What I remember most clearly and will never forget, however, is the indescribable feeling of loneliness when you finally realise that your own misfortune, desperation and agony has been played out on an open stage, that the world had seen how we were suffering, but that no one had prevented it.
Ce îmi amintesc cel mai clar şi nu voi putea uita niciodată, este sentimentul de singurătate de nedescris când realizezi în cele din urmă că propria ta nefericire, disperare şi agonie s-a produs în văzul lumii, că lumea a văzut cum sufeream, dar nimeni nu a împiedicat acest lucru.