title: Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik

eurovoc_concepts:
EU aid
cooperation policy
developing countries
development aid
development policy

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 26. 4. 2000 KOM(2000) 212 slutlig MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik INNEHÅLLSFÖRTECKNING INLEDNING. 4 Nya utmaningar för utvecklingssamarbetet. 7 1. Europas roll. 10 2. Att kombinera politik, handel och utveckling. 11 2. 1 2. 2. Att säkerställa samstämmighet och samordning. 13 Problemen vid genomförandet är välkända. 14 2. 3. 2. 4. Gemenskapen måste koncentrera sig på det mervärde den kan tillföra. 15 Ett samlat sätt att se på utveckling och fattigdomsbekämpning. 17 3. 1. Att definiera fattigdom. 17 3. 2. Att öka fokuseringen på fattigdomsbekämpning. 17 3. 3. Kopplingen mellan fattigdom, ekonomisk tillväxt och handel. 21 3. 4. Att främja utvecklingen av den privata sektorn. 23 3. 5. Att knyta samman katastrofbistånd, återuppbyggnad och utveckling. 23 Strategiska åtgärder. 24 4. 1. Integrerade ramar för gemenskapens verksamhet. 24 4. 2. Behovet av differentiering. 25 4. 3. Prioriterade åtgärder i samband med gemenskapens utvecklingsbistånd. 26 Partnerskap. 30 5. 1. Delaktighet och deltagande. 30 Samarbete med det civila samhället. 30 5. 2. 5. 3. Ökad komplementaritet genom en sektorsinriktad strategi. 31 Genomförande. 32 6. 1. Att höja effektiviteten genom administrativa reformer. 32 6. 2. Behovet av bättre strukturer för inriktning av politiken samt kommittéförfaranden32 6. 3. Att förbättra biståndets verkningsgrad. 33 6. 4. Att förbättra den interna kontrollen. 34 6. 5. Att förstärka kontroll, utvärdering och feedback. 34 Slutsats. 34 3. 4. 5. 6. 7. 2 BILAGOR 1. Tendenser när det gäller utvecklingsländernas integrering i världsekonomin 2. EG-stödet i siffror – regional fördelning 3. Det offentliga utvecklingsbiståndet (ODA) fördelat på kategorier av mottagarländer 4. EG-stödet fördelat på sektorer 5. Personal vid EU:s bilaterala biståndsorgan, Europeiska kommissionen och Världsbanken 6. Förkortningar 7. DAC:s förteckning över stödmottagare – Del I: Utvecklingsländer och territorier 3 INLEDNING i dag, Utvecklingspolitiken är tillsammans med handelspolitiken och den politiska dimensionen, en av de tre huvuddelarna i EU:s utrikespolitik. Utöver de mål som är specifika för utvecklingspolitiken påverkar även andra faktorer – t. ex. geopolitik, handel, globala miljöproblem – EU:s utrikespolitiska val. Detta förklarar mångfalden av de interregionala partnerskaps- och samarbetsavtal som EU har ingått med länder i olika regioner i världen (EuroMed, Östeuropa, Asean, Mercosur etc. ). I detta sammanhang har EU:s objektiva intressen lett till att man prioriterat stabilitet och utveckling i grannländerna samt stöd till krisdrabbade länder i regionerna närmast EU. Europa har emellertid inte försummat utvecklingspolitikens utmaningar på global nivå. Marginaliseringen av många ekonomier, den ökande fattigdomen i världen, behovet av en bättre förvaltning av miljömässiga beroendeförhållanden och av deras konsekvenser för Europas egen miljö, de destabiliserade effekterna av migration, konsekvenserna av väpnade konflikter och epidemier som sprider sig över mycket stora områden är viktiga frågor för alla. skall omfokuseras till Europas invånare förväntar sig att gemenskapen skall vara en solidarisk partner så att de inriktas på utvecklingländerna och att dess åtgärder fattigdomsbekämpning. Den globala spridningen av våra grundläggande värderingar och vår strävan efter en hållbar utveckling måste få sitt uttryck i en stark solidaritet, understödd av en handelspolitik som tar hänsyn till gemensamma intressen. Vid sidan av utvecklingssamarbetet måste vårt mål vara att integrera dessa länder i världsekonomin och uppmuntra dem att föra en sund inrikespolitik. Detta mål förutsätter att gemenskapens politik på de områden som är av betydelse för utvecklingsländerna blir mera