וזהו פשוט, שכמו שבטבע הילדות מתגלה גם הכשרון היותר נשגב, כמו המצייר האמן יצייר ציורים דלי ערך בילדותו, וזהו אות על פנימיות מציאות כשרונו; והילדה תשתעשע בבובה עשויה, מפני נטייתה העצמית הטבעית לגדל ילדיה בגדלותה; כן האנושות הספיקה בילדותה ביחושים של הציור של האלהות כפי הערך הקטן והצנום של הילדות. אבל מה היא העבודה? בכל עת שהאנושות הולכת ומתבגרת, על בעלי הרעיון הנשא והרוח החפשי הטהור להשיב לאנושות את חופשתה הטבעית, ולהעמיד את הנטיה הפנימית שלה, שמצד הצד היותר עליון ופנימי שברגשותיה, על הבסיס היותר טהור ונשגב. אבל לשוא יתעמלו החפשים הרפים, שחופשתם היא מלה ריקה מכל מושג חופש כזה שאין בו שום מחשבה ברורה וודאית היכולה למלא את האדם בכללו רעננות ועז של חיים, מחשבת השלילה שאין כחה כי אם בספק ופקפוק , ולהיות משוגע ממראה עיניו . לשוא יעירו מלחמה על המציאות, ימין ד׳ רוממה והיא תעשה חיל. כי אי אפשר לכלוא את הרוח והוא בגאותו ירקיע לשחקים, ועד אל אלים יגיע, וכהנדוף עשן ינדף כל חלושי רעיון, שכחי אל ה, המחלישים את עז החיים בחולשת נפשם ורפיון רוחם, ומתפארים הם עוד בשקר שהם גבורים, בשעה שכל החופש האנושי היותר אדיר ונשגב האצור בממשלת המחשבה היותר רוממה ונשאה, הוא נצב להם כצר. ״יושב בשמים ישחק, ד׳ ילעג למו".