אפילו מי שיש בו נטיה לטהרה במדה גדולה, והצמאון האלהי הוא מתכונותיו הנפשיות, מ"מ צריך הוא לקדושת הפה, בין בחיוב בין בשלילה: בחיוב, להרבות דבוריו בתורה ובתפילה בניב שפתים, שהיא הרפואה האמיתית. ושב ורפא לו. קחו עמכם דברים ושובו אל ד' אמרו אליו, ובשלילה - להזהר מכל דבור אסור. והחיוב גדול הוא הרבה יותר על בעל המעלה, מפני שהאורה הנשמתית שבקרבו מבארת לו את הערך של הדבור, את ערך החיוב של דבורי הקודש המעולים, ואת ערך השלילה של דבורים שאינם כהוגן. ואע"פ שמחשבתו גם היא ביותר תובעת את תפקידה, וצריכה הדומיה הרבה פעמים לתפוס מקום גדול, מ"מ בד"ת אל ישים עצמו כאלם, כ"א יקיים צדק תדברו. ועם כל ההתכנסות לתוך הדבור, שמתחבר בזה עם כל האנשים אשר אין להם מחשבה עצמית, לא יגיס דעתו, כ"א משרים תשפטו בני אדם. אני בריה וחברי בריה. 