konsekvent och samstämmig. Denna ökade samstämmighet kräver också bättre samordning och komplementaritet med medlemsstaternas åtgärder. för omkring Europeiska unionen är en av de största aktörerna inom ramen för det internationella samarbetet och utvecklingsbiståndet. Sammantagna står Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna offentliga utvecklingsbiståndet och mer än två tredjedelar av gåvobiståndet. Den andel av det europeiska biståndet som förvaltas av kommissionen och Europeiska investeringsbanken (EIB) har gradvis ökat från 7 % för trettio år sedan till 17 % i dag. Europeiska gemenskapen bär det politiska och ekonomiska ansvaret för över 10 % av det totala offentliga utvecklingsbiståndet i världen, jämfört med 5 % år 1985. Gemenskapen är också den största givaren av humanitärt bistånd i världen. internationella 55 % av totala det I takt med att EU:s yttre förbindelser har utvecklats har den regionala fördelningen av gemenskapens stöd förändrats väsentligt, vilket främst återspeglar de politiska faktorer som ligger till grund för EU:s politik och visar på dess förmåga att anpassa sig till nya situationer. Dessa nya regionala samarbetsavtal har fåtts till stånd genom att man ökat de totala finansiella resurser som gemenskapen anslår till externt stöd i stället för att bara omdirigera nuvarande flöden. Det totala externa stödet (i åtaganden) ökade från 3,3 miljarder euro 1990 till 8,6 miljarder euro 1999, av vilket 6,8 miljarder euro går till "utvecklingsbistånd" enligt gemensamt överenskomna definitioner (DAC). Gemenskapens utvecklingspolitik ingår i en internationell strategi där ett helhetssynsätt för närvarande håller på att utvecklas. Den strategi som antagits av OECD:s kommitté för 4 spelar initiativ går samordningssträvanden. Andra i vilken gemenskapens deltar, utvecklingsbistånd (DAC)1, i t. ex. internationella Världsbankens övergripande utvecklingsram2 och IMF/Världsbankens strategidokument för minskad fattigdom3. De vägledande principer som ligger till grund för olika initiativ är dels att utvecklingsländerna själva skall vara delaktiga i sin egen utvecklingsprocess, dels att den sociala dimensionen av tillväxt och utveckling skall ägnas större uppmärksamhet. Gemenskapens utvecklingspolitik och i synnerhet det nya avtalet med AVS-länderna4 är redan i stor utsträckning förenliga med dessa strategiska principer. Vissa anpassningar måste främja komplementaritet med medlemsstaternas emellertid övervägas, särskilt bilaterala politik. en nyckelroll riktning, för att samma i De ramar som föreslås i detta meddelande gäller gemenskapens utvecklingspolitik med avseende på alla länder som ur ekonomisk, social eller strukturell synvinkel kan betraktas som utvecklingsländer. Detta inbegriper i synnerhet, men inte enbart, länder som tidigare har omfattats av sådana instrument som Lomékonventionen och ALA- och Meda-förordningarna. I bilaga 7 återfinns en förteckning över världens utvecklingsländer som utarbetats av DAC. Liksom andra internationella biståndsgivare står även gemenskapen inför utmaningen att ytterligare höja kvaliteten på och verkningarna av dess bidrag till utvecklingsinsatser över hela världen. DAC och andra aktörer har framfört kritik i synnerhet över att gemenskapen inte har någon övergripande utvecklingspolitisk strategi och över att målen för gemenskapens utvecklingspolitik är för många, för vaga och inte rangordnade på något särskilt sätt. En konsekvent, övergripande strategi som är inriktad på nyckelområden måste grundas på gemenskapens komparativa fördelar och de egenskaper som är utmärkande för den, dvs. dess förmåga att säkerställa sammanhang och synergier mellan handel, bistånd, ekonomiskt samarbete och politisk dialog, dess neutralitet och inriktning på gemenskapens övergripande intressen, den "kritiska massa " den utgör genom sin tyngdkraft på den internationella scenen i såväl finansiellt som ekonomiskt och politiskt hänseende, den globala dimensionen