For decades, Friedman remained stranded in the intellectual wilderness, spurning the postwar Keynesian consensus that governments should use fiscal policy to manage aggregate demand – a view that sustained statist economic policies through the 1970’s.
Celá desetiletí zůstával Friedman v intelektuální pustině, neboť zavrhoval poválečný keynesiánský konsenzus, že by vlády měly používat fiskální politiku k řízení agregátní poptávky – což byl názor, o nějž se opíraly centrálně plánované ekonomické politiky ještě v 70. letech.