In the end, it was the EU’s eastern flank—the supposedly money-hungry and immature democracies—that called most loudly for a compromise in the name of salvaging political integration, while most of the old European democracies ruthlessly fought for their own “national interests.”
Nakonec to totiž bylo východní křídlo EU – údajně hrabivé a nezralé demokracie –, které nejhlasitěji volalo po kompromisu ve jménu záchrany politické integrace, zatímco většina starých evropských demokracií nelítostně bojovala za vlastní „národní zájmy“.