(ישעיה נח): כי תראה ערום וכסיתו רב אדא בר אהבה ורב ורבי יוחנן, חד אמר: מדקדקין בכסות ואין מדקדקין בחיי נפש. וחכמים אומרים: אף בכסות אינן מדקדקין מפני בריתו של אברהם אבינו. ומבשרך לא תתעלם בר קפרא אמר: הוי רואה בשרו כבשרך. תני, בר קפרא: אין לך אדם שאינו בא לידי מדה זו אם לא הוא בנו, אם לא בנו בן בנו. דבר אחר: ומבשרך לא תתעלם רבי יעקב אמר, בשם ר' אלעזר: זו גרושתו. ר' יוסי הגלילי הוה ליה איתתא בישא, והוה מבזה ליה קדם תלמידיו. אמרו ליה תלמידיו: רבי! שבק הדא איתתא מינך, דלית היא עבדא ליקרך. אמר לון: פורנא דידה רב עלי, ולית בי משבק לה. חד זמן הוין יתבין פשטין, הוא ור' אלעזר בן עזריה מן דחסלון, א"ל: משגח רבי ואנן סלקין לביתא? א"ל: אין. מה דסלקין אמכת על אפא ונפקת לה צפא בההיא קידרה עלי תפייה. א"ל: אית בההיא קידרא כלום? אמרה ליה: אית בה פרפריין אזל גליתא ואשכח בגוה פרגיין. ידע ר' אלעזר בן עזריה דלא יתיבה דעתה עם בעלה. כד יתבין להון אכלין אמר לה: לא אמרת פרפריין, והא אנא אשכחינה בגויה פרגיין?! אמר: מעשה נסים הן. כיון דאכלין מה דאכלין. א"ל: רבי שבק הדא איתתא מינך דלית היא עבדה ליקרך. א"ל: פרנא רב עלי ולית בי משבק לה. אמרו ליה: אנן פסקינן פרנא ושבקת מינך. עבדין ליה כן פסיקו לה פרנא ושבקיה מיניה, ואסבון יתיה איתתא אוחרי טבתא מינה, גרמין חובא דההיא אינתתא ואזלא ואתנסיבת לסנטירא דקרתא. לבתר יומין אתון יסורין עלוי ואתעביד ההוא גברא סגי נהור, והוות אתתא נגידא ליה בכל קרתא והוות אזלא בכל שכוניא ובשכונתיה דרבי יוסי הגלילי לא הוות אזלה, הוה ההוא גברא חכם קרתא, אמר לה: למה לית את מובילא לי, לשכונתיה דר' יוסי הגלילי, דאנא שמיע דהוא עביד מצוון? אמרה לו: משבקתיה אנא ולית בי חמא אפוי. אתון חד זמן, וקרון בשכינתיה דר' יוסי הגלילי שרי חבט עלה והוות קלהון מתבזיין בכל קרתא. אודיק ר' יוסי הגלילי וחמון מתבזין בגו שוקא, נסיביהון ויהב יתהון בחד ביתא מן דידיה והוה מפרנס יתהון כל ימי חייהון משום: ומבשרך לא תתעלם. ביומי דר' תנחומא היו צריכין ישראל למטרא אתון לגביה ואמרין ליה: רבי גזר תעניתא דייחות מטרא גזר תעניתא. פעם ראשונה ושניה ולא ירדו גשמים, פעם שלישית קם ודרש. אמר לון: כל עמא יפליגון מצוה. קם חד גבר ונסב מה דהוה ליה בגו ביתיה ונפק למפלגה. פגעה ביה משבקתיה, וא"ל: זכי בההיא איתתא, דמן יומא דנפקית מן ביתך, לא חמית טב. כיון, שראה אותה ערומה ובצרה גדולה נתמלא עליה רחמים ונתן לה, על שום: ומבשרך לא תתעלם. חמיתיה חד גבר סליק, וא"ל לרבי תנחומא: רבי! את הכא ועבירה הכא! א"ל: מה חמית? א"ל: חמית גבר פלן דמשתעי למשבקתיה, ולא עוד אלא, דיהב לה פריטין אי לאו דחשיד עלה, לא יהיב לה. שלח ר' תנחומא ואייתיתיה, וא"ל: ברי! את ידע דעלמא קאי בצערא ובריאתה קיימא בצערא, ואזלת ואשתעית עם משבקתך?! ולא עוד, אלא דיהבת לה פריטין! אלולי דחשיד אתה לא יהבת לה פריטין. א"ל: ולא כך דרשת: ומבשרך לא תתעלם, את אמרת כל עמא יפקון ויפלגון מצוה קאים אנא למפלגה מצוה פגעת בי משבקתי, ואמרת לי: זכי בההיא איתתא דמן יומא דנפקית מביתך לא חמית טב. כיון שראיתיה ערומה ובצרה גדולה נתמלאתי עליה רחמים ונתתי לה על שום: ומבשרך לא תתעלם. באותה שעה, הגביה רבי תנחומא פניו לשמים ואמר לפני הקב"ה: רבש"ע! מה אם זה שהוא בשר ודם ואכזרי ולא היה עליו מזונותיה נתמלא עליה רחמים ונתן לה, אנו שאנו בני בניך בני אברהם יצחק ויעקב ומזונותינו עליך עאכ"ו שתתמלא עלינו רחמים! באותה שעה ירדו גשמים ונתרווח העולם: