What I remember most clearly and will never forget, however, is the indescribable feeling of loneliness when you finally realise that your own misfortune, desperation and agony has been played out on an open stage, that the world had seen how we were suffering, but that no one had prevented it.
Това обаче, което помня най-ясно и никога няма да забравя, е неописуемото чувство на самота, когато накрая разбереш, че твоето собствено нещастие, отчаяние и агония се играят на открита сцена, сега, когато светът вече видя как сме страдали, но никой не предотврати това.