אחרי החלי האנושי, הירידה המוסרית הנוראה שהיתה סבה להיות מצויים בעולם אומללים וכואבים, חולים בגוף ובנפש, נרדפים ומעונים, אבלים וקודרים ועניים מרודים, שכל אלה גרמו להכריח את הנפש האנושית לרדת מפסגת הגבורה והעז, השמחה ורעננות של עונג האהבה, וזיו החיים הבריא והמלא, אל עמק העכור של כל מצוקי החיים ויסוריהם, ולהתחמש בנשק של מושגי המוסר היקרים לערכם ושעתם, החמלה והחנינה, הצדקה החסד והרחמים. שכל אלה, אמנם אינם מועילים כי אם להקל מעט את סבל החיים, ולהמתיק אך קמעא את עוצם מררותם. אבל כדי להחזיר להחיים את העטרה שלהם, את זיום הטבעי האלהי, שיהיו לא לבד נסבלים אחרי שבהכרח כבר הם נמצאים, כי אם שיהיו אהובים וחביבים ונחשקים, להיות ראויים לרדוף אחרי השגתם ולהמציאם, גם לוא לא היו. להגיע עד אותה מדת ההכרה ש״עולם חסד יבנה״, על זה אין מספיק כלל המוסר הטבעי הבא רק ממראה הצרות והמקרים המרים והלקויים שבחיים, כי אם לזאת התעודה צריך להתנשא אל מקור הרוחניות שבחיים, אל שורש חיי החיים, אל זיו ההכרה של האחדות הכללית והחסד והאהבה האלהית המלאה את החיים ומקפת אותם בכל מצביהם ובכל חזיונותיהם. על זה צריכה האנושות להתקדש מהתמכרות לכל ציור פרטי של מצב מיוחד שבחיים, שבהם מצד פרטיותם, אי אפשר כלל שימצא אותו הזיו וההוד הנצחי העושה את החיים כל כך נכבדים ונחמדים עד כדי הכרת עומק הטוב שיש בהם. לזה היה צריך מציאות ישראל בעולם. עם שלם שיוכל להתקין עצמו בתחילה לשמע מפי הגבורה ״אנכי״ ו״לא יהיה לך״, ולשא ברמה ובאומץ, בחרוף נפש ובעז, את הדגל של ד׳ אחד, ״ואהבת את ד׳ אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך״, להיות לעמוד אור לעצמו ולאנושות כולה, להביא את ברכת אחדות החיים והמציאות בעולם. והנה, לפי רוממות המטרה ולפי שפלות הירידות האנושיות, לפי ערך פרעות החיים ואי הסכמתם מצד שפלותם המוראה אל הדרכה נשגב וקדושה כזאת, אם מכל מקום לא היו ירידות פרטיות בישראל עצמם, עדיין היו כמה דברים של מאסר נוספים לפי ערך החלק שיש להם לישראל בירידת החיים הכללית, שעם כל ההתרוממות שעם פרטי יתרומם, הלא מושפע ומשפיע הוא מהחיים ועל החיים הכלליים של המין האנושי כולו. אבל, כיון שהעובדה היתה שישראל בעצמו עוד לא הסתגל יפה למצבו הרם והנשא וירידות הרבה ירד במוסר ובדעת, עד שאלה הירידות חדשו ירידות החיים הפרטיים של ישראל, ועל ידי המון סיבות — שהן תולדות מוכרחות וקבועות על פי חוקי הטוב של אדון כל העולמים, חי החיים — הוכרחו לבא מצבים רעים בשבתו בארצו, ואחר כך לבא עד משבר חלוקת המלוכה וגליות שלמים ופיזור נורא ואיום. נפילות כאלה הלא הרבו מכאובים וריסוק איברים. וכמה תנאי רפואה מוכרחים לחולה איום כזה, העומד למצב של בריאות ענקית טהורה מלאה זיו ונהורא כישראל, עם הסגולה, ״ממלכת כהנים וגוי קדוש״, העומד להיות עליון על כל גויי הארץ, שלתורתו איים ייחלון. וממילא נבין, כמה איומה ופראית מוכרחת להיות ההתנגדות שצריכה להמצא מאיזה שואפים פראיים, שלא זכו להסתכל על אמתת המציאות והתנאים המעשיים של הגעת התכלית המרוממת ועליונה שעלולה ביותר להתגלות באחרית הימים, בשעה שהאור כבר מתחיל בסתר הלב להתנוצץ, כחות החיים מתעוררים, והגבורה הטבעית והחיים העליונים מכים גלים. אבל, למימינים בה היא סם חיים, למכירים את תכנית התנאים וחביבת האמצעים הקשים המביאים אל תכלית נשגבה, המה דוגלים בשם ד׳, עובדיו באמת ובמצותיו חפצים מאד. והמתפרצים המתנשאים מיסוד מלכין דתוהו, מתנשאים למלך ״לפני מלך מלך לבני ישראל״, והם כציץ נובל ימלו, וימלך וימת, עד שהם מגיעים למאיסת חוקי ד׳ ולשנאת החכמים, ואחר כך לכפירת התורה וכפירה בעיקר. ואז כבר הם מוצאים את עצמם ריקנים מכל עז, לקויים ונשברים באין חפץ ואין מטרה, אין שאיפה ואין חשק, לא להרוס ולא לבנות, והם מוכרחים להתהלך כצללים, לגשש קיר. וכל כך התרחקו מהאור ומהחיים הנתמכים בימין ד׳ רוממה ומוארים באורה של תורה, עד אשר לא יוכלו למצא מעמד, ושאול מתחת תרגז להם, ״ורשעים בחשך ידמו כי לא בכח יגבר איש״, ״ד׳ יחתו מריביו״, ״ויתן עז למלכו וירם קרן משיחו״.