לא יגהק ולא יפהק - גהוק, היינו מה שלפעמים אדם מוציא מגופו לפיו, נפיחה מחמת שבעו כריח המאכל שאכל, ויש-אומרים דהיינו שפושט גופו וזרועותיו מחמת כבד, ופהוק הינו שפותח מלקוחיו, כאדם שרוצה לישן, או שעמד משינה ואם נצטרך לכך מחמת אנסו, יניח ידיו על פיו, שלא יתראה פתיחתו, וכן אסור לו לרק, ואם בא לו רק לתוך פיו, ומצטער בו הרבה עד שנטרד מתפלתו, מבליעו לתוך מטפחת או בגד. ואם מאוס לו, יטה לשמאלו וירק לאחריו. ואם אי אפשר לאחריו, ירק לשמאלו, ואם אי-אפשר לשמאלו ירק לימינו, ואם כנה עוקצתו, ימשמש בבגדיו להסירה, שלא תתבטל כונתו. אבל לא יסירה בידו. אם נשמט הטלית מעליו, יכול להחזירו אפלו נפל רבו. אבל אם נפל כלו, אינו רשאי להתעטף בו משום דהוי הפסק. ואם נפל ספר לפניו על הארץ, ומתוך זה מתבלבל מכונתו מתר להגביה בין ברכה לברכה. כל הדברים האסורים בתוך תפלת שמנה-עשרה, אסורים עד לאחר שיפסע הפסיעות, - אך לענין הפסק יש חלוק, כמו שאכתב בסעיף י"ד - צ"ו צ"ז