The appeal of “national identity” must not be turned into a collective smokescreen behind which inclusion becomes a disembodied dream coexisting with the communitarianism that is now emerging from its failure.
Přitažlivost „národní identity“ se nesmí stát kolektivní clonou, za níž se začlenění do společnosti mění v nehmotný sen žijící vedle komunitarismu, jenž se nyní líhne z jeho nezdaru.