Although he employed twelve-tone elements sporadically throughout his career, these become much more pervasive in the Eighth Symphony (1965) and many of the works following it: the Variations for Cello and Orchestra (1966), Clarinet Concerto (1967), "Ricercare for Orchestra", Fantasy for Violin and Orchestra (1970), and Flute Concerto (1971).
פיסטון המשיך אומנם להשתמש ביסודות של שנים-עשר טונים לכל אורך הקריירה שלו, אך נוכחותם בולטת הרבה יותר בסימפוניה השמינית (1965) וביצירות שנכתבו אחריה: הווריאציות לצ'לו ותזמורת (1966), קונצ'רטו לקלרנית (1967), "ריצ'רקארה לתזמורת", פנטזיה לכינור ותזמורת (1970) וקונצ'רטו לחליל (1971).