Some – including me, up to a point – might have thought that once democracy had taken hold in the region, the disproportionate political weight of painters, writers, poets, and musicians would begin to decline; they would no longer be the voice of the voiceless, because the voiceless now had a voice of their own.
Někteří lidé – a do jisté míry i já – si možná mysleli, že jakmile demokracie v regionu zapustí kořeny, začne se nepřiměřená politická váha malířů, spisovatelů, básníků a hudebníků snižovat; že již nebudou hlasem umlčovaných, poněvadž umlčovaní budou mít náhle vlastní hlas.