i dess utvecklingspolitik, dess närvaro både på fältet och i multilaterala organ, dess egen erfarenhet av regional integration och dess roll som ett ankare för samordning och samstämmighet i gemenskapens utvecklingsinsatser. Det övergripande målet är att omfokusera gemenskapens utvecklingspolitik så att den inriktas på att minska fattigdomen och på att anpassa de politiska ramarna i olika regioner. Den metod som skall användas är att stödja åtgärder som gör det möjligt för utvecklingsländerna att själva bekämpa fattigdomen. För att denna strategi skall vara verkningsfull måste utvecklingssamarbetet differentieras. Denna differentiering måste återspegla varje partnerlands utvecklingsnivå, med beaktande av rättvisefrågor, ekonomiska och sociala indikatorer och fattigdomsindikatorer. Olikheterna mellan länderna kommer att avspeglas i utformningen av utvecklingspolitiken och i de instrument som tillämpas i enskilda partnerländer. Detta innebär t. ex. att utvecklingsländer i 1 2 3 4 Shaping the 21st Century: the contribution of Development Co-operation, maj 1996. James D. Wolfensohn, A Proposal for a Comprehensive Development Framework, Världsbanken, Washington D. C. , januari 1999. Världsbanken, Building Poverty Reduction Strategies in Developing Countries, Washington D. C. , september 1999. Partnerskapsavtal mellan AVS-länderna och EG och dess medlemsstater, som skall undertecknas i juni 2000. 5 medelinkomstkategorin fortsättningsvis kommer att omfattas av gemenskapens stöd för makroekonomisk stabilitet på lämpliga sociala villkor. Det är också klart att handel och utveckling, regional integration, transport och institutions- och kapacitetsuppbyggnad alltjämt är relevanta samarbetsområden i utvecklingsländer där fattigdomen är på tillbakagång. Dessutom kommer EG:s utvecklingssamarbete även framöver att återspegla mångfalden i de partnerskap av olika slag som styr EG:s förbindelser med utvecklingsländer enbart utvecklingssamarbete och omfattar bl. a. politiska, ekonomiska, kulturella och kommersiella relationer. världen. Dessa förbindelser utöver vida hela går i Gemenskapens utvecklingsbistånd måste koncentreras till ett mindre antal nyckelområden. Detta innebär att tillräcklig personal måste avsättas för att genomföra programmen inom dessa nyckelområden, medan man på andra områden koncentrerar sig på medfinansiering och låter medlemsstaterna och andra biståndsgivare leda programmen. Andra åtgärder av stor betydelse för utvecklingsländerna som kommer att spela en viktig roll när det gäller att stödja det huvudsakliga målet gäller t. ex. sådana områden som forskning, teknik och miljö, som utgör en förlängning av dessa länders inrikespolitik. Utvecklingspolitiken kommer också att styras av andra viktiga beslut. Kommissionen lade för Europeiska rådet vid dess möte i Helsingfors fram ett meddelande rörande integrering av miljöaspekter i utvecklingspolitiken5, vilket kommer att förbättra vår strategi för hur miljön kan tas i beaktande vid utarbetandet och genomförandet av utvecklingspolitiken. Europeiska rådet uppmanade vid sitt möte i Helsingfors kommissionen att utarbeta en övergripande, långsiktig strategi för hållbar utveckling som sammanfogar den ekonomiska och den sociala politiken och politiken på miljöområdet och som skall läggas fram i Göteborg i juni 2001. Utvecklingspolitiken utgör en integrerad del av denna övergripande strategi för hållbar utveckling. En framgångsrik tillämpning av de tankegångar som beskrivs i detta meddelande kommer att bli ett viktigt inslag i utarbetandet av strategin. Det krävs också att genomförandet av utvecklingspolitiken anpassas på det operativa planet i syfte att göra biståndets effektivare. Detta kan ske genom att stödinstrumenten rationaliseras, sektorsinriktade strategier främjas, decentraliseringen och delegeringen av ansvar utökas och komplementaritet med medlemsstaterna och andra biståndgivare eftersträvas. För att uppnå detta har kommissionen för