אם היה כל עקרה של תורה רק כדי להכשיר את הנפשות במוסר והרגשת הרוחניות לפי ההוה לבדו, אז היתה באמת אפשרות לה להשתנות בכל דור לפי ההכרה של הדורות. גם אז לא היה המעשה ושמירתו, בכיוון ודיוק עם כל הלמודים שמסגלים השמירה המעשית נוטלים חלק בראש. אבל כיון שתכלית התורה היא לא ההוה לבד כי אם העתיד, והעתיד היותר רחוק והיותר גם כן נשגב ורחב, וכל המעשים והמצות שבתורה הם שלשלאות גדולות שמקשרות את ההוה אל העתיד, על כן השמירה המעשית היא עיקר גדול. הכוזרי בנה יסוד ספרו על הפתגם ״כונתך רצויה אבל אין מעשיך רצויים״, ומזה נסתעפה התולדה שדיוק המעשים הוא עיקר גדול בתורה.