גופא, אל תהי שבועת שוא קלה בעיניך שהרי זכריה חמי ליה (זכריה ה): ואשא עיני ואראה והנה מגלה עפה. מה עפה? שייטא, כמה דתימא (ישעיה ו): ויעף אלי אחד מן השרפים, ויאמר אלי מה אתה רואה ואומר אני רואה מגלה עפה. אמר רבי אבהו: אפילו עורו של פיל ועורו של גמל אינן במדה הזו, ואת אמר כאן זאת האלה היוצאת על פני כל הארץ?! מהיכן יצאת? מפתחו של אולם. דתנן: פתחו של אולם גובהו ארבעים אמה ורחבו עשרים אמה. אמר רב אייבו: מפני מה משביעין האדם בס"ת ומביאין לפניו נודות נפוחים? לומר אתמול היה הנוד הזה מלא גידים ועצמות ועכשיו הוא רק מכלן. כך המשביע לחבירו לשקר, סוף שיצא ריקם מכל ממונו. רבי אסא אמר: על שקר. ר' יונה אמר: אפי' על אמת. רבי ינאי הוה יתיב ודריש על הדא דר' יונה אמר רבי סימון: אין מוסרין את השבועה למי שהוא חשוד על השבועה, ואין נותנין את השבועה למי שהוא רץ אחר השבועה. הוה עובדא בבר תלמיון וסייע לר' אסי, עובדא הוה דאפקיד חד גברא גבי בר תלמיון ק' דינרין. אזל בעא להון מיניה. א"ל: מה דאפקדת בידי מסרית בידך. א"ל: אשתבע לי. מה עביד בר תלמיון? נטל חד קנה וחקקיה, ויהב ביה הלין דינרין, ושרי מיסמך עליה. א"ל: צור הדין קניא בידך, ואנא משתבע לך. כיון דמטי לבי כנישתא אמר: מריה דהדין ביתא טבא, מה דמסרת בידי מסרית בידך! ההוא מן דבידיה נסתיה לקניא, ואקשיה לארעא, שריין הלין דינרין מתבדרין, ושרי ההוא מלקט. א"ל: לקט, לקט, דמן דידך אנת מלקט. (שמות כב): שבועת ה' תהיה בין שניהם, שאינה זזה מבין שניהם. אם המשביע משביע על שקר סופה לצאת עליו. ואם הנשבע נשבע על שקר סופה לצאת עליו. עובדא הוה בחדא איתתא, דעלת למילש גבי מגירתא, והוו ציירין בשושיפה תלתא דנרי. נסבתהון ויהבת יתהון ע"ג סודרא, איגבלון בלישה, אפה פיתא ואזלה לה. א"ל בעלה: הב לי תלתא דינרים. אזלת בעיא להון גבי מגירתא. א"ל: דלמא חמית לי הלין תלת דינרין? הוויין לההיא מגירתא תלתא בנין. אמרה לה: תקברנה ההיא איתתא ברא, אי היא ידעה בהון! גרמון חובין וקברתיה. אמרה: אילולי דההיא איתתא חשידה בהון, לא הוה קברה ליה. אזלה ואמרה לה: דלמא חמית לי להלין דינרים? אמרה ההיא איתתא: תקבור בנה אחרינא, אי היא ידעה בהון, גרמון חוביא ומית ברא אחרינא. זמן אוחרן אמרה לה: דלמא חמית לי הלין דינרין? אמרה: תקבור ההיא איתתא ברא תליתאה, אי היא ידעה בהון, גרמון חובין וקברתיה. א"ל בעלה: לית אנת אזיל למנחמה להדא מגירתיך?! נסבת תרין עגולין דפיתא, ואזלת מנחמת יתה. כיון דקצון עגולה, נפקון הלין תלת דינרי מינה, הדא דברייתא אמרין: בין זכאי בין חייב, לידי מומי לא תעול. (זכריה ה): ובאה אל בית הגנב ואל בית הנשבע בשמי לשקר ולנה בתוך ביתו וכלתו [ואת] עציו [ואת] אבניו. אמר רבי שמואל בר נחמן: מלאכי חבלה אין להם קפיצין, שנאמר (איוב א): משוט בארץ ומהתהלך בה, ברם הכא ולנה בתוך ביתו. אמר רבי אבא בר כהנא: דברים שאין האש שורפן שבועת שוא מכלתן. דרכה של אש לאכול עצים, שמא אבנים?! ברם הכא, וכלתו את עציו ואת אבניו: