החזיון שהנפש היחידה היא שביב מכל חיי מלא כל העולמים, מביא להעשיר את התוכן הפסיכי, ולמדוד במדה הנפשית וקרבתה ומעמקי הרגשות חייה, את מדת העולמים. במעמד כזה יש בו עושר ועוני יחד, והדבר תלוי באיכותה של הנטיה הנפשית, במרחב הדעת, ובהתעודדותו של כח ההכרה. העוני שבזה הוא הצמצום, הקטנות וההגבלה, שבאה מזעירותה של היחידיות על השערת מלא העולמים. נוסף על זה ההעלמה מכל מה שלא מוכר בנפש, או מה שאינו במוחלט בנפש, שיוחלט מזה שאין גם כן כאלה במלא העולמים, וזהו מקור אכזב, שהרי אפשר שהחלק לא יהיה כולל כל הכלל, אלא שאפשר להחליט, שכל מה שיש בחלק יש בודאי בכלל, בצורה גדולה ומכוללת, משוכללת ומורחבת הרבה ברוממות גדולה מאשר היא ביחידיות הפרט. אבל הדין הנותן בחזיון זה, שכל חיי הנפש היחידה, חיי עולמים הם, להגדיל על ידי זה את התוכן הנפשי, זהו ודאי אמת ועושר. וגם הקירוב שמתקרב האדם אל היש כולו על ידי השיתוף הנפשי וההכרה של החיים הכלליים, שהם רחוקים ממנו, ויוכל לסקור עליהם בסקירה דוממית או תוהית, זהו אחד התכנים המפוארים, שמדת המחקר הנפשי כשהוא הולך למישרים מציגה אותם לפני לב מבין, להגדיל כח הכרתו ואושר חייו הרוחניים. וכשיפאר את הכרתו זו בפאר קודש, ובמכלולי מוסר טהור, אז יגלו ויראו על ידה אורים גדולים, מפיעי חיים וישע.