והנה ביטול יצרא דעבודה זרה בא מרפיון כח החיים החפשיים, שעל פי יסוד החיים המלאים הנפש האנושית יש לה צמאון של הרגשה להיות מתגעגעת לאלהים. אמנם, מושג האלהות אי אפשר שיתברר כי אם על פי שכל ולימוד טוב, אבל הגעגועים והאהבה לאלהות מונחים בטבע הנפש. על כן, בהיות המצב של החיים בבריאות הרעננות לא היה אפשר כלל למציאות השלילה שתכבוש לה מקום, כי כל יחיד היה מרגיש שחייו אינם מלאים כי אם בהיות יחושו לאלהים מוצא בו מקום הגון, והמקום הזה היה צריך להתמלא בעבודות מעשיות, בתפילות, בשירות, בשמחה וכיוצא בזה, ככל הכחות הנפשיים שתופסים מקום גדול בנפש, שהם מתפרצים לצאת אל הפועל בכל אופן הגילוי הנאות להם. והנה אז לא היה מעמד בינוני כי אם, או להדבק באלהי אמת, שזה אי אפשר כי אם על ידי תורה והדרכה קדושה וטובה שאז מתגלה כח החיים ביחש האלהות בעצם זיוו והדר טבעו העליון, ואם לא ישלמו ההצעות המכשירות לדעת אלהי אמת, התשוקה מכרחת להיות דבק בעבודה זרה. על כן, כאשר הכשר הנפש להדבק באלהי אמן תובע מן האדם הדרכה מוסרית יפה והכשר של קדושה, לתפוס בקרב לבבו ציור נעלה ונשגב, נעלה מכל תמונה מוחשית שנאסרה לישראל, היה משום כך קשה מאד להפריש את הכלל מעבודה זרה, עד שעצת ד׳ היתה על אנשי כנסת הגדולה שבטלו יצרא דעבודה זרה וזה פעל אמנם הרבה גם על העולם כולו, אבל זה היה תיקון של הכרח. אבל באמת היה זה גם כן החלשה לכח החיים, כיון שעל ידי הלימודים הרבים ודיוקי הפרטים של החובות המעשיות, נכפף החפץ הכללי של היחש לאלהות עד שצריך להעירו אחר כך על פי חכמה וחשבון של דעות האמתיות, פתקא מן שמיא דכתיב ביה אמת תחת אשר העבודה לד׳ היתה תחילה טבעית ויוצאת מטבע הנפש באהבה ושמחה, נעשתה בציור ההמון כמין עול ועבודת עבד. רק יחידי סגולה, על ידי ריבוי לימוד, יכולים להתרומם עד לאותה המדה של הטבעיות של צמאון הנפש לד׳ כפי הטבע הנטוע, ולהשבירה בעבודה, במעשים טובים, או בעבודות הקודש, בשירות ובת״ת. על כן היה מצב המקדש והקרבנות בבית שני שלא כפי עצם מעלתו בבית ראשון. שעיקר יסוד הקרבנות בנוי על טבעיות החיים המלאים והשלמים שעוד עתיד העולם לשוב אליו, וישוב להרגיש הרגשה מלאה וטבעית להוציא אל הפועל יחשו אל השי״ת באהבה ושמחה טבעית פנימית, שביותר תצא בכל עזה אצל כלל האומה, וביותר אצל כלל האנושות בהקבץ עמים יחדו וממלכות לעבוד את ד'. שזהו חק, שבהמון תצאנה השאיפות הפרטיות בכח עצום וגדול, כמו שהבקשה של כל חפץ כללי תצא ברעש וכח עצום, ומתגבר תמיד הכלל נגד העומדים לשטנה נגד חפציו הפנימיים המורגשים לו בכל חם לבו בעז חיל גדול.