הרצון הקדוש והטוב באמת, שהוא מחובר אל הדעת וההכרה השלימה, מעוטר בעטרת הציור והדמיון החזק והנשגב, הרי הוא מעלה את הניצוצות כולם לעילוי הוייתם. לפי רוב עמל התורה והקדושה המעשית מתגדל הרצון לטובה, והכח מתוסף על פי המידה של גדולת הנשמה וטהרתה העצמית. הוספות האורה של הניצוצות העולים, מעשירות את העצמיות הפרטית, ומוסיפות גדולה בעצמיות ההוייתית הכללית. ולהפך בחלישות הרצון, הרי הוא נופל, נמשך אחרי הצד השפל, המטושטש והנמוך, שחיי הניצוצות הקטנים והבוסריים עומדים שם, והעולם מתחשך. באורה של תורה, וגבורת הדעת, מחזקים כח הרצון, ומתגברים על העצמיות הנמוכה שבניצוצות, וממילא מעלים אותם הגבה למעלה, והמגביה עצמו עולה בעלייתם.