הכצעקתה: אי אפשר לפרש אם כצעקתה עשו, אעשה בהם כלה, כי לא תבוא הה"א להורות על תנאי (עיין מה שכתבתי ב"בכורי העתים" תקפ"ט עמוד צ"ד וצ"ה), ומה שהביא רש"י ראיה מן הטעם שבין עשו לכלה, איננו ראיה, שהרי אף אם היה זה לגרמיה, לא היה אלא הפחות שבמפסיקים, ואיך יהיה כוחו גדול מכוח הטפחא? וכל שכן שאין זה מונח לגרמיה, כי אין אחריו מונח אחר, ואינו אלא פסק, שאין לו שום כוח בענין נתוח המאמרים, אבל הונח להורות הפסקה בקריאה, לסיבות פרטיות, אשר אין בהן כוח לתת מקום לטעם מפסיק, כגון פגישת שתי אותיות שוות (להגדילן למעלה) [דברי הימים א כ"ה ה']), או מילות דומות (אברהם | אברהם [למטה כ"ב י"ח], קדוש | קדוש [ישעיה ו' ג'], המול | ימול [למעלה י"ז י"ג]), ופגישת שמות הקודש עם מילות חול בלא מפסיק ביניהם, ובאלה יבוא פסק להבדיל בין הקודש ובין החול (ויקרא אלהים | לאור יום [למעלה א' ה'], וינגע ה' | את פרעה [למעלה י"ב י"ז]); או ליתן ריוח בין שתי מילות, שמליצתן קצרה וצריך להבין דבר מה בין זו לזו, או שאחת מהן מקבלת שני פירושים, ועל ידי ההפסקה ירוחק אחד מהם, כגון הבכור | נדב (במדבר ג' ב'), שענינו הבכור היה נדב, או הוא נדב, או שמו נדב, וכן באש | לילה (דברים א' ל"ג), שענינו באש בלילה; וכן כאן עשו כלה, הכוונה עשו בהחלט ובא הפסק ליתן ריוח בין שתי המילות, שלא יובן שכלה הוא היה הפועל, על דרך כי אעשה כלה בכל הגוים (ירמיה מ"ו כ"ח). אבל יובן שהוא תואר הפועל (על דרך באש לילה), כמו כלה גרש יגרש אתכם מזה (שמות י"א א'), וזה קרוב לפירוש רע"ס, ולא כפירושו ממש, כי הוא פירש עשו כולם, שאין ביניהם מוחה, וקרובים לזה דברי ראב"ע, ולפי זה לא היה מקום לאברהם שישאל האף תספה צדיק עם רשע, כי איך ייתכן שיכרית צדיק עם רשע אחר שכבר גזר לבדוק אם כולם חטאו?