אבל הלא עוד מחשבה אחת יש, שרוחה נמצא בראשונה, והיא מתפשטת גם כן להלן. המחשבה הכללית היא, כי גם בארץ אויב איננו עוד מבקשים זכויות אדם בשכר ביטול הצורה הלאומית שלנו, כי אם בתור עם. גם עם שלם שהוא יושב בארץ ועוזר להצלחתה הכללית יש לו המשפט לתבע זכויותיו, כמו ועוד יותר מאדם פרטי. וכמו שכאשר היינו במצרים היינו לגוי, מצויינים, ומכל מקום היתה הרשעה רבה על מה שאמרו ״הבה נתחכמה לו״, עד שאלהי המשפט הראה בפועל את עותתם עלינו, כן גם כן כעת על אדמת נכר, עלינו להשגיב בכחנו הכללי ולהיות לגוי בכל הדרכים והענינים המשמרים ומקיימים ומפריחים את כחותינו הכלליים, ועם זה לדרוש הזכויות במשפט וצדק. וזה אמנם, יביא להמחשבה השניה — להשתדל עם זה לרכש לנו אחוזה בתור עם לבדד, באופן שנוכל להתרומם ולהתעודד כראוי. כי איך שיהיה, יש גבול לדרישות הלאומיות בגלות גם מצד המשפט, אף על פי שכמעט אין גבול לדרישת היחידים בתור זכות אדם. אבל המחשבה הזאת לא תאמר די. שהרי אין לנו ארץ שנוכל למצא את ערכנו האמיתי כראוי, שנשא את דגלנו העבר כאשר יאתה, אם לא נשוב למקור חיינו, לציון, לארץ חמדה אשר בה ראינו את יד ד' עלינו שהפליא אותנו מכל העם אשר על פני האדמה. על כן, אף על פי שאי אפשר לנו לעכב כלל את הפעולה להתאזר בעז עם בעל ארץ נושבת ועז שלטון פנימי, בכל מקום שימצא לנו, כיון שאין ארץ ישראל עדיין מוכנת לנו, מכל מקום אנחנו צריכים להתקשר הרבה לאה״ק על ידי יסוד מרכז רוחני עליון, באופן שהישוב הקטן שבארץ ישראל יכלול בקרבו את שלש המחשבות גם יחד, וישפיע על התעודה הכללית, בין שבפיזור הגלות, בין שבאכסניא, שהיא עתידה להיות מוארת באורה של ציון. וכשם שהפעולות השלש, והפועלים, צריכים להיות נמזגים לענין אחד, כן הענפים צריכים להתכנס למקום אחד ולחדול ממלחמות וקטטות, ולהתחבר לאחדות ולשלום.