אך בשר בנפשו דמו: בנפשו שהוא דמו, כלו' בעוד בו דמו, והטעם שלא יאכלו בלא שחיטה [שהיא להוציא את הדם (מלשון שחט שענינו מיצוי), והשחיטה היא המיתה היותר קלה, וכל הריגה חוץ ממנה ושתהיה בלא הוצאת הדם, יש בה אכזריות וצער בעלי חיים]. כן נראה פשוטו של מקרא זה, ונכלל בו ג"כ איסור אבר מן החי, ולאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר, הואיל והאוכל אבר מן החי הוא אוכל הבהמה שיש בה נפשה ודמה, ועוד הואיל וצער בעל חיים אסור מן התורה: אמנם שיהיה עיקר הכתוב על אבר מן החי לא ייתכן, כי בשר ענינו בעל חיים שלם, לא חלק ממנו ואם כפירוש רש"י היל"ל הבשר בה"א, או מבשר: [והנה כל משפטי השחיטה לשתי כוונות אלה הם מכוונות, להוציא הדם ולמעט צער הבהמה]. ודעת בעל הטעמים נראה שאיננה כן, כי היה ראוי להטעים אך-בשר בתביר, והוא שם עליו זקף, ונראה שהיתה דעתו שהצווי לאסור הדם, ויהיה "בנפשו" כמו עם נפשו, וכטעם ולא תאכל הנפש עם הבשר (דברים י"ב כ"ג), או שיהיה לדעתו פירוש בנפשו דמו מה שהוא בנפשו (כמו דמו בנפשו הוא) מה שבו נפשו והוא דמו לא תאכלו. [ושלמה מיללער בקונטריס חשק שלמה אומר, כי אסר להם אכילת כל בעלי דם, ולא התיר להם אלא כל רמש, כל בעלי מיץ לבן: וא"כ מה טעם ומוראכם וחתכם יהיה על כל חית הארץ וגו', ומה ענין נתתי לכם את כל, ואם לא נתן להם אלא הרמשים כקטנים? גם מליצת בנפשו דמו אין ענינה בשר בעל נפש ודם, ועוד מי הגיד לו שאין חיות הרמשים נקראת נפש אעפ"י שאיננה דם אדום?]