הדבר שהוא יותר נורא מכל, ושגרם תמיד את כל המהומה של ערבובי הדעות בעולם, ושמושל ברעש גדול גם כן בזמן הזה בתור זמן של תסיסת הדעות, הוא קוצר החוג של ההשקפה. הדמיון של כל משקיף על איזה חלק מהמעלות, בין שהן מדעיות בין מוסריות או מעשיות, מדיניות או אישיות, בדמיון שרק אותו הצד האהוב לו הקרוב לחוגו הוא הנהו העיקר, ויתר העובדות שבחיים אין כדאי לטפל בהן. ואם עוד הדברים שהם רחוקים מחוגו יתבעו על פי טבעם הרחבה גדולה, דקדוק רב והפרחה, אז תתעורר מכל צד מלחמה עצומה, כאילו באים לבלע ולעקור את הפרט החביב שלו. מובן הדבר שהרעש עצמו מוליד נטיה כמותה ממש בבעלי חוגים אחרים, ללכת בדרך קיצוני כזה גם כן, על ההגנה על חוגם הם, ולראות גם כן כל דבר היוצא מחוגם בתור דבר משחית מבלה עולם ולכל היותר טפל ושגעון. דבר זה נוהג, בין בני אדם בכלל ולנו בני ישראל בפרט, הרבה מאד.