אותה נקודת הקודש של יראת שמים עצמה, שכשהיא מתעמקת בעצמיותה בצורה של קטנות, היא שוללת מקרבה כל מה שחוץ לה, והיא שקוקה להתרכז רק בתוכנה העמוק, עד אשר גם תורה וחכמה, וק"ו מעשה ודרך ארץ, זיקוק של חיי חברה ומנהגי עולם, וע"א כמה וכמה עושר וכבוד, שלטון וגבורה, ומכל שכן תוכנים חיצוניים של פועל ושל כח, של ציור ושל שכל. כל אלה הם מוכרחים להיות מוסרים בצפיתה כדי שלא להפריע את עצמת העומק שלה בעצמותה, והשתרשותה במבוע הפנימי של חייה. והתגברותה העצמית, כיון שהיא באה מכלל קטנות לכלל גדלות, מאחר שכבר ינקה מעומק מקורה ולשד חייה חזק בתוכה, אז היא מתרחבת ומתגדלת על כל, ומוצאה היא את עצמה, מתפשטת וסובבת, מתגדלת ומתאדרת על כל ועם כל. וכל התורה וכל החכמה, כל העז וכל הגבורה, כל השלטון וכל התענוג, כל הקודש וכל החול, כל הפנים וכל החיצון, הכל יונק ממנה, הכל מתדבר תחתה והכל זקוק להשפעתה. ונמצא, שהכל נודע לה והכל מוכר מאתה. יראת ד' היא אוצרו ומבקשי ד' יבינו כל.