Vargas Llosa argued – eloquently and elegantly – that he could not vote for the daughter of a corrupt and repressive former president currently serving a 25-year prison sentence for human rights violations. But nor could he abstain or call for others to do so, since this would not only favor Keiko, but would also be a de facto abdication of the intellectuel engagé’s responsibility.
Vargas Llosa přitom argumentoval tím – výmluvně a elegantně –, že nemůže hlasovat pro dceru zkorumpovaného a utiskovatelského bývalého prezidenta, který si momentálně odpykává pětadvacetiletý trest za porušování lidských práv. Stejně tak se však nemohl voleb nezúčastnit nebo k tomu vyzvat ostatní, protože by tím nejen nahrál do karet Keiko, ale zároveň by fakticky rezignoval na zodpovědnost angažovaného intelektuála.