רבי חנניא בן חכינאי ור' שמעון בן יוחאי הלכו ללמוד תורה אצל ר' עקיבא בבני ברק. שהו שם י"ג שנה. רשב"י הוה משלח וידע מה בגו ביתיה, ר"ח לא הוה שלח, וידע מה בגו ביתיה. שלחה לו אשתו ואמרה לו: בתך בגרה, בא והשיאה, ואעפ"כ צפה ר' עקיבא ברה"ק, וא"ל: כל מי שיש לו בת בוגרת, ילך וישיאה. ידע מהו אומר, קם נסב רשותא, ואזל בעי לעייל בגו ביתיה, ואשכחת דפניא לזוית אחורי. מה עבד? אזל ויתב ליה על מליותהון, דנשי שמע קלהון דטליותא. אמרין: בת חנינא, מלוי קולתיך וסליק ליך. מה עשה? הלך אחריה עד שנכנסה לתוך ביתו. נכנס אחריה פתאום, לא הספיקה אשתו לראותו עד שיצאת נשמתה. אמר לפניו: רבש"ע! עניה זו, זו שכרה לאחר י"ג שנה שהמתינה לי?! באותה שעה חזרה נפשה לגופה. אמר רבי שמעון בן יוחאי: ד' דברים הקב"ה שונאן אף אני איני אוהבן: האוחז באמה ומשתין, והמשמש מטתו ערום, והאומר דברים שבינו לבין אשתו בפרהסיא, והנכנס לביתו פתאום ואין צריך לומר לתוך ביתו של חבירו. רב אמר: אל תכנס לעיר פתאום ואל תכנוס לבית פתאום. בתך בגרה שחרר עבדך ותנה לו. ר' יוחנן כד הוה סליק למשאל שלמיה דרבי חנינא: הוה מבעבע על שום: ונשמע קולו: