ומי לא יבין שבעת המאושרה ההיא, ש״העירים... בליל חמיץ יאכלו אשר זרה ברחת ובמזרה״ . מפני שכל כך ירומם אותם האדם ויפנק תכונתם ושאר רוחם, אי אפשר להעלות על הדעת שיקח האדם את בניו ברוח אשר יטפחם וירבה אותם להיטיב ולהשכיל ויזבח אותם באכזריות חמה. על כן העמיקה תורה בתנאי הקרבנות ״לרצנכם תזבחהו״, להורות על מעלת התרבות שבתקופת הקרבנות. על כן יחסה תורה הקרבנות לצפון, הצד המיוחס במורשה להאומה לחסרון ההשלמה, ״עולם לאכסדרה הוא דומה ורוח צפונית אינה מסובבת״ להורות שמצד החסרון האנושי יש מקום לקרבנות כדברינו כל זמן שלתשמישי חול ינעמו לו בשר החי, ועוד במועד יותר מאוחר כפי ערך ההגבלה הראויה לשמירה הבטוחה של שלימות המוסרית. ובודאי יקדים הרבה פרי המוסר העליון להגמר אצל ישראל ועוד יהיו נוהגים הקרבנות ״עולותיהם וזבחיהם לרצון על מזבחי כי ביתי בית תפלה יקרא לכל העמים״. והתעודה האחרונה תהיה כי הר ד' יהיה הר המוריה, לצאת ממנו אורה והוריה לעולם. ובית תפילה במקום בית זבח.