על כן יעזב איש: על כן אינו משמש אלא על מה שעבר ועל מה שהוא עתה, ולכן על העתיד, לפיכך אין אלה דברי אדם, אלא דברי משה, מלבד כי אדם לא ידע עדיין אב ואם. ופירוש הכתוב: ממה שאשת האדם לוקחה מצלעו, מזה נמשך עוצם הדבקות שבין אדם ואשתו, ונמשך שאדם מניח אביו ואמו ודבק באשתו. ואין הכוונה שכל אדם עוזב אביו ואמו, אלא שכל כך היא דבקות האדם לאשתו, שאם יצטרך לעזוב אותה או לעזוב אביו ואמו, הוא בוחר (על הרוב) לעזוב אביו ואמו ולא לעזוב את אשתו. וזה כלל גדול בלה"ק, בתורה בנביאים ובכתובים, ובמשנה ובתלמוד ובמדרשים, שלאהבת הקצור יזכירו הקצה האחרון מן הדבר, והכוונה על כל מה שלפני הקצה, ואפילו הקצה עצמו אעפ"י שהקצה עצמו תהיה מציאותו מועטת. לדוגמא כי תפגע שור אויבך, כי תראה חמור שונאך (שמות כ"ג ד', ה'), וכל שכן אם אינו שונאך, אלא שהזכיר הקצה האחרון, ובמשנה: העני עומד בחוץ ובעל הבית בפנים וכו' (שבת פרק א' משנה א'), הזכירו הקצה האחרון, שאפילו תהיה ההוצאה קלה מאוד כזו, ואפי' תהיה למצוה, לתת לחם לרעבים, היא אסורה. ובברייתא (אבות פרק י' ד'): כך היא דרכה של תורה, פת במלח תאכל וכו', אפי' תצטרך לחיות חיי צער כאלה, עם כל זה תעמול בתורה. ובתלמוד (פסחים קי"ג ע"ב): פשוט נבילתא בשוקא וטול אגרא, הכוונה עשה מלאכה, ואפילו בלתי נכבדת, ואפי' בזויה בתכלית, וכאלה לאלפים.