<b>תשובה </b>עיקר הדבר הוא אם יש קנין לגוי בארץ ישראל להפקיע מן המעשרות או אין לו ודבר זה מחלוקת ר' מאיר וחכמים וכבר נתבאר בגיטין בבבלי ובכמה מקומות מן הירושלמי שאף על פי שיש קנין לגוי בארץ ישראל להפקיע מן המעשרו' מן התורה הרי היא חייבת במעשרו' מדברי סופרים נמצא דין המעשרות בזמן הזה כך הוא מי שהיה לו קרקע בארץ ישראל חייב בה בתרומות ובמעשרות מדבריהם מפני שהיא לקוחה מן הגוי ונותן מעשר ראשון ללוי כרבי עקיבא וכן הלוקח פירות מן הגוי מחוברין בארץ ישראל חייב בתרומות ומעשרות מדבריהם ונותנן לבעליהן הכהנים והלוים ומי שאין לו קרקע ולקח פירות בארץ ישראל אם מרחו הגוי ונגמרה מלאכתם ביד הגוי פטורין שנאמר ראשית דגנך ולא דגן גוים ואם מרחן ישראל ברשותו הרי זה מפריש מהם תרומה גדולה בלבד ונותנה לכהן ומפריש מעשר ראשון והרי הוא לבעלים דמצי אמר ליה ללוי קא אתינא מחמת גברא דלא מצית לאישתעי דינא בהדיה לפי שאין באכילת המעשר איסור כמו שיש בתרומה שמעשר ראשון אף על פי שהוא חלק הלוים אינו אסור לזרים אלא חול הוא ואינו מפריש מפירות אלא תרומת מעשר שנאמר כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר טבלים שאתה לוקח מישראל אתה מפריש ממנו תרומת מעשר ונותנם לכהן וכל הדברים האלו מפורשין בגמרא דבכורות פרק ראשון ומפריש מפירות אלו מעשר שני ופודהו ודין כל מעשר שני בזמן הזה בין שמפריש מקרקע שלו [ובין שמפריש מפירות שלקח] מחללו לכתחלה על שוה פרוטה ומותר ובזמן שבית המקדש קיים אין מחללין אותו לכתחלה אלא בשוייו כמו שנתברר בערכין פרק אחרון וכן תרומה גדולה בזמן הזה הואיל והוא מדבריהם מפריש כל שהוא ואין לה שיעור כשמואל דאמר אפילו חטה אחת פוטרת את הכרי וחייבין בביעור בזמן הזה וזה כלל גדול יהיה בידך שכל המצוות נוהגות בכל מקום ובכל זמן חוץ ממצות שנתפרש בהן שאינן נוהגות אלא בארץ או אינן נוהגות אלא בפני הבית והביעור אינו תלוי בפני הבית אלא נוהג בכל מקום שהמעשרות נוהגים ובהדיא תנן בסוף שקלים מעשר דגן נוהג בפני הבית ושלא בפני הבית: (* התשובה הזאות כבר הובאה לעיל סימן כ"ג ויען כי באג"ה הדברים מבוארים יותר לכן העתקנוהו עוד הפעם:) 
משה ב"ר מימון ז"ל
