תימא והלא עונין בשכמל''ו כשהיו שומעין את השם, כדתנן מ''ח פ''ג דיומא, וזה היה הפסק גדול מענית אמן, ושמא היו עונין בשכמל''ו לאלתר כשהיו שומעין השם הנכבד והנורא ולא היו ממתינין עד סוף הפסוק. ולפי שלא היו מפסיקין בין פסוק לפסוק חשיב להו ברכה אחת. אבל בין ברכה לברכה לא היו עונין בשכמל''ו דלא היו עונין רק כשהמברך היה אומר ברוך ה' אלהי כו':