אמנם לתעודות אנושיות כאלה, יביאו את הדורות הבאים רק השמירה בחוקים העליונים הנועדים בתור זריעה של צדקה, כי לא יומר הלב כי אם על ידי הופעת המון פעולות של דורות רבים המכוונות לתכלית נשגבה. והתכלית גם כי הנה מושקפת רק למבינים יחידים, כשיבא הזמן הראוי שיהיה נחלת כל העם, יהיה הרושם מתקבל ומשתמר מאד. אם כן כל השומר חוקי תורה הוא עושה צדקת ד' עם העולם כולו בכלל, ועם ישראל בפרט, ונפשו תמלא נהרה, בהכירו את גודל ערכה של מטרתה הכללית של תורה, שלא תגמר בשום אופן כי אם בשמירתה המעשית, שבנויה בעצת ד'. ״בראתי יצר הרע בראתי לו תורה תבלין״. אם יצר לב האדם ״רק רע כל היום״, הלא התורה היא עץ חיים להמתיק מרירותו. ומי הוא זה שנוטל חלקו בהעתיד הנאור והנשגב של האנושות, רק השומר את התורה. ומה גדולה היא החרפה, וכמה נמרץ הוא ההפסד, של כל נפש שיכולה היתה לקחת חלק בהמטרה הרוממה, על ידי שלא תהיה פורשת מכלל ציבורה, והולכת בדרך החיים של עמה, שראוי גם כן מצד ההכרה הגסה ההמונית להכיר לחובה קדושה. ומה רע ומר הוא בראותו שהפסיד בידיו את חלקו בעשות הטוב הכללי לכלל האנושות וכל אשר נשמת רוח חיים באפיו, מה עז הוא הרגש הטהור של הרואים תכלית העתיד. ״ושבתם וראיתם בין צדיק לרשע, בין עבד אלקים לאשר לא עבדו״, אלה לדראון עולם, ואלה לחיי עולם.