תכלית התעודה האנושית היא ודאי האהבה. ההכרה האמיתית כשמתגברת באדם כראוי מכבוד אל הכללי הנשקף מכל הדר הבריאה וסדריה הגשמיים והרוחניים, בעבר, בהוה ובעתיד, שגם זה האחרון מוצץ הוא יפה למי שמבקש ודורש את אלהים באמת וחפץ שלם, אותה ההכרה כשהיא מתעצמת יפה באדם, רק היא מטבעת עליו את חותמו האמיתי, את אופיו הטבעי להקרא בשם אדם. רק אז הוא מרגיש שהוא חי חיים נצחיים ומכובדים. הוא מכיר כי הדרכים שהחיים מתגלים בהם לפי ערכנו ביחש מצבנו החומרי שונים המה, ובכל השינויים ההוים והעתידים לבבו בוטח בשם ד' אלהי עולם, מחיה החיים וחי העולמים. מצב נפש כזה כשהוא מתאים גם כן לכל סדרי החיים הפנימיים, הנפשיים והגופניים, חיי המשפחה והחברה, וכשהוא צועד בעוזו להיות גם כן מתפלש להיות המוסר הציבורי עומד על תילו ומכונו, אז הארץ מוכרחת להתמלא דעה, ותורת ד׳ היא נובעת ממעמקי הלב — כל אדם שומע קול ד' הקורא אליו ושש ושמח לעשות רצון קונו וחפץ צורו, שהוא צורו הפרטי וצור העולמים כולם; ומרגיש הוא אז, שהוא האדם, שואף את חייו יחד עם מקור החיים, וכל היצור כולו ניצב לו כאורגן שלם אדיר נחמד ואהוב, שהוא אחד מאבריו, המקבל מכולו ונותן לכולו, ויונק יחד עמו זיו חייו ממקור החיים. למצב בריא ואיתן כזה האדם הוא מוכן מתעודת יצירתו, וממילא נמצאת בתוכו שאיפה עצומה לגדולות כמו אלו. בתנאי חיים עזיזים ונחמדים כאלה, חוקי המוסר הם הרבה יותר גדולים, גם בריאים ורחבים, מחוקי המוסר המוכרחים לשלוט בירידתו של האדם והתמעטות קומתו. על כן, האדם מרגיש בנפשו הכבדה ואיזו הרגשת מאסר על ידי זיקי המוסר המצוי ועומד בהוה, מפני שהם באמת למטה ממדריגתו לפי תעודתו. אבל אותה השאיפה, אף על פי שהיא נובעת ממקור רם ונשא, משורש תעודת האדם לחיים של חירות וחופש עליון, היא צריכה להיות נכנעת נגד המציאות והחיים, שהרי האדם ההוה הוא עודנה רחוק רחוק הרבה מתעודתו. ירידות רבות ונוראות ירד ממרום הפסגה הזאת, ועם מצבו זה ונפילתו, תדמה שאיפתו להמוסר העליון — גם אם תהיה לה הצורה היותר נאותה, אבל אם רק על ידי זה יהרוס את הבנינים שהמוסר התחתון בנה אותם — לשאיפה פראית והריסה מוחלטת. ממש כאותה השאיפה של החולה, המוכרח להיות אסור בקישורים רבים ושונים מטעם הרפואה להתרפא משברי איבריו הרבים שנתפרקו על ידי נפילה נוראה מגג מגדל גבוה מאד, וצריך הגבלה נוראה לכל תנועותיו וצמצום איום לכל דרכי חייו, במאכלו ומשתהו, והוא נזכר את ימיו הטובים. ותחת אשר אותה החמדה לאותם החיים האיתנים והחביבים היתה צריכה לפעול עליו להזהר הרבה בהגבולים שגבלו לו רופאיו הנאמנים הדואגים לשלומו ובריאותו, שאז היה על כל פנים לסוף מגיע להמבוקש הנחמד שלו, תחת זאת ההכנעה לפקודת חוקי הרפואה ישתמש בשאיפה זו להרוס כל חק וכל מאסר, ובחרוף נפש ינתק כל אסוריו ויתחזק ללכת חפשי בלא עת, ולהתנהג בדרכי חיים של אדם בריא. מה יהיה סופו ? — ודאי מפלה שאין עמה תקומה, אם לא יכיר עותתו בעוד עת לתקן. ואם יכיר עותתו בענתה, על כל פנים ימי חליו כבר האריך על ידי התפרצו להקדים גאולת נפשו למרות החקים האיתנים המקיפים אותו. ועוד הוכרח מעתה לקבל עליו סבל של חוקים יותר מעיקים ומגבילים, לרגלי ההתרפאות של החליים החדשים שנתוספו עליו על ידי דחיקתו את הקץ. כן הוא האדם בכלל, ועם ד' בפרט.