In most Member States, working hours spent at the workplace were not treated as real work time, and as soon as they had to be counted as fixed working hours, the Member States began to opt out in order to comply with the directive.
В повечето държави-членки времето, прекарано на работното място, не се считаше за истинско работно време и от момента, в който то трябваше да се отчита като част от установеното работно време, държавите.членки започнаха да използват отказа от участие, за да спазват директивата.