וכל התיאולוגיות שבעולם ירויחו על ידי אור ד׳ להיות מתעלות ומיטהרות, כי רובי מניחי הדתות היו אנשי דעה ויושר לבב, ורבים מהם ואולי כולם זכו לרוח הקודש על פי מעשיהם שהכל לפי מעשיו רוח הקודש שורה עליו כדברי תנא דבי אליהולט, ואפילו נכרי שעוסק בתורה הרי הוא ככהן גדול אלא, שמפני הירידות ההמוניות ירדו הציורים אצלם ירידה אחר ירידה עד שנהפכו לרועץ ולהשפלה גדולה בהרבה דברים בחיי הרוח והמוסר ובהרבה ענינים למזיקים בחיי החברה. אבל אור ד׳ אדון כל המעשים, שעל ידי אור ישראל יודע כי הוא מחולל כל, והוא המנהיג את הדורות מראש ועד סוף, יתרוממו הרוחות להכיר שאף אם הלבושים החיצוניים היו מועילים עד עכשיו בדתותיהם, מכל מקום כיון שכבר אפשר לחיות באור יותר תרבותי, שוב יש לטהר את המושגים ולהעמיד את התכניות של הדתות על מושגיהן הפנימיים היותר טהורים, וממילא יתעלו מטומאתם האלילית, להיות בנות ליסוד הרוח הגדול רוח ד׳ אשר על ישראל להכיר כח ד׳ אמונתו ועזו, ולעבדו באהבה, ותבטל מעקרה ההבדלה הדתית. אף על פי שתהיה נבדלת בנימוסים ובדברים מעשיים כפי חילוף טעמי היופי וסגנון המוסר שבכל עם על פי גזעו ותולדתו וכל העובר עליו, אבל יכירו הכל שאין הבדל עצמי, והדבר הולך למקום אחד, לכבד שם ד׳ אחד, החפץ בדעת אלהים שהוא חסד משפט וצדקה בארץ שרק זה יבקש ישראל להודיע בעולם, שיש תקוה לרוח האנושי להתעודד עד מרום שורש חיי החיים, ועד מלון קיצם של כל האידיאלים היותר יפים ומלאים צדק, וממילא יסורו כל השטנות העומדות לבקש לקעקע יסוד האמונה, שבאו בעקרן לא מצד איזו התנגדות של הכרעה מדעית. אדרבא, ההכרה של דעת ד׳ הטהורה חייבת להיות מקובלת אצל כל חכמי לב וכל ישרי דעה, אלא, מפני שראו אחרים שהעב טיט שטפלו נושאי הדתות על המושגים האלהיים מזיק יותר ממה שהתכנית הפנימית מרויחה, גמרו אומר כי יותר טוב להניח את המין האנושי בתרבות שוקטה ונמוכה, לבקש את החיים בהוה לבדו, ולהתדבק רק במושגי החוש ולעדנם כפי האפשרי בשביל עונג החיים, ולהכניס גם כן את המוסר החברתי בכלל העונג. אמנם, הטענה היתה צודקת לפי המצב של החשך שהיה שורר בעולם בהוה, אבל הוא דבר שלא יצלח, כיון שמעומק הדעת אי אפשר לכלא את הרוח. לא יעמד האדם על עמדו ויחפש את אור האמת היותר נשגב, והוא לא יבא אליו כי אם בעברו המון תקופות דמיוניות שיסבבו לו אותן הרעות שהוכרחו לבא על ידי שיבושי הדעות. על כן לא תמצא השלילה את אשר תבקש, כי אם דוקא טהרת הרוח ורוממותו, במלא מובנו, והסלילה של דרכים מפולשים מנוקים מכל מכשול, לבא עד מרום העז של השגה בהירה ואהבה מלאה חיים לשם ד׳ אלהי עולם, המתפשטת כל כך בלבבות עד שמכרעתם לעשות רק צדק ומשרים וחסד משפט וצדקה, שהנה הנם דרכי ד׳ הכלליים, שהמה הנם סגולת החיים. וממילא ירפו כל העלילות והבדותות המבקשות לחפש עלילות על האמיתיות הגלויות שבתורת ישראל, האמיתיות ההיסתוריות שהן כל כך נאמנות עד אפס מקום למצא בהן תנודה מצד בירורן ההיסתורי, שיסוד הכל הוא המשך יציאת מצרים ואלות הברית והנבואות והנלוה להן מתחילה ועד סוף. אמנם כל כך יתגבר כח ההכרה מהחפץ הפנימי המרומם את כל לב על ידי מה שנגלה אורן של ישראל בעולם בהוה, ועל ידי השפעתם לישר דרכי הנבוכה בין משאלות הרוח והמעשה, עד שגם מבלעדי כל העבר תהיה מתקבלת עדותם של ישראל. ״ולא יאמרו עוד חי ד׳ אשר העלה את בני ישראל מארץ מצרים. כי אם חי ד׳ אשר העלה ואשר הביא את זרע בית ישראל מארץ צפונה ומכל הארצות אשר הדחתים שם וישבו על אדמתם", ותהיה שיעבוד מלכויות עיקר ויציאת מצרים טפלה לו.