Is it perhaps because the treatment which one group of states reserved for what was, all other things being equal, the right idea of creating a permanent crisis management mechanism appeared to cancel out the added value of such a mechanism in practice, thereby sending the wrong message to the markets and putting us at risk of ending up with a mechanism that was a self-fulfilling prophecy of controlled bankruptcy?
Дали това се дължи на факта, че тълкувайки това, което при равни други условия е подходящата идея за създаване на постоянен механизъм за управление на кризи, една група от държави очевидно изключи добавената стойност на подобен механизъм на практика, като по този начин изпрати погрешно послание до пазарите и ни изложи на риска от това да се окажем с механизъм, който всъщност е неизбежно сбъдващо се предсказание за контролиран банкрут?