avsikt att ytterligare öka sina ansträngningar för att samordna sina verksamheter med medlemsstaterna. Detta meddelande om gemenskapens utvecklingspolitik ingår i en serie policydokument gällande gemenskapens bistånd till tredje land som kommissionen har för avsikt att lägga fram under första hälften av år 2000. De kommer att gälla reformering av kommissionens förbättra överföringen av bistånd, samstämmighet mellan biståndsprogram i syfte att utvecklingspolitiken och EU:s politik på andra områden samt förbättring av perspektiven för EG:s externa utgifter. I det sistnämnda dokumentet kommer att analyseras i vilken utsträckning gemenskapens utvecklingsbistånd är inriktat på fattigdomsbekämpning. Det dokumentet kommer att återspegla det faktum att anslagen för kategori 4 innefattar både EU:s utvecklingspolitiska mål och dess politiska och strategiska prioriteringar. 5 Meddelande (KOM/1999/499). 6 En ny strategi för gemenskapens utvecklingspolitik måste utformas, i vilken de positiva resultaten av tidigare insatser tas tillvara samtidigt som svagheterna i EG:s verksamhet på området åtgärdas och den pågående internationella debatten om utvecklingsfrågor avspeglas. Denna strategi måste ställas i samband med kommissionens reformstrategi och ses som ett svar på de krav som framställts både i flera externa utvärderingar och av rådet6. av utarbetandet Vid preliminär samrådsförfarande dragit nytta av de synpunkter och förslag som inkommit från aktörer inom icke-statliga organisationer och den det civila samhället, multilaterala utvecklingsorgan, privata sektorn. detta meddelande kommissionen under har ett 1. NYA UTMANINGAR FÖR UTVECKLINGSSAMARBETET Hållbar utveckling, ett nytt synsätt Förbindelserna "nord-syd" har ändrats i grunden under de senaste tio åren och den politiska, ekonomiska och sociala utvecklingen har lett till att utvecklingspolitiska åtgärder ifrågasatts. De viktigaste FN-konferenserna7 och de åtaganden som gjorts av bl. a. medlemsstaterna och gemenskapen utgör grunden för en ny syn på utveckling som koncentreras kring sociala och mänskliga aspekter och kring en hållbar förvaltning och ett hållbart utnyttjande av naturresurser och miljön. Behovet av en bättre integrering av den politiska, ekonomiska, sociala respektive miljömässiga dimensionen i utvecklingsprocessen är allmänt erkänt. Gemenskapen anser att utvecklingspolitiken är en process med många dimensioner vilken inbegriper en brett samhällsservice, baserad tillväxt som kommer hela befolkningen till godo, miljöaspekter, institutionsuppbyggnad, utveckling av den privata sektorn, mänskliga rättigheter och sund förvaltning. Begreppet "hållbar utveckling" sammanfattar dessa nya prioriteringar. jämställdhetsfrågor, kapacitets- och Att utnyttja globaliseringen Globaliseringsprocesserna, som är en följd av liberalisering och tekniska framsteg, har gett upphov till nya utvecklingsmöjligheter med avseende på handel, investeringar och tillgång till know-how. Globaliseringen har också framhävt handelns betydelse för utvecklingsprocessen. Handel är det effektivaste sättet att skapa de resurser som krävs för en bärkraftig utveckling. Den spirande ekonomiska tillväxten i områden under utveckling (Asien, privata av Latinamerika) investeringsflöden än av utvecklingsbistånd. snarare export ökade ökad följd och en är Globaliseringen har inte bara positiva sidor. Den medför även ökade risker för marginalisering om landet i fråga inte är berett att ta sig an de nya möjligheterna. Detta kommer särskilt att gälla för de fattigaste länderna. Den finansiella kris som skakade de asiatiska länderna 1998 och spridningseffekterna av denna riktade 6 7 Vid sitt möte i maj 1999 uppmanade rådet (biståndsfrågor) i sina slutsatser om resultaten av utvärderingen av gemenskapens utvecklingsprogram och utvecklingsinstrument kommissionen att utarbeta ett förslag till en övergripande policyförklaring om utvecklingsbiståndet. Med detta avses de politiska uttalanden och handlingsplaner som antogs vid följande konferenser: Rio 1992 (miljö och utveckling), Wien 1993 (mänskliga rättigheter), Kairo 1994 (befolkning och utveckling), Köpenhamn 1995 (social utveckling), Beijing 1995 (kvinnor och utveckling), Rom 1996 (livsmedel), Istanbul 1996 (Habitat II). 7 strålkastarljuset på en ny sårbarhet. Den tilltagande fattigdomen i många länder och regioner, vilken i dag berör 1,5 miljarder människor över hela världen, och befolkningstillväxten i världen (en ökning med 2 miljarder under de kommande 20 åren), särskilt i utvecklingsregioner, kommer att öka trycket på de resurser som finns tillgängliga för utveckling. Vidare har uppkomsten av globala miljöproblem givit upphov till ett nytt beroendeförhållande mellan industri- och utvecklingsländerna. i hög grad av tekniska Globaliseringen drivs framsteg. Men medan de industrialiserade ländernas ekonomier genomgår den grundläggande omvandlingen till informationssamhällen grundade på internationella utbyten av kunskaper, forskningsresultat och information, står utvecklingsländerna inför en växande digital klyfta. Kan de inte ta tillvara de möjligheter som den nya tekniken medför, löper de risk att drabbas av en ny form av marginalisering då tillgången till globala nätverk och avancerade tjänster blir en förutsättning för integrering i världsekonomin. Denna fråga kommer att tas upp vid G7/8-toppmötet i Okinawa. Det finns en verklig möjlighet för både industri- och utvecklingsländer att utnyttja forskning och informationsteknik i tillämpningar som stöder hälsovård, utbildning, livsmedelsförsörjning etc. Detta förutsätter naturligtvis att det skapas ett lämpligt i dessa länder och i synnerhet att den ekonomiskt och regleringsmässigt klimat privata sektorn involveras. Riskerna blir ännu större när man beaktar att vi är på väg in i ett globalt kunskapssamhälle. I detta sammanhang har forskning och utveckling en strategisk ställning när det gäller att förbättra know-how och bygga upp den specifika kunskapsbas som behövs. Vetenskapligt och tekniskt kunnande är ett strategiskt inslag i främjandet av en hållbar och rättvis utveckling och därmed även i kampen mot fattigdomen. Bistånd behövs fortfarande Under de senaste åren har stödet till utvecklingsländerna minskat avsevärt8. Det finns dock tecken som tyder på att denna nedåtgående trend nu kan ha avstannat. Offentligt utvecklingsbistånd från OECD/DAC-medlemmar under 1998 Totalt DAC (OECD) 0,23 % av biståndsgivarnas BNI varav EU varav icke-EU 0,34 % av BNI 0,18 % av BNI FN:s mål Källa: DAC och kommissionens beräkningar 1999. 0,7 % av BNI Det finns starka skäl som talar för att öka biståndet. De konkurrenspräglade och krävande kapitalmarknaderna skapar ett behov av att bevilja de minst utvecklade länderna stöd och låta dem få tillgång till kapital. 8 Detta ledde till minskat bistånd från OECD-länderna i förhållande till deras BNI. Under 1997-1998 föll biståndet till den lägsta nivån någonsin, dvs. 0,22 % av BNI, jämfört med ett genomsnitt på 0,33 % under 1980-talet och ett generellt mål på 0,7 %. 8 Flöden av utländska direktinvesteringar till utvecklingsländer Utländska direktinvesteringar i utvecklingsländer har blivit den största och snabbast växande enskilda komponenten i den utländska finansieringen till denna grupp av länder som helhet. Utländska direktinvesteringar i utvecklingsländer har ökat från blott 25 miljarder US-dollar 1990 till 170 miljarder US-dollar 1998. Under samma period minskade flödena av offentligt utvecklingsbistånd från 59 miljarder US-dollar till 52 miljarder US-dollar. i Latinamerika har Asien och länder lyckats bäst med att dra till sig utländska direktinvesteringar. Skillnaden mellan utvecklingsländerna ökar emellertid. De fem länder som ligger i topp tar emot 55 % av alla inflöden till utvecklingsländer medan de 48 minst utvecklade länderna tar emot mindre än 1 %. Vissa regioner, särskilt i Afrika, är fortfarande starkt marginaliserade. Källa: