טמאין. דכתיב טמא הוא, לרבות ראשי אברים שנתגלו אחר פריחת [חלוט] פסיון והסגר [ושער לבן]. ת''כ. ודלא תני הכא עד שנתמעט מכגריס כדתני ברישא, משום דרישא דמיירי בפורח מתוך הסגר, שייך למתני הכי, אבל הכא אפילו עמדה על כגריס אם הלכו סימני טומאה טהור. ואף דהוה מצי למתני עד שהלכו סימני טומאה, לא איצטריך, דברישא נמי לא תני אלא משום דזמנין טמא עד שתתמעט, וזמנין טמא ער שתחזור לכמות שהיתה דהיינו כשפרח לאחר פטור כו'. מהר''ם: