This is to some degree also the story of 1968: righteous disgust led to outrage, but, when channeled through completely unrealistic revolutionary theorizing, also to self-righteousness and, ultimately, to elaborate justifications for physical violence on the part of radical factions.
Do jisté míry to byl také příběh roku 1968: oprávněné znechucení vedlo k zuřivosti, ale když se přefiltrovalo přes naprosto nerealistické revoluční teoretizování, vedlo také k povýšenosti a nakonec až k důmyslnému ospravedlňování fyzického násilí ze strany radikálních frakcí.