יש לזהר שלא להפסיק בין נטילת ידים להמוציא, אבל מתר לו לענות אמן על איזה ברכה שהוא שומע. ושהיה כדי הלוך כ"ב אמות, או מבית לבית, אפלו הלוך מעט, וכן אם דבר מה שאינו לצרכי הסעודה מקרי הפסק. ובדיעבד אם הפסיק לית לן בה, ובלבד שלא עשה איזה מעשה בינתים, או שהפליג בדברים, דאז הוי הסח הדעת וצריך נטילה שנית