כל הדעות היותר קדושות ויותר טובות יכולות הן להתהפך לרועץ  בזמן שהן נעזבות מלעבדן וללמדן. ועוד כל מה שתהיה הדעה  יותר גדולה בערכה, יותר היא עלולה להצטייר בציור של חושך  אצל מי שאינו משכיל ענינה. וזהו היסוד העקרי שגורם נפילתם  הגדולה של הדורות מני אז. שמעזיבה של הלימוד העצמי, העיון  והציור החי, הולכים הציורים הלך וכהה עד שהם מתהפכים  למפלצת. שתחת שכשהם בטהרתם מביאים כל טוב וברכה בעולם,  כשהם נקדרים בקדרות דמיונית, מביאים חשכה ואפלה. ומתוך  שישראל עם הספר הוא באמת רבתי בדעות, על כן הוא זקוק יותר  לתלמוד תורה, לדעת והבנת הדעות, ו״גלה עמי מבלי דעת״.  והדעת צריכה להיות קרובה להבנה חיה אצל כל איש מהאומה  שהוא רק ראוי להבין ולהשכיל, שאז יאיר אור הדעת בטהרתו גם  על ההדיוטים. ״וזרעתי את בית ישראל ואת בית יהודה זרע אדם  וזרע בהמה״. אבל כל זמן שאותו החלק המוכשר להיות החלק  המדעי של האומה הוא הוזה שוכב, ומניח את מושגיו להתישן  ולהנוול, מה תוכל להיות התולדה אחרת מרקבון פנימי, גסות של  בורות מעבר מזה, מחוברת עם פריקת עול וכפירה מוחלטת  ופראית, ומעבר מזה כשלון כח, קדרות ועצבון, המנוול את האדם  ומוריד את ערכו. על כן, צריכים אנחנו להתחזק מאד למלא את  החסר לנו, לרכוש לנו את דעותינו הקדושות בטהרתן, להסיר  ממנו את הפחד הנפרז מכל מחקר אלוהי וכול הגיון דעה, שכבר  צווחו על זה קמאי דקמאי. יש לכל דבר גבול. גם ההריסה לחקור  במופלא היא דבר מזיק, אבל זאת תזיק ליחידים. אבל העצלות  והפחד הנפרז מכל רעיון ושכל, ישפיל את הכלל וימית את כל  יסוד החיים, יטשטש את צורת האמונה, וירבה מריבה ופירוד  לבבות מהתפוצצות כל רעיון לרסיסים לפי חילוקי הדמיונות באין  כח חובר ומאחד, וירחיק את התשובה הבאה דוקא אחר בינה מן  הלב, וירחיק את הישועה הבטוחה לבא דוקא בגללה, ״ולבבו יבין  ושב ורפא לו״.