Couple this with a form of foreign policy schizophrenia--some Poles think that by ``simply existing'' we influence Europe's fate; others suffer crippling pessimism, consigning Poland to permanent ``second-class'' status--and you have a recipe for inertia.
Přidáme-li k tomu zahraničně-politickou schizofrenii - někteří Poláci se domnívají, že již prostou ,,existencí`` ovlivňujeme osud Evropy, zatímco jiní trpí ochromujícím pesimismem a přidělují Polsku trvalý status ,,země druhé třídy`` -, vzniká dokonalý recept na lhostejnost.