וכן ישנן תביעות מחולקות שטוענים החפצים בהירוס מעשי. ישנן תביעות כאלה שהן נובעות ממקור משחת מנפש רעה החפצה ברע ובכיעור. וישנן גם כן תביעות שעצם המטרה שלהן היא ישרה ונכחה, אלא, שישנן מניעות גדולות בטבע החיים שאי אפשר כלל שיהיו התביעות הללו יוצאות אל הפועל בהוה או בעבר; ויש מהן שהן רק עתידות לצאת אל הפועל בגוונים יותר שלמים ממה שהטוענים חושבים, אבל הידיעה הקצרה של הטוענים בטבע החיים, והפזיזות בדחיקת הקץ, גורמות לאותן ההריסות הדמיוניות, שאם היו יוצאות אל הפועל היו מחריבות את העולם, ועכשיו שהן רק נאמרות ונכתבות הן מטשטשות אותם, מטמטמות את הלבבות, ומכהות את אורה של הנשמה האלהית הבריאה. נצייר נא אדם החי חיים טבעיים ובריאים אבל משולל מכל ידיעה במציאות מחלה ורפואה. לא ידע כלל ענין מציאות חולים בעולם, ולא שמע כלל שיש הנהגה אחרת היוצאת מכלל ההנהגה הכלכלית הטבעית שלו, שתוכל לתפוס מקום במציאות. והנה פתאום נכנס לבית חולים אחד, וירא את הרופאים והנהגתם עם החולים, ומה מאד השתומם. תחת אשר הוא יודע אך אחת, שהסדר הנכון לחיים גופניים מאושרים הוא לאכול כדי שבעו לחם ובשר, ולעמול כראוי בעבודת כפים, וזה הוא חש בכל חושו הטבעי כי הוא טוב ויפה לאדם וממתיק לו את חייו ומחזק את כחותיו. והנה מה ישמע מהרופאים, הנראים אמנם לאנשים טובים וחכמים. הם מצווים את החולים להתנהג באופן אחר לגמרי. מזה הם שוללים את התנועה, ומזה את המאכל היותר טבעי — הלחם והבשר, ולעומתו הם נותנים לו, לא כדי שביעה של איש בריא, כי אם מעט מעט כפות של רוטב. והוא עומד ומשתומם, מתפלא וקורא תגר על הרופאים, וקורא: חיי הטבע, עבודה, ואכילה גסה טבעית. וכל המוסרות הרפואיות נדמו לו גזירות קשות ממוליכי שולל. והנה בא לעומתו איש אחד חלש ותמים, ידוע חולי אשר מעולם לא טעם טעם חיים טבעיים, כי מנעוריו היה נגוע אלקים ומעונה, מוטל בבית החולים ומתנהג על פי הסידור המדיציני שהתוו לו הרופאים תמיד. הוא אינו יודע כלל מה הם חיים טבעיים, ומה טיבם. והנה נזדמנו אלה הקצוות בויכוח אחד. הבריא המגושם הטבעי צועק: הוי, הלא פה תקנן הרשעה והסכלות. מה לכם להיות כלואים בבית ולאכול דברים קלים בעתים תכופות, הממלאים את הלב רק מורך ומחלישים את הגוף בהשפעתם. אכלו מה שאני אוכל והתנהגו כמנהג חיי, בעטו ברופאים ובסדריהם. והלה, החולה המתמיד בחליו ואין לו שום ציור מטיב הבריאות, טוען לעומתו: רק הבל יפצה פיך, רק זה הוא טוב, רק להיות כלוא בבית, רק לאכול מרק עוף כפות אחדות מדי שעה. אבל לעמול, להתנועע הרבה, לאכל לחם ובשר בפעם אחת באופן המספיק לחצי יום, זהו דבר רע ומר וסדר מעוות. והנה כל אחד מהם צדק לפי ערך מצב נפשו. וכשנדקדק יותר בדבר נדע, שאף שמצד תוכן הענין מצד עצמו במובנו ההגיוני צדק הבריא ביותר, מכל מקום, מצד הנקודה המעשית ביחש אל החולים צדק החולה. אלא, שהוא טועה בהגיונו שהוא סובר שאין כאן הנהגה יותר משובחת מצד עצמה כי אם הנהגה זו של הרפואה הבאה אחר קלקולים. והיותר שלם משניהם, שרק הוא יוכל לעשות שלום ביניהם, הוא מי שמרגיש את עומקן של שתי הרשימות הנפשיות. דהיינו, שיודע הוא את חמדת החיים הטבעיים הבריאים, ושמאד ראוי לחשוק להיות מתנהג על פיהם בפועל, ועם זה, יכיר גם כן את ערך המחלות ואת דרכי רפואתן. ויכיר שמי שכבר נפל בחולי, דוקא השאיפה והאהבה אל החיים הטבעיים תביא אותו להתנהג כולו על פי דרכי הרפואה, אף על פי שהיא רחוקה הרבה מדרכי הטבע הבריא, שלא שלט בו שום קלקול.