להבליט יותר את ההשקפה של רגשי החמלה הראויים לבא מהאדם על כל החי, יועיל איסור הטריפה והנבלה. הטריפה האומללה, יותר היא ראויה לחמלה הרגשית, כמו שיחמול האדם על הכואב והחולה יותר מעל הבריא. אמנם, השיתוף הנמצא ברגשי החמלה יוציא את פעולתם בבא עתם, מצורף עם שמירת הבריאות החומרית והנפשית שיש בזה, ביחוד שלא ישתתף עם הטורף מבעלי חיים הדורסים. ולהעירו שראוי לו להתרחק ממדותיהם ולפעול גם כן עליהם לטובה, על כן לא יאכל את הטריפה בשדה. הנבילה שמתה מאליה אמנם תכה שורש בעתה מדין קל וחומר, אם זו שמאליה מתה, הזהירה תורה עליה שלא להשתמש באסונה ואבוד חייה אפילו אחרי שאין לה הפסד מזה, רק לאות שיתוף הצער שמביא על הכניסה בגבול רגשותיה. ועל ידי זה יבא האדם גם כן להרחיב גבול המשרים לטכס עצה להיטיב את גורל הבעלי חיים בחומריות ומוסריות. ובודאי שבהגמר ההכרה, לא יוכל האדם המתמלא דעת מציור איסור הנבילה להניף חרבו על החי היושב עמו ונהנה מזיו החיים. ובהיות יוצא אל הפועל כל המובן העמוק מאיסורים, הלא אז תתמלא התעודה הנאמרת על זה ״כי עם קדוש אתה לדי אלהיך״.