שאמנם החולה שמצב חליו יאסרהו בכמה מאסרים שאין הבריא צריך להם, ואם בעל נפש הוא לא יקוץ בהם ויקיימם בחבה וסבלנות, ועם זה יקוה להגיע לחפץ הטבעי של הבריאות השלמה, כן דרך עמינו בהליכות הדת על פי החתימה התלמודית שהיא רטיה גדולה למכת הגלות, יוכל היות שהיא מכבדת יותר מסדר הליכות דתינו הקדושה על פי סדר של חיים טבעיים ובריאים. אבל מה גדול האסון אם נואל לומר שבריאים אנחנו ואין אנו צריכים לסדרי מאסרי תרופות, בעוד שמכתינו אנושה וחליינו גדול עד מאד. בעוד שהננו רחוקים גם מצל חסן לאומי בטוח כאשר יאתה לנו, שהוא החלי הנעכר שלנו. על כן חביבים ואהובים צריכים להיות לנו גם הדברים שאנו מחליטים שהם עלינו למשא, כי מהם מקור לבית חיינו. ומה גם שעוד לא הוברר הדבר, על פי דעות מיושבות, אם גדול הוא החלק המוסרי המעשי שעל פי התלמוד שראוי להיות למשא לעם נאור וחפץ ללכת בדרכי חיים של אושר והצלחה חומרית ומוסרית בקדושה ובצדק אמיתי. רבים המה הדברים שרק לבבות מלאים הוללות יחשבו שהם למעצור ולמשא, ועלינו לקוות שעמינו יבנה ויכונן בתור עם קדוש מלא סגולות של חיים טהורים מלאי צדק, המלאים גם כן מתענוגי הרוח הזכים יותר מתענוגים חומריים המשפילים ערכו של האדם הפרטי ועם זה גם כן את רוח העם הכללי.