World Investment Report, UNCTAD, 1999. Kriser och konflikter, ett allt större problem Kombinationen av befolkningstillväxt, ohållbart stora skulder, miljöförstöring och naturkatastrofer samt nya sjukdomar har dragit in ett antal länder i konflikter och extrem fattigdom. De på allt flera håll instabila politiska förhållandena och ökningen av antalet våldsamma konflikter och av deras omfattning kan på ett par veckor förstöra resultaten av utvecklingsinsatser som pågått under flera år. I Afrika har fattigdomen ersatt utländska makters kamp om inflytande under det kalla kriget som en av de största orsakerna till väpnad konflikt. Detta gör utvecklingssamarbete än mera nödvändigt och även potentiellt mera effektivt. Antal människor som lever på mindre än 1 US-dollar per dag, 1987-1998 (milj. 1987 personer) 1998 (milj. personer) Förändring (milj. personer) Andel befolkningen (%) av Sydasien Afrika söder om Sahara Ostafrika och Stilla havet (utom Kina) Latinamerika och Västindien Mellanöstern och Nordafrika Europa och Centralasien Källa: Världsbanken, januari 2000 474 217 417 64 9 1 522 291 278 78 6 24 +48 +74 - 139 +14 - 3 +23 40 46 15 16 2 5 En omfokusering av det internationella samarbetet För att samarbetet skall bli mera verkningsfullt är det absolut nödvändigt att de insatser som görs av olika organisationer och biståndsgivare som är verksamma på utvecklingsområdet blir mera sammanhängande. Strävan efter effektivitet och samförstånd om de grundläggande målen för rationalisering förutsätter ett utvecklingssamarbete. Världssamfundet har på senare år aktivt börjat diskutera dessa frågor, och flera initiativ har tagits för att inrikta samarbetet på gemensamma mål. I den strategi som antogs av OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd har, bland de viktigaste åtaganden som gjorts vid FN-konferenser, ett antal kvantifierade mål preciserats vilka syftar till minskad fattigdom, bättre utbildning och hälsovård, ökad 9 jämställdhet mellan kvinnor och män och en hållbar förvaltning av miljön och underlätta naturresurserna. G7-länderna utvecklingsländernas integrering i världsekonomin och minska deras utländska skuldbörda. 9 Internationella organ (Internationella valutafonden, Världsbanken, UNDP) och regionala organ (t. ex. utvecklingsbanker) inledde nyligen arbetet med att omformulera sina strategier i syfte att koncentrera sina insatser på kampen mot fattigdomen. riktlinjer antagit har för att Behovet av samarbete för att lösa problemen har lett till ett ökat antal multilaterala miljöavtal i vilka både gemenskapen och dess medlemsstater är parter. De förpliktelser som dessa avtal medför bör också anses som en del av den internationella utvecklingsagendan. Den tydliga inriktningen på att integrera miljöaspekter i kommissionens samtliga utvecklingsåtgärder bör ses som ett tecken på kommissionens fasta avsikt att uppfylla dessa förpliktelser. Kommissionen kommer relevanta policydiskussioner, särskilt de som gäller kopplingen mellan multilaterala miljöavtal och utveckling. engagerad helhjärtat framöver även vara alla att i Allt större insatser görs för att utarbeta enhetliga ramar för en effektiv samordning mellan biståndsgivarna, däribland de internationella finansiella instituten. På europeisk nivå håller man för närvarande på att utarbeta strategidokument i syfte att främja ökad komplementaritet mellan EU:s medlemsstater och gemenskapen. Mål som uppställts av kommittén för utvecklingsbistånd (OECD, 1996) avseende strategin för det tjugoförsta århundradet • Ekonomisk välfärd: minskning av antalet extremt fattiga i utvecklingsländer med hälften senast år 2015. • Social utveckling: allmän grundskola senast år 2015, jämställdhet mellan könen i fråga om primär- och sekundärundervisning senast år 2005, minskad spädbarnsdödlighet med två tredjedelar senast år 2015, tillgång till reproduktiv hälsovård för alla i fertil ålder senast år 2015. • Miljö: nationella strategier för hållbar utveckling genomförda senast år 2005 så att den nuvarande trenden mot ökad förstöring av miljöresurser kan vändas senast år 2015. • Andra kvalitativa aspekter: social integration, sund förvaltning etc. 2. EUROPAS ROLL Den globala spridningen av sådana europeiska värderingar som demokrati, social rättvisa och hållbar utveckling kräver en EU-politik som grundas på solidaritet. Denna politik bör stödjas av en handels- och jordbrukspolitik som tar större hänsyn till utvecklingsländernas intressen. Gemenskapens exklusiva behörighet på dessa områden förstärker dess ansvar att ge sin politik en konsekvent utformning. 9 Kommuniké från G8-mötet i Köln 1999, Deepening the Development Partnership, and Launching the Köln Debt Initiative. 10 2. 1 Att kombinera politik, handel och utveckling Gemenskapen har tre huvudsakliga medel genom vilka den kan vidta åtgärder för att fullfölja dialog, utvecklingsområdet, utvecklingssamarbete och handel. Dessa tre dimensioner bör ömsesidigt förstärka varandra. sina mål nämligen politisk på av gör den bruk också dimensionen utrikespolitiska informationssamhället. Exempelvis Gemenskapen av gemenskapspolitiken på andra områden, särskilt i fråga om miljö, forskning, teknik och gemenskapens forskningsinsatser på området hållbar utveckling (förbättrade skördar, djurhälsa etc. ) kompletterar de utvecklingspolitiska målen. På samma sätt kommer utvidgningen av Europeiska unionen att utvidga kretsen av givarländer och förstora den europeiska marknaden, vilket utvecklingsländerna skulle kunna utnyttja. Politiken på alla dessa områden innehåller inslag som kommer att stödja utvecklingsmålen, och den bör därför ses som ett viktigt positivt komplement till gemenskapens roll i förhållande till utvecklingsländerna. tydligt det att är Dialog och den politiska dimensionen Den politiska dialog som förs med enskilda länder eller med regionala grupperingar (Europa-Medelhavpartnerskap, råd och gemensamma församlingar, Asean, ASEM, SAARC, Rio-gruppen, Mercosur) gör det möjligt att behandla en rad frågor av gemensamt intresse, inbegripet sådana där en multilateral diskussion kan vara svårare att få till stånd. Dialogen förs också inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och inom ramen för associerings- och samarbetsavtal eller partnerskap (AVS-EU-rådet och gemensamma församlingen, gemensamma rådet Sydafrika-EU). Handelspolitik Handelspolitiken är ett viktigt utvecklingspolitiskt redskap både på multilateral nivå, genom att den bidrar till ett rättvist och skäligt multilateralt handelssystem och därigenom främjar utvecklingsländernas integrering i världshandelssystemet, och på bilateral nivå, genom att den främjar tillträde till de industrialiserade ländernas marknader. Detta kräver att man inom de internationella organ som reglerar ramarna för handel och investeringar – särskilt Världshandelsorganisationen – tar hänsyn till utvecklingsländernas och övergångsekonomiernas deras ekonomiska och sociala begränsningar. Gemenskapens hållning inför den kommande förhandlingsrundan inom Världshandelsorganisationen avspeglar denna inställning. intressen samt till På bilateral nivå kan gemenskapens handelspolitik bidra till utvecklingen genom att den underlättar tillträdet till gemenskapsmarknaden. I denna anda beviljar EG alla gynnsamma utvecklingsländer arrangemang för de minst utvecklade länderna. handelsförmåner, med mera icke-ömsesidiga 11 Trots dessa medgivanden uppvisar emellertid de minst utvecklade länderna (LDC) ett handelsunderskott gentemot EU: 1998 Handel med LDC Export till LDC % Quad* export Import från LDC EU 18,8 mrd 10,1 mrd € € 70 % 8,7 mrd € % Quad* import 56 % € € € USA 7,7 mrd 2,1 mrd 15 % 5,6 mrd 36 % Japan 2,9 mrd 2,0 mrd 14 % 0,9 mrd € € € Kanada 0,4 mrd 0,2 mrd 1 % 0,2 mrd € € € 6 % 2 % Källa: Eurostat. * Quad = EU+USA+Japan+Kanada Gemenskapens handelspolitik kan också bidra till att rationalisera och konsolidera utvecklingsländernas egen handelspolitik. I denna anda har EