ישנם צדיקים כאלה שגופם קדוש מאד, והם חלושים במדה מרובה, וצריכים להטפל הרבה בצרכי גופם, וכל זה הוא מכוון כונה עליונה, כדי שיהיו עסוקים הרבה בעניני גופם, שהם מרבים בזה קדושה גדולה בעולם, ומורידים את האור העליון מראש המדריגה העליונה, עד המשכת האחרית של המדריגה התחתונה של הגופניות, ונמצא שהכל מתברך והכל מתעלה על ידם. ואותם הצדיקים בעצמם תמשך חולשתם, כל זמן שלא יגיעו לאותה המדה של התגלות הקודש אשר להכרת עצמם - בתוכיות נקודת קדשם, שהם בשביל כך לא נשלמו בכח האמונה העליונה, להאמין בקדושת אור ד' השופע על חייהם ועל כל תוכן ערכיהם, גם על המערכה החמרית שלהם. ובשביל חסרון אמונה זו, מוכרחים הם לסבול חולשה, כדי שמתוך ההכרח יטפלו בעניני גופם, אבל כאשר יגלה עליהם אור החסד העליון, ויכירו את תוכן הקודש ואת המעלות העליונות, שהם עצמם, והעולם כולו עולה עמם ע"י טיפולם בעניני גופם, בשמירתו ופיתוח כחו, אז ישובו להיות אדירי כח גופני. ועוד ינובון בשיבה דשנים ורעננים יהיו, להגיד כי ישר ד' צורי ולא עולתה בו. 