סבה גדולה להתפקרות היא מניעת ההכנה להציץ בחוג יותר רחב מחוג לימוד גמרא והלכות. כי לפי הנהוג היה מורגל לחשוב שאין שום חכמה בעולם יותר עליונה וחשובה מלימוד ההלכות, והתרחבו הדברים גם כן על כל ההויות והדקדוקים שבתורה. על כן כאשר נמצאו מי שהציצו בלימודים הרחבים של חכמות העולם, גם בחכמות הרוחניות, הפילוסופיא האלהית וכיוצא בזה, נטו מן התורה לגמרי. על כן עלינו להראות גלוי, שגם על פי התורה אנו חייבים לחשוב שענינים הגדולים בעיון השכליות כדברים הרמים שבמעשה בראשית ומעשה מרכבה שלדעת הרמב״ם  המה חכמת הטבע והאלהות, ולפי ביאור היותר אמיתי לדעת המקובלים הם כוללים את החכמות הרוחניות והגשמיות כולן, עד שכוללים גם כן חכמת הנפש וחכמת המדות, המה באמת מכוונים בתור תכלית עיונית ועסק נכבד לבני אדם. ועסק ההלכות שבתורה, יש בו עיקר מטרתו, רק להישיר אל המעשים כדין וכדת בהגבלה תורית שהיא נחוצה מאד ומגדרת את כל קדושתם של ישראל. והדבר הוא רשות לחשוב את הלימוד המעשי לא בתור תכלית לעצמו כי אם בתור הכנה למעשים. וחלק התורה שהוא תכלית לעצמו אפשר להסב על הצד הרוחני שבתורה מהעיונים הנכבדים של האלהות והנפש המסתעפים ונלמדים ממנה, בין לדעת החוקרים בין לדעת המקובלים. ויש גם כן צד לדון שיש חלק גדול מעם ישראל, כמו בכל האדם, שאינם מוכשרים כי אם לעיונים מעשיים, ואצלם צריך להיות עיון התורה עם כל דקדוקיה והרחבתה בפלפול ורחב עיונים בתורה, חכמה נדרשת לעצמה. כי היא מקשרת את הכלל.