The full extent of the French system’s pathology becomes fully clear in the light of successive governments’ attempts at reform, with piecemeal measures the norm – and thus proving counter-productive on balance, or failing altogether.
Úplná šíře patologie francouzského systému se zcela zřetelně ukazuje ve světle opakovaných vládních snah o reformu, jejichž normou jsou zlomkovitá opatření, a tak se po zralé úvaze ukazují jako kontraproduktivní, případně zcela selhávají.