השתלמות האדם צריכה להיות בחפצו וביכולתו. כשיוציא אל הפועל את הכשרון המוסרי באופן נשגב יהיה חפצו שלם ומנחה אותו אל המטרה הרצויה, וכשיוציא אל הפועל את כשרונו המדעי בכל חכמה עיונית ומעשית וכל מלאכה, תשתלם יכלתו. כשנעיין יפה, נראה שחסרון החפץ הוא מונע יותר גדול מחסרון היכולת, ולולא חסרון החפץ כבר היותר רע שנמצא במצב האנושות היה קרוב להיות מתוקן. כל שליטת האדם באדם — שרע לו, נובעת יותר מחסרון החפץ [מאשר] מ(ב)חסרון היכולת. על כן אם נבא לדון על מצבה של איזו אומה מתי אנו יכולים לקרא אותה בשם אומה חיה, ומתי יתחיל היאוש לתקפנו אודותה, תלוי יסוד הבחינה בחפץ הכביר שלה ובבחירתה להיות קיימת בתור אומה. ואם לפעמים נמצא שהתגברות החפץ יהיה נדמה כאלו היא מעיקה להתפתחות היכולת, איננו מביא כלל לידי יאוש נצחי. כי ברור הדבר שבכל מקום שהחפץ מתגבר תמצא היכולת, יען שהחפץ הוא העד הנאמן על הכלל שהוא מרגיש ביתרון חיותו, וכיון שהוא מרגיש ביתרונו, כבר הוא ראוי להחזיק ברכה. על כן, אם נמצא את אבלי ציון וירושלים שהם חלושי כח דואבים וכואבים מזכרון חורבן בית קדשנו ושממות ערי אלהינו, מעומק הרגשת ירידת כבודנו ונפילת עטרת ראשנו, כל מה שנמצא שהגלות והשפלות פעלו ביותר לדכא את הרוח, הוא לנו לאות ששם ההרגשה החיה של החפץ האדיר מקננת. ובמקום שחפץ אדיר נמצא, בטוחים אנו שאור ד׳ יזרח ושערי יכולת עוד יפתחו. כך היא המדה בכללות כל עם ועם, אלא, שכל העמים שאין להם מטרה נצחית בעממותם לא מצינו כלל שיהיה החפץ מתקיים בדורות שעברו אחרי פיזור כחותיהם הלאומיים, מפני שכבר פסקה ההרגשה של הכרת היתרון בחיים לכללותם בתור עם, אחרי שנפסקה שלשלת התועלת שהיחיד נהנה מאיגוד הכללי. על כן בטל החפץ הלאומי של העמים הקדמונים שעברו מן העולם, ועם אבידת החפץ באה אבידת היכולת באפס תקוה לעתיד. מה שאין כן ״עם ד' אלה״ ״עם עולם״, ״כימי העץ ימי עמי״, תעודת צרכם לעצמם ולעולם להיות לעדי עד בתור [עם] לא פסקה. על כן לא פסקה מהכרתם, וכפי גודל ההכרה פועל החסרון דכאות הרוח. ואלה נדכאי הרוח, המתנודדים למראה עין כצללים, הם הם נושאים בקרבם גבורה נפלאה של חפץ אדיר וטוב לראות בשמחת גויינו. ובכל עת שתגלה ותראה עת לעשות לה' ועמו, מהם או מתולדותיהם, יהיה מתגלה כח החיים הכלליים. ״אז ידלג כאיל פסח ותרן לשון אלם״, ״ובאו ורננו במרום ציון"