A not-so-generous interpretation of modern aid history is that rich countries’ legislatures were too cheap to give outright grants to the poorest countries, and could be persuaded to help out only if they were told that the money would be repaid.
Méně velkorysá interpretace moderních dějin rozvojové pomoci říká, že zákonodárné sbory bohatých zemí byly příliš lakotné, takže nedokázaly nejchudším zemím udělit otevřené dotace a bylo možné je k pomoci přemluvit jedině příslibem, že peníze budou jednou splaceny.