקרבן ולכן צווה להקריב עליהם עולות כי מפני שהיו שלשת החברים טועים בלי ספק אצלם שאין יסורין בלא עון בשום פנים ושאיוב היה רשע היו נותנין דרך לאיוב שהוא יודע צדק עצמו שיהיו מעשי האלהים בעיניו בלא משפט והיה להם לומר כי מעשה האלהים נעלם מדעתם אחרי שלא השיגו לעניין הקבלה מפי הנביאים כמו שזכה אליהוא או יהיה החטא הזה מפני ששבתו מענות את איוב והאמינו וקבלו סברתו הראשונה הרעה והאל יודע מצפון לבם ונענשו עליו כי איוב חזר בו ועשה תשובה והם לא נזדרזו להתודות על חטאם כמו שאמר הוא "לשמע אזן שמעתיך" והייתי טועה בידיעתך ועתה כיון שראתה עיני כבודך והשגתי ממך השגה אמיתית אמאס ונחמתי על עפר ואפר (מב ה ו) והם שלא אמרו כן הוצרכו לכפרה וזה עניין הכתוב אומר "לבלתי עשות עמכם נבלה" מפני שהם מזכים מעשה האלהים ואם יבוא עליהם ממנו קצף יראה כדבר שאינו הגון.