באותה שעה היו העכו"ם מתלשים בשערן ובזקנם ובוכין בכיה גדולה ואמרו מה מעשה אביהם של אלו ומה שבחו שכך הן נהרגין עליו על אותה שעה הוא אומר (שיר השירים ה׳:ט׳) מה דודך מדוד היפה בנשים מה דודך מדוד שככה השבעתנו. באותה שעה אמרה להם אמם בני לכו ואמרו לאברהם אבינו אל תזוח דעתך עליך ותאמר בניתי מזבח והעליתי עליו יצחק בני כי אני בניתי שבעה מזבחות והעליתי עליו שבעת בני ביום אחד והוא רק בנסיון ולא במעשה ואני במעשה. שוב אמרה להם בני אשריכם שעשיתם את רצון אביכם שבשמים ולא הייתם באים לעולם אלא לקדש את שמו הגדול על ידכם שנאמר (ויקרא י׳:ג׳) בקרובי אקדש מיד עלתה לגג ונפלה ומתה יצתה בת קול ואמרה אם הבנים שמחה (תהילים קי״ג:ט׳) וכשתפסו את רשב"ג ואת ר' ישמעאל כהן גדול להריגה היה רשב"ג בוכה ואמר לר' ישמעאל מפני מה אנו נהרגין כעובדי ע"ז וכמחללי שבתות וכאוכלי נבילות וטריפות ושקצים ורמשים תהא מיתתנו אמר לו ר"י אני אדון לפניך לפעמים יש לנו לשפוט את הדין ולא שפטנו אותו באמת ולפעמים באו עדי שקר והעידו בפנינו ולא חקרנו ודרשנו היטב ועברנו עמ"ש בתורה (דברים י״ט:י״ח) ודרשו השופטים היטב והנה עד שקר העד שקר ענה באחיו וגו' לכן נתחייבנו מיתה או לפעמים אנחנו נכנסנו לבית המרחץ או לפעמים נפנינו לאכול ולשתות ובאו באותה הפעם יתומים ואלמנות לתבוע פרנסתן ואמר להם השמש שלנו אין השעה פנויה לנו ונמצאו האלמנה והיתום מעונים. בא וראה כמה גדול עונשו של דבר שנאמר (שמות כ״ב:כ״א-כ״ב) כל אלמנה ויתום לא תענון אם ענה תענה אותו כי אם צעק יצעק אלי שמוע אשמע צעקתו וחרה אפי והרגתי אתכם בחרב וגו'. בא וראה אע"פ שהיו יוצאין להריגה היו מכבדין זה את זה זה אומר אין אני גדול מחבירי אלא חבירי גדול ממני לכן הרגו אותי תחלה כדי שלא אראה במיתת חבירי וזה אומר הרגו אותי תחלה ואל אראה במיתת חבירי והיו מפילין גורלות ונפל הגורל על רבן שמעון בן גמליאל בתחלה נטל רבי ישמעאל כ"ג את ראשו של רשב"ג והושיבו בחיקו והיה מגפפו ומחבקו ומנשקו ואמר ליה רבי איך נטמנה לשונך בעפר והאיך נתמלא פיך באבנים ועפר כעובדי ע"ז וכמחללי שבתות ולא הספיק לומר את הדברים עד שנטלו את החרב וחתכו את ראשו. באותה שעה אמר הקב"ה אביא את השמים ואטפחם זה בזה ואחריב את עולמי בפניהם שנאמר (יחזקאל כ״א:כ״ב) וגם אני אכה כפי אל כפי והניחותי חמתי וגו' ולא זו בלבד אלא כשבא נבוכדנצר הרשע להקיף את ירושלים היו מתקבצים בו כל ישראל שהיו יושבין בערי יהודה ובנימין והיו יושבין בתוך ירושלים חבורות חבורות שנאמר (ירמיהו ח׳:י״ד) על מה אנחנו יושבים האספו ונבוא אל ערי המבצר וכשהגלה אותם אח"כ נבוכדנצר והגיעו מי פרת ושתו אותם הרגו בהם המים יותר ממה שהרגו בהם הכשדיים וכשהיו מהלכין בדרך היו אומרים אלקים אל דמי לך (תהלים פג) משיבה רוח הקודש אותם ואמרה להם שוטים שבעולם כשעבדתם ע"ז על ההרים ועל הגבעות וכי לא אמרתם מי הוא אלוה שהוא דר בעולם ועכשיו אתם אומרים אלקים אל דמי לך. ואע"פ כן נתגלגלו מיד רחמיו של הקב"ה ועורר עליהם בני קרח שכבר מתו ונתעטפו בבגדיהם וישבו לפניהם ואמרו עליהם קינה ולא עוד אלא שירד הקב"ה בעצמו ובכבודו משמי שמים העליונים ממקום גדלו ותפארתו ומקדושת שמו הגדול ונשא הוא בעצמו עליהם קינה שנאמר (ישעיהו כ״ב:י״ב) משא גיא חזיון וגו' ויקרא ה' אלקים צבאות ביום ההוא לבכי ולמספד ולקרחה ולחגור שק: בא וראה כמה רחמיו של הקב"ה מרובין על ישראל לעולם אפי' אם כל ימיהם היו עובדים ע"ז וכיון שהם עושין תשובה קלה הוא בוכה עליהם מיד. לפי דרכך אתה למד שבכל דור ודור שהקב"ה מוצא בני אדם צדיקים וחסידים הוא טופח שתי ידיו זו על זו ונותנן כנגד לבו ובוכה עליהן בין בסתר בין בגלוי ומפני מה הוא בוכה עליהן בסתר לפי שהוא גנאי לארי שיהא בוכה לפני השועל וגנאי הוא למלך שיבכה לפני עבדיו וגנאי הוא לבעל הבית שיבכה לפני פועליו שנאמר (ירמיהו י״ג:י״ז) ואם לא תשמעוה במסתרים תבכה נפשי מפני גוה ודמוע תדמע ותרד עיני דמעה כי נשבה עדר ה'. ומה ת"ל מפני גוה שלא יתגאו המלאכים העומדים על הקב"ה למעלה ויאמרו מה הנאתו של הקב"ה מבשר ודם שנתן להם את התורה לישראל ומפני מה לא נאמר כאן כמו שנאמר להלן כה אמר ה' צבאות התבוננו וקראו למקוננות ותבואינה ואל החכמות שלחו ותבואנה ותמהרנה ותשאנה עלינו נהי ותרדנה עינינו דמעה ועפעפינו יזלו מים כי קול נהי נשמע מציון איך שדדנו וגו' אף כאן יאמר הכתוב ודמוע תדמעו ותרד עינינו דמעה אלא כביכול אין רחמנות לכל בריה על ישראל אלא הקדוש ב"ה בלבד שמתחלה חלק להם את עולמו ונאמר (איכה א׳:ב׳) בכה תבכה בלילה: ד"א בכה תבכה בלילה וכי בלילה בוכין וביום אין בוכין אלא מאותה שעה נתרועעו דליותיהן של ישראל שנגזרה גזירה על רבי עקיבא להריגה. ומאי ודמוע תדמע ותרד עיני דמעה אלא משל למה"ד למלך בשר ודם שסרחו עליו אשתו ובניו עמד ודחפן והוציאן מביתו ובכל שנה ושנה הוא הולך אל המקום שדחפן שם ושוחה מלא קומתו ארצה ובוכה ואלמלא מקרא כתוב אי אפשר לאמרו כמו אב שאומר בבכיה אי בני וכמו תרנגולת שמקרקרת על בניה שנאמר (ישעיהו כ״ב:ה׳) כי יום מהומה ומבוסה ומבוכה לאדני ה' צבאות בגיא חזיון מקרקר קיר וגו'. וכשהיו ישראל הולכין בגולה נתעלם מכל בריה סרחון של ישראל עד שבא הקב"ה ואמר להם אלא בשכר שתי דמעות שהוריד עשו לפני אביו לכך באתי לעשות רצון שעיר שנאמר (ישעיהו כ״א:י״א-י״ב) משא דומה אלי קורא משעיר שומר מה מלילה שומר מה מליל אמר שומר אתא בוקר וגם לילה אם תבעיון בעיו שבו אתיו. למה נאמר שומר מה מלילה שומר מה מליל אלא לפי שכל טובתן של ישראל אינה אלא ביום וכל רעתן של ישראל אינו אלא בלילה וגם אותן ע' שנה שבין בית ראשון לבית שני אינו אלא לילה לכך נאמר שומר מה מלילה: