החיפוש בגנזי מטמונים שנתרבה בימינו אלה, נתן חומר גדול לדרישת הדברים העתיקים, וביותר מה שנוגע לחקרי תורתנו ועניני הקדמוניות השייכים לנו ביחש קרוב, היא האשורולוגיה ערש אבותינו הראשונים, ומקום המאורעות היותר קדמוניים שיש להם יחש להענינים המבוארים בתורה. והנה, אירע לדרישה זו החיפושית על ידי החושים, מה שאירע להמחקרים השכליים בהפגשם בעניני התורה. כמו שהמחקרים השכליים, אותם שהם יסודי השכל הישר וההגיון הבריא, נעשו סמא דחיי למימינים בהם, שהועילו לפתח את שכלם להבין דברי תורה על אמתתם וטהרתם, ולמשמאלים בה סמא דמותא, מעבר מזה, ומעבר מזה — או למאס את השכל ולהיות בורח מכל עיון ודרישה בדעת אלקים ודרכי תורתו שהיא רעה גדולה ואיומה, או להיות חלילה סר מאחרי ד' ולהיות מבוזי דברו ומפירי מצותו, שהיא אש אוכלת עד אבדון אל הכלל והפרט, כן הוא עם החקירה החושית — שמכל מקום צריך אחר כך להביא בכור השכל את תמצית המשפט העולה מכל מציאות הגניזות — שליושבים לפני ד', העוסקים בתורה לשמה ואוהבי האמת בכל לבם, יועילו לפתח לפניהם שערי אורה לכמה עניני תורה ולחזק רוחם בעז ד' להוסיף בהם אהבת תורה ויראת שמים; ולכושלים, שעניני התורה מובנים אצלם בהשכלה שטחית ורפויה, תזיק להם דרישה חיפושית זאת והספרויות הנמשכות ממנה, כאותו ההיזק שהעיון השכלי הזיק לכושלים ולנכשלים בו. והנה, כשם שהעיון השכלי כדי לישבו על מכונו היה צריך אריכות הכשר של עיון מרובה כמדתו, כן ההכשר החיפושי — כשם שקלקוליו אינם נמשכים כי אם על ידי ראיות חושיות שאינן באות מכחות שכליים גבוהים, כן גם ההתישבות איך להיות מש[ת]מש בו לתועלת ולהסיר ההיזק הדמיוני הנמשך ממנו, אינו צריך כי אם ישוב הדעת פשוט וישר, ויהיה גלוי לעין כל דורש אמת בלא שום העמקה מרובה.