והנה כפי המצב הטבעי, כל זמן שהאדם משתלם ובא למדה של עבודת ד' שממילא נכלל בה אהבתו ויראתו, איננו צריך שום לימוד על ההצלחה הנצחית, כי הוא מרגישה בעומק לבבו בהרגשה טבעית, ומרגיש גם כן שקרבתו לאור ד' אחד אדון כל העולמים היא תביאהו, אותו ואת עמו, ואת כל המין האנושי באחרית, לתכלית הנצחית הנשגבה. אמנם, כאשר נשברה טבעיות הנפשות, אז היה צורך להעמיד בלימודים את מה שנחסר בטבע. והנה כיון שישראל עלו למדה זו של הרגשה בתכלית נשגבה ואדירה, לא היה אפשר כלל שתספיק להם אפילו לקישורם הלאומי רק ההרגשה הלאומית לבדה, כי סוף סוף ההרגשה הלאומית רק ברגש יסודה, וכאשר ישאל איש עליה לברר מהי תכליתה — לא ימצא מענה. והאומה, שכל רגש של דבר התלוי רק בהסכם ובדמיון שהיה מלא כל העולם כולו — שהוא עבודה זרה, נאסר עליה באיסור כל כך חמור ונתקשר עם תכונת לאומיותה וגורל קיום ממלכתה, — לא תוכל להסתפק כלל ברגש דמיוני לבדו. על כן בהכרח הוא לעלות עמה למעלה יותר גדולה, דהיינו לבאר לה, שמאחר שכל תעודתה הלאומית היא קשורה באחדות אל אחד וכבודו בעולם, אם כן כל מעשיה המוסריים, בין המוסר החברותי, בין המוסר הדתי, הם מנחילים אותה את האושר היותר נעלה הקשור בהכרח בפעולת הצדק היותר נשגב. ובאשר האמת היא שהצדק היותר נעלה הוא מצליח גם כן את הפרטים לעד ולעולמי עולמים, על כן נתפרש אז כבר לכל הקהל מה שהיה ידוע מקודם ליחידי סגולה, ענין ההצלחה הנצחית הפרטית ותחיית המתים, ועם זה נתקשר הכל במושג הלאומיות.