והנה, מי שירצה להעמיד רגש לאומיות בישראל בצביון פחות תכליתי מכפי מה שכבר נתפרש להם, לא יוכל להצליח. כי אי אפשר להוריד אומה ממרום ערכה שכבר עלתה לו. וכיון שכבר בא עמנו למדה זו שרגש ההסכמה הלאומית בהיותו בלתי נקשר עם יתר השאיפות הכלליות הנתבעות מטובי בני אדם והיותר נאדרים שבחושבי מחשבות שבקרב המין האנושי לא יקחו את לבו, על כן אנחנו צריכים תמיד להרחיב החינוכים והלימודים במלא מובן, להודיע ולהודע איך שהרגש הלאומי שלנו הוא מקושר עם הרגשות היותר רחבים ויותר אדירים שיכולים להמצא במרחב המחשבה והרעיון, ועם זה לברר שלא נוכל כלל להגיע לאותן החמודות הנאצלות שהן משאת נפש של בחירי האנושות כי אם באמצעות עשיית חובתינו לעמנו, שהוא נאזר בגבורת הרעיונות היותר עליונים בתורתו ויד ד' אשר עליו. אם בדרך זו נלך נעשה ונצליח ונוכל להרחיב ולהאדיר את כבוד הרגש הלאומי עד למדה זו שכל אחד מישראל לא ימצא את אשרו, את מנוחת נפשו הטבעית, ועם זה את מילוי חובתו היותר נאדרה לשם ד' אלהי ישראל, כי אם בהיותו זריז בכל כחותיו להשלים את כל מה שהוא חייב לעמו. דהיינו, שיוציא אל הפועל כל מה שיש בכחו לעשות, בין לבדו בין על ידי שיתופו עם כל העם יחדו, לטובת האומה בחומריותה וברוחניותה בכל הצדדים היותר רחבים, באופן זה נעשה ונצליח בע״ה. אבל אם יעלה על הלב לקצר את המטרות ולקמץ את כל הכחות הרוחניים רק על רגש לאומי מקוצר — שיוכל למשוך רק בדרך ארעי לב עמים כאלה שמצד טבעם היו יכולים עדיין להמשך אחרי כל רגש שאין לו יסוד שכלי, לולא שמצד אורן של ישראל שנגה עליהם בצירוף כמה סיבות הוציאם מעט ממצב שפל זה, ועוד לא לגמרי — ענין זה אף על פי שנראה שהוא דרך קצרה, ומבלעדי טורח של תיקון מעשים ותשובה לשם ד' אלהי ישראל ותורתו ושמירת בריתו נוכל להשריש רגש לאומי בעם, מכל מקום הוא דרך ארוכה מאד. שרגש זה, שהוא איננו כלל לפי מדתן של ישראל, ולפי גודל נפשם לא יקח את הלב בחזקה, ואין עמו אותו הגאון של שם ד' אלהי ישראל הנקרא על עמו ונחלתו, על כן לא יוכל כלל להתמיד ולעשות פרי. על כן אין לנו דרך אחרת לבצר את בדק חומת בית ישראל כי אם בעצה הכתובה על ספר תורת ד׳ אלהי ישראל, ״ושבת עד ד׳ אלהיך וגוי, בכל לבבך ובכל נפשך. ושב ד׳ אלהיך את שבותך ורחמך״, ״והביאך ד׳ אלהיך אל הארץ אשר ירשו אבתיך וירשתה, והיטבך והרבך מאבתיך״. די לנו להשפיק בילדי נכרים ולהתעלם מהבנת כחנו העצמי הטבעי והמקורי, שבו אנחנו מיוחדים מכל עם ולשון בתור אומה אחת יחידה בעולם ששם ד' נקרא עליה בכללות, וחותם אלהי עולם חתום על תולדתה, ״ד' בדד ינחנו ואין עמו אל נכר״. ועלינו לקוות שאותה התשובה שלא פעלה כל כך מצד חשבונות היחידים לעצמם, שסוף כל סוף מיעטה את הצביון של היושר מלהתפשט במלא רחבו, תפעול — אחרי ההתרוממות של ההרגשה הלאומית עם הידיעה שהיסוד העקרי לכל שלמות חומרית ורוחנית הוא נעוץ בערך דבקותינו בכנסת ישראל וחפצנו בכבודה ועזה — עד שהלימוד הנכון באורה של תורה שנלמד לשמה יביא אותנו להכיר ולדעת כמה נעלה ונשגבה היא האהבה הזאת, וכמה אצילות נפש ותקוות של אמת יש בה, וכמה היא קשורה בכל המון המחשבות היותר עליונות ונשגבות שיכולות להמצא בחוג האידיאלים האנושיים, אז נמלא רוח ד' לעבוד לטובת עמנו בארצנו עם כל הדברים המכשירים אותנו להגיע להכונה הנדיבה והעליונה הזאת, שעמה ימצא כל הוד וכל זוהר של רגש ושכל. אבל חלילה לנו להשפיל ולקמט את הנקודה הרוממה הזאת, שהיא אוצר אורה לעולם מלא, היא אהבת כנסת ישראל, במה שנקצץ נטיעותיה ולחשוב שעמה אין צורך עוד להתנשאות הרעיון של עולם נצחי ורוחני, שהוא הדבר התופס יותר מקום בקרב בחירי האנושות בכל העמים ובכל הדורות. ואפילו הפילוסופיא האנושית הקלסית, שבאה לשאוף לאלה הנשגבות ולבררם גם לפרסמם בהמון, היתה גם כן מחוברת עם מצב לאומי חזק מצדם, ובאו לעולם עם כל התביעות היותר נאות והדורות שבצד היופי שבמחשבה, שדוקא עם הצלחה ומנוחה שתמצא באיזה עם תוכל להתעורר בכל רחבה, כמו שמתעוררים דוקא אז כל חכמת יופי, לשירה ולזימרה, לציור ולחיטוב, כאשר יתברר לנו למדי ממצב הפילוסופיא וקורות העסקנים שלה ויחושם עם לאומיותם. ומה נאמר עוד על עם ד' וחבל נחלתו, זרע אמת, שמושגי האמת הטהורים שיסודתם היא האמת האלהית של הכרת אדון כל המעשים ושלילת עבודה זרה התגברה בהם באופן כל כך אלהי ונשגב. וכבר אמרה אביגיל לדוד בעת תגבורת הלאומיות ״והיתה נפש אדני צרורה בצרור החיים את ד׳ אלהיך״, ״כי מלחמות ד׳ אדני נלחם״, שצריך על זה עקשנות לא מעטה שלא לראות כמה היה תמיד פשוט מחובר יחש הצלחה הרוחנית הנצחית עם הצדקה הלאומית לעשות טוב וחסד עם כנסת ישראל בכללה, ״איזהו חסיד, המתחסד עם קונו״, ומה גדול דיבורם של דורשי רשומות, שאמרו ״עם קן דיליה״ - דא כנסת ישראל.