הזיקוק של היצירה הרוחנית אל המעשה, כשם שכשהוא פסוק לגמרי, הוא מאבד את הכח הפנימי של היצירה - וכל הלמד שלא על מנת לעשות נח לו שלא נברא - כן כשהוא קשור יותר מדאי, הוא מדלדל את הכח הרוחני של היצירה, שלא די שהוא פוחת את צורתה הנשגבה ומצמצם את מאויה, אלא שאפילו להתוכן המעשי בעצמו הוא מזיק שלא יבא למטרתו הרצויה. המעין היצירתי צריך הוא להתגבר על כל גדותיו, לא החיים המעשיים - אפילו המוסריים והרוחניים שבהם - מספיקים לו להתפשטות נחליו השוטפים, אלא גם כל היצור כולו, בכל רחבו, נכנס הוא בחוגו. והוא מתנשא להתפשט ממנו והלאה, ועל אל אלים ידבר נפלאות. הנקודה המעשית המונחת בעומק יראת אלהים בראשית גילויה, היא בעצמה תעלה על ראש פסגת הגודל היצירתי, והיא תגיע בחילה לתן לכל החזיון התיאורי כח יצירה מעשית, שהיא היא הצורה היותר עליונה של האידיאליות היצירתית. ותגזר אומר ויקם לך ועל דרכיך נגה אור.