ויכירה ויאמר: ביהודה (למטה ל"ח כ"ו) ויכר יהודה ויאמר צָדְקָה ממני, ספור ההכרה מופסק בטעם רביע, וכאן ההכרה רהוט למלת ויאמר, כי יעקב תכף שראה צווח כתנת בני! אבל יהודה התמהמה והרהר מעט קודם שיודה חטאו (כך שמעתי מפי כמוהר"ר אברהם חי די קולוניא זצ"ל).
כתנת בני וגו': תחלה בראותו את הכתנת אמר כתנת בני היא זאת, אח"כ בהתבוננו על הדם אשר עליה ועל מה שאמרו לו שמצאו הכתנת, ויוסף עדיין לא שב לביתו, שיער בלבו כי חיה רעה אכלתהו. ובבוא לפניו הרעיון הזה, מיד נכמרו רחמיו על בנו ונצטייר בדמיונו כאלו הוא רואה את יוסף בין מלתעות החיה, וקרא במר נפשו טרוף טרף יוסף! כלו' מקרה אכזר כזה אירע לבני חביבי ליוסף! והציור הזה החריד רוחו ואלא יכול לדבר עוד. והנה שני המאמרים הראושנים הם מחשבות השכל והשלישי הוא תולדת התפעלות, לפיכך במאמר השני חיה רעה אכלתהו התחיל מן הפועֵל כי בראותו כתנת בנו מגולה בדמים התחיל מחפש וחוקר בשכלו איך נהיתה כזאת, וחשב כי הפועל היה בלא ספק חיה רעה שאכלתהו. אבל במאמר האחרון שהוא יליד ההתפעלות לא אמר יוסף נטרף כי הציור הגובר בנפשו באותה שעה היה צערו של יוסף בין שני החיה, על כן התחיל טרוף טרף. והנה הציור הזה (טרוף טרף) הוא מעצמו ציור מכאיב, יהיה הנטרף מי שיהיה, אבל המכאוב יתגבר ויגע ד נפש כשהנטרף הוא הבן החביב, ע"כ התפעלותו ומכאובו נתן בפיו מלת יוסף, ואז נשאר שומם, ולא דבר עוד, והנה ידוע כי הדבור הוא נתוח (analysis) המחשבה וההתפעלות, והנה זו מעלה בלה"ק שאיננה בשאר לשונות שאפשר להפשיט בה הפעולה מציורי הזמן והגוף, ולדבר על הפעולה לבדה, ואח"כ על הפעולה עצמה בצרוף אל הזמן ואל הפועֵל או הנפעל, וכן כאן הזכיר תחילה פעולת הטריפה לבדה, טרוף, ואח"כ הפעולה עצמה בצרוף אל הזמן שעבר ואל הגוף הנפעל, טרף. והמעלה הזאת מוספת חוזק ותוקף הרבה אל המאמרים, כמו בכה לא תבכה, חנון יְחָנְךָ, כאלו תאמר: Di piangere non ti accadra: pieta sentira egli di te. וכן למעלה המלוך תמלוך עלינו, אם משול תמשול בנו, יפה תרגם אנקלוס המלכו אתְּ מְדַמֵי לממלך עלנא, או שולטן את סביר למשלט בנא, וכאלו תאמר:  Dunque regnare dovresti tu su di noi? Que signoria dovresti tu avere su di noi?
