והנה, היסוד של חבלי משיח הרוחניים הם באים מפני שהדורות בכלל כבר הורגלו בעת ההכשר אל שפלות הגלות לשאת עול תורה ומצות אפילו בדרך גזירה, ואפילו באופן המנגד לחוש היושר שלהם. מפני שלא היה אפשר כלל שיהיה ההמון מבקש השויה לחקי התורה עם חוש היושר המצומצם בפרטיותו, כיון שכל זמן שלא בא הזמן הראוי לקיבוץ האומה ותחייתה, על כל פנים בדרך חפץ ורצון להתאחד ולחיות חיי עם, לא היה נכנס בלב כלל שום ציור של יושר, כשיוצע הענין בתור תעודה של דורות. אבל כשהדור בא לזמן עקבא דמשיחא, שהדבר מוכרח שתחילה יכנס בלב כח החיים וחפץ כללי לחיות חיי אומה מסודרת, אם כן, עם החפץ הזה מתרבה כח הרגש לדעת ולחוש שיש מקום לטובות כלליות של דורות להיות מסוג כח היושר והצדק שראוי שהלב יתמלא ממנו, וכיון שהוא מוצא את ההרגל להרחיק כל כח רגש פרטי חפשי בחוג קיומה של תורה, סובר הוא שכך היא המדה שהתורה חלילה סוגרת בעד רגשי הלב הפרטיים שלא יתפתחו כראוי, כיון שהיא מרגלת לעשות הכל בגזירה. אבל באמת צריך לבאר לו שתכנית הגזירה הינה הקיום של הצדק הכללי בכל עת, גם בעת הירידה, ולהודיעו גם כן שלא תזוח דעתו עליו, שעל כרחו צריך הוא להודות שעכשיו, רק בעת הצעד הראשון להתגלות החפץ של חיי הכלל, עודנו רחוק הרבה מהכרה אמיתית במהות הצדק הכללי, ועדיין חסר הוא הרבה מקנין שלם בעצמיות הנפש למדה עליונה זאת במלא מובנה. מכל מקום, לפי ערך הכשרו ההולך ומתפתח לפי קרבתו אל יסוד הבנין הכללי, כן צריך שתבואר לו תכנית הענינים. על כן, טעמי תורה ורזיה הם דברים מוכרחים להתגלות בעקבא דמשיחא, כדי שהלב החי המתחיל להתנער יחוש בכל חום חייו וכל תוקף הרגש שלו את הנועם העליון הפנימי שיש בדרכיה של תורה, תחת אשר הורגל לחשב אותם רק לגזירות של הכרח. עד שבכל דור ודור יתעלה יותר ויתקרב אל המטרה להיות כל כך משוה הרגשתו הפנימית לעומקה של תורה, עד שתמצא התורה כולה חרותה על לוח לבבו, אז יוכל לשאוף חיים חפשיים במלא המובן, ו״תחת בשתכם משנה״י ט ״בארצם משנה יירשו״. וכל זה בא מאהבה של תורה, הבאה מאהבת שם ד׳ אלהי ישראל ושמירת בריתו, תחת אשר עם עזיבתה יוכל לפול לאותו המצב הקטן והשפל שהלב הצר והקטן שלא נתפתח כראוי בעז ובגבורה עומד עליה. ״על מה אבדה הארץ״ ״על עזבם את תורתי אשר נתתי לפניהם ולא שמעו בקולי ולא הלכו בה״. ההליכה בתורה, היא ההקפה הכללית עם הסקירה על פעולת התורה לעתיד לפי מהלך הזמנים והתעלות הנפשות. וכשהשקפה כזאת נסקרת יפה, היא מרוממת את הנפש עד שמכירים את גדולתה של מתנה טובה של חמדה גנוזה זאת של התורה, ומברכים עליה לא בשביל הענין הפרטי של עסק זה של עכשיו שעם התורה, שראוי גם כן לברך אחריה, כי אם על היסוד הכללי הנצחי המקיף את התעודה בכללה. שעל זה אמרו חכמים שלא ברכו בתורה תחילה — בדעה פנימית שהתורה היא הקריאה בשם ד׳. שמאז התחיל אברהם אבינו לקרא בשמו, ולבאר קריאת שמו עם ידיעת דרכיו שהם יסודי המוסר לעשות צדקה ומשפט, הרינו עסוקים עם הכללים הללו לקנותם ולהקנותם לנו ולעולם. ״ובנו ממך חרבות עולם מוסדי דור ודור תקומם, וקרא לך גידר פרץ משובב נתיבות לשבת״.