יסוד הסבלנות בדעות שיש בו כמה מעלות טובות בחיי החברה ותיקון כמה מדות טובות, צריך לבא לא כפי הרגיל לחשוב מפני הרפיון הנמצא בלב לאמתת הדעות הפנימיות שהן מקשרות את האדם לקונו, לתורה ולעבודת השם יתברך, שהרי אי אפשר כלל שיסוד תיקון המדיני יבא מדבר המביא רפיון והפסד לתכלית הפנימית העליונה של האדם, התלויה לפי ערך בירור עוצם דבקות נפשו בשם השי״ת ובתורתו. אמנם, יסוד הסבלנות הוא בנוי על פי ידיעה האמיתית של עומק החסידות, שהנהגת השי״ת את עולמו היא הנהגה עליונה מאד, וכל הכחות אפילו ההפכיים הרבה הם מצטרפים הכל לתכלית הטוב. על כן, גם הטעויות בדעות והמבוכות, הכל הן צריכות לשעתן, אלא, שעם כל זה אין כאן שום ביטול לחובת ההשתדלות לכל מי שחננו ד' דעה והשכל ללמד ולהאיר את חשכת המעשים והדעות. אבל אותה ההתקצפות הבאה מתוך יאוש, או מתוך פחד, שמא יצא העולם חוץ מהכונה העליונה ח״ו, זהו מיעוט בטחון. והעיקר היא מידתו של רי עקיבא שהיה מצחק אפילו כשראה שועל יוצא מבית קודש הקדשים, שידע שהכל חוזר לטובה. ובזה יתרחב הלב לשא באומץ רוח את כל החליפות, וללכת כנגד רוחו של כל אחד ואחד בטוב טעם, ולהזדרז לקנות דעה חכמה ודרכי המליצה והדיבור הנכון, איך להוציא אל הפועל בשפה ברורה ומדוייקת את כל מחשבה טובה וקדושה המביאה אורה וברכה לעולם, כדי שתתקבל בדרכי נועם ושלום, עד שיתגבר כח האמת ודעת אלהים אמת, ותורתו תהיה נשתלת יפה בלב רבים, למען יסורו מכח ידיעתם והכרתם הפנימית מדרכי רשע וכסל של הרשעים הולכי חשכים.