The classical economists of the nineteenth century looked forward to what they called a “stationary state,” when, in the words of John Stuart Mill, the life of “struggling to get on…trampling, crushing, elbowing, and treading on each other’s heels” would no longer be needed.
Klasičtí ekonomové devatenáctého století se těšili na to, co nazývali „stavem nehybnosti,“ při němž už, řečeno slovy Johna Stuarta Milla, nebude nutný život „v pachtivém úsilí o přežití,“ kdy „si okopáváme nohy, mačkáme se, strkáme a šlapeme si na paty“.