אבל הענין אצלי כך. שישראל לא נתחרטו בכל תלונותיהם שיצאו ממצרים. רק בענין מרגלים משאמרו איש אל רעהו נתנה ראש וגו'. ומפני זה נגזר עליהם כעת ההיא העונש הידוע. אבל כל מה שאמר ביתר תלונותיהם ולה הבאתם את קהל ה' אל המדבר ולמה העליתונו ממצרים היה ענינם כבן המתחטא אצל אביו, שהם היו רואים שמרע"ה היה משיג מהש"י כל מה שהיה שואל. ולכן היו חפצים שיוליכם אל ארצם בדרך סלולה לא בדרך ערבה ושוחה וציה. או אם יצטרכו ללכת עכ"פ במדבר שיתן להם כל צרכיהם שם. כי היו יודעים כי לא תקצרנה ידיו מהשיג מהש"י כל אשר יחפוץ. אבל היו חושבים כי מאשר לא היה מקפיד בצערם של ישראל כראוי היה צר להם ענינם. ומפני זה היו מתלוננים בו תמיד לכונה הזאת לא לזולתה. ולפיכך אין ראוי למשה שיכעס עליהם במה שהיו שואלים כהוגן. ומפני זה ארז"ל (ילקוט חוקת) שמפני שבא לכלל כעס שאמר שמעו נא המורים. מה שלא היה ראוי אליו לומר כן. בא לכלל טעות. וטעותו עליו השלום היה כי מפני שאמר לו בפעם הראשונה והכית בצור. וגם עתה אמר אליו קח את המטה. חשב שיהיה רצון הש"י שיכהו כבראשונה, ונמשך מזה הטעות מה שנמשך שאמר ויך את הסלע במטהו פעמים. והנראה שבפעם הראשונה לא הוציא אלא טפין טפין, וכך אמרו רז"ל. אע"פ שלא אמר בדרך זה בשוה. אבל מ"מ הענין מראה בעצמו שאם היו יוצאים בפעם הראשונה בשפע לא היה צריך משה להכותו פעם שנית. אבל בראשונה לא יצאו כראוי. והענין בזה שאע"פ שמצד ההכאה היה ראוי שיצאו מים יותר כאשר היה בפעם ראשונה. עכ"ז מפני שלא נעשה ברצון הש"י מה שהיה ראוי לעזור. היה מעכב. כי לא היה הענין פעל טבעי אבל תלוי ברצונו של מקום. ואין ספק כי משה שהכהו בפעם ראשונה עמד כמתמיה. כאדם שאין מלאכתו יוצאת כאשר כוון אליה. וחזר והכהו שנית כמסתפק שמא בהכאה הראשונה לא היתה מחשבתו דבקה בשלמות עם הש"י ולכן יצא הפועל בלתי שלם. והכהו שנית ואז יצאו מים רבים. לא מפני ההכאה השנית אבל מפני שהמים שהתחילו לזוב פרצו ויעבורו. אבל אולי ההכאה השנית מעטה יציאת המים כל המוסיף במצות הש"י גורע. ואין ספק שהעם שהיו מכירים קצת מזה בטענותיו והכרח פניו. היה זה מביא ספק בלבם כי משה ואהרן בחכמתם הוציאו להם מים מן הסלע. וזהו ענין הפסוק שנא' יען לא האמנתם בי וגו'. כלומר שלא דקדקתם בדברי להאמין בם כשהתקרב המטה לפני הסלע בלבד יתן מימיו. ואלו עשיתם כן הייתי מתקדש גם בפעם הזאת לעיני בני ישראל וידעו את ידי ואת גבורתי. אבל עתה נעשה הדבר על ידכם בענין שנכנס ספק בלב בני ישראל הפך מה שהיתה הכונה ממני שיתקדש גם עתה שמי לעיניהם.