יין ושכר אל תשת, הדא הוא דכתיב (משלי כג): אל תרא יין כי יתאדם. מהו כי יתאדם? כי יתאוה לדם נדה ולדם זבה. (שם): כי יתן בכוס עינו, בכיס כתיב, לשון נקי הוא כדכתיב (שם א): כיס אחד יהיה לכולנו. יתהלך במישרים, סוף שאשתו אומרת לו: כשושנה אדומה ראיתי ואינו פורש. אמר רבי אסי: אם ת"ח הוא סוף שמטמא את הטהור ומטהר את הטמא. דבר אחר: אל תרא יין כי יתאדם ודאי מסמיק ליה, כי יתן בכוס עינו, הוא נותן עינו בכוס וחנוני נותן עיניו בכיס. יתהלך במישרים, סוף דהוא עביד ביתיה מישרא, מה הדין קדרה דנחשת עביד קדרא דחספא עבדא, מזבין לה ושתי חמרא בטימיתיה. ר' יצחק בר רדיפא בשם ר' אמי אמר: סוף שהוא מוכר את כלי ביתו ושותה בהן יין. אמר רבי אחא: מעשה באחד שהיה מוכר כלי ביתו ושותה בהן יין. אמרין בנייא: לית הדין אבונן שביק לן כלום, אשקיניה ושכרוניה ואפקוניה ויתבוניה בחד בית עלם. עברין שפיין בתרע בית עלם, שמעון אנגרייא במדינתא, פרקין טעוניהון בגו בית עלם, ואזלון למחמי קלא במדינתה, איתער משנתיה, חמא זיקא יהביא לעיל מן רישיה, שרא יתיה ויהביתיה בפומיה. לבתר שלשה יומין אמרין בנייא: לית אנן אזלינן וחזינן. מה ההוא אבונן עביד? אזלין ואשכחוניה והא זיקא יהיב בפומיה. אמרין: אוף הכא לא שבק לך ברייך! הואיל ויהב לך לית אנן ידעין מה נעבד לך. עבדון ביניהון תקנה, כל חד וחד הוה משקה ליה חד יומא. (משלי כג): והיית כשוכב בלב ים וכשוכב בראש חבל, כהדא אילפא דמטרפא בפילגות דימא, נחתא וסלקא, נחתא וסלקא. וכשוכב בראש חִבֵּל כהדין תרנגולא דיתיב בריש חבל, אזיל ואתי, אזיל ואתי, כהדין קוורנוטין, דיתב בראש תורנא, אזיל ואתי, [אזיל ואתי]. (שם): הכוני בל חליתי, מחו ליה ולא מרגיש. הלמוני בל ידעתי, טלמין ליה ולא ידע, שתי שיכרא חמשא קיסטין. אמרו ליה: עשרא קיסטון אישתיה, ואם תאמר מתער הוא משנתיה מנשי ליה?! ת"ל: מתי אקיץ אוסיף אבקשנו עוד. (משלי כג): למי אוי למי אבוי למי מדנים למי שיח. רב הונא אמר: למי שאינו עמל בדברי תורה. למי מדינים, למי דינין. למי שיח, למי פיטטין. למי פצעים חנם, למי פדעין דמגן. למאחרים על היין, עובדא היה בחד בר נש, דהוה אליף למשתי תרי עשר קסטין דחמר, בכל יומא ויומא. יומא חד אישתי חד עשר קסטין, דמיך ולא אתא שינתא, קם בחשוכה, אזל לגבי קפילא, א"ל: זבין לי חד קיסטא. א"ל: לא פתחנא לך, דהוא חשוכה, וצרי לי מן נטוריא. תלה עיניה וחזא נוקבה בתרעה. א"ל: הב לי מיניה בהדין נוקבא את מפני מלגאו ואנא שתי מלבר. עבד ליה כן, אישתי ודמיך קדם תרעה. עברין עליה נטוריא, סבורניה דהוה גנב, מחיוניה ופדעוניה, וקרו עליה: למי פצעים חנם, למי פדעין דמגן. למי חכלילות עינים, למי שמשין דעיינין. כל אלה למי? למאחרים על היין, זה שנכנס לבי קפילא, קדמאי ונפיק בתראי. לבאים לחקור ממסך מן דמשמע הן אית ליה חמרא טבא, דריך בתריה. מה כתיב בו בסוף? (משלי כג): אחריתו כנחש ישך וגו'. מה צפעון זה מפריש בין מיתה לחיים, כך הפריש היין בין אדם לחוה. דאמר רבי יהודה ב"ר אלעאי: אותו העץ שאכל ממנו אדם הראשון ענבים היו. (דברים לב): ענבימו ענבי רוש וגו', הללו הביאו מרירות לעולם. דבר אחר: וכצפעוני יפריש, מה צפעון זה מפריש בין מיתה לחיים, כך הפריש היין בין נח לבניו לעבדות, הדא הוא דכתיב (בראשית ט): וישת מן היין וישכר ויתגל, שמתוך כך אמר: ארור כנען. דבר אחר: וכצפעוני יפריש, כך הפריש היין בין לוט לבנותיו לממזרות, הדא הוא דכתיב (שם יט): ותשקין את אביהן יין, שמתוך כך ותהרין שתי בנות לוט מאביהן. דבר אחר: כצפעוני יפריש, מה צפעון זה מפריש בין מיתה לחיים, כך הפריש היין בין אהרן ובניו למיתה. דתני רבי שמעון: לא מתו בניו של אהרן, אלא על שנכנסו שתויי יין לאהל מועד. רבי פנחס בשם ר' לוי אמר: משל למלך שהיה לו בן בית נאמן מצאו עומד על פתח חניות והתיז את ראשו בשתיקה ומינה בן בית אחר תחתיו, ואין אנו יודעים מפני מה הרג את הראשון, אלא ממה שמצוה את השני ואמר: לא תכנס בפתח חניות, אנו יודעין שמתוך כך הרג הראשון. כך (ויקרא ט): ותצא אש מלפני ה' ותאכל אותם, ואין אנו יודעים מפני מה מתו, אלא ממה שמצוה את אהרן ואמר לו (שם י): יין ושכר אל תשת אנו יודעין מתוך כך שלא מתו, אלא מפני היין לכך חבבו הכתוב לאהרן וייחד אליו הדבור בפני עצמו, שנאמר: יין ושכר אל תשת: