ויכל אלהים וגו': דבק עם סוף הפסוק, הואיל וביום השביעי כבר כילה כל מלאכתו, לפיכך שבת ביום השביעי. והנה ויכל הוא עבר שכבר נשלם, וכמוהו רבים. ובתרגום המיוחס לשבעים זקנים, וכן בס"ת של כותים כתוב ביום הששי, וכבר ראה קליריקוס שאינה אלא הגהה ותיקון, וכמו שאמרו בתלמוד (מגלה ט' ע"א), שהרי אם היה שהיה כתוב מתחילה ויכל אלהים ביום הששי, אין שום טעם שתעלה על דעת אדם להגיה ויכל בשביעי, ובהפך אם מתחילה היה כתוב בשביעי, הדבר מובן שהיה הלשון קשה להמון, ועמדו והגיהו בששי וזה כלל גדול על דבר החילופים הנמצאים בספר הכותים, שכולם הגהות שהגיהו חכמיהם במעוט וקלות בינתם דעתם, וכמו שביאר בטוב טעם ודעת החכם גזניוס בספרו De Pentateuchi Samaritani origine et indole et auctoritate, Ilalae 1815. וגם החכם די רוסי, אעפ"י שנפתה לפעמים אחרי הנוסח השומרוני, ולא הבין כל מה שהבין גזניוס, מ"מ כתב דרך כלל כדברים האל' לאמר: Quaelibot lingua et aetas suas habet anomalias et enallages; nec omnes nec semper grammatice scripserunt sacri auctores. Unde non temere rejicienda lectio anomala. Immo anomala lectio plerumque verior. Facillimum namque est anomalis analoga a scribis substitui, analogis anomala difficillimum (Variae lectiones, Vol. I. Proleg. par. II, SS 38, 39.) [בכל שפה ובכל תקופה יש צורות נכונות וצורות לא נכונות, מחברי ספרי הקודש לא כולם ולא תמיד כתבו לפי חוקי הלשון. לכן אל נהיה נחפזים לדחות נוסחא "לא נכונה". להפך נוסחא "לא-נכונה" לרוב אמיתית יותר, שהרי מאד מתקבל על הדעת, שהסופרים נקטו נוסחא "נכונה" במקום "לא נכונה", אבל כלל וכלל לא מתקבל על הדעת ההיפך.]