הדאגה הטהורה המקננת עמוק עמוק בלב כל איש בעל לב טהור ונפש מרגשת, איך להיות להועיל אל הכלל כולו, זהו הניצוץ האלהי שבנשמת האדם, שבהתפתחה והשתלמה בדרכים רצויים ולימודים הגונים, תהיה לאור גדול המכשיר את האדם, אם יזכה ארחו, גם לרוח הקודש. על כן, מאד צריך האדם לפתח בו את הרגש הטהור הזה, ואם בעל דעת ולימוד הוא, אז לא יעבור על המועדים הטובים שימצא נפשו מתרגשת ומתגעגעת להתפרץ להיטיב יותר מחוג יכולתה. והרעיונות המתרוצצים אז בנפשו פנימה, יוציאם לאורה, ישפכם על הגליון ויהיו לדברים טובים שיועילו על כל פנים לאחרים, לעוררם גם אל חפץ הטוב. ובהמשך הזמן תחובר גם כן היכולת אל החפץ, והבא לטהר מסייעין אותו. ואם גם לחק על הגליון לא יוכל, על כל פנים יבטא בשפתיו את חפצו האדיר וגעגועיו הנשאים. וזהו יסוד ענין תיקון חצות וההתאבלות על ירושלים ועל גלות השכינה. ועל זה אמר תנא דבי אליהו: כל חכם מישראל שיש בו דברי תורה לאמתתן ומתאנח ומצטער על כבודו של הקב״ה, ועל כבודם של ישראל, מיד רוח הקודש שורה עליו.