In judging candidates for high office, we are encouraged to eschew “personality politics,” and to disregard such aspects of politicians’ identities as their spiritual lives, their private behavior (unless obvious transgressions are committed), and their appearance and aesthetic tastes.
Při posuzování kandidátů na vysoký úřad jsme vybízeni, abychom se vystříhali „osobnostní politiky“ a nebrali v potaz takové aspekty totožnosti politika, jako jsou jeho duchovní život, soukromé chování (pokud se nedopouští zjevných prohřešků), vzhled nebo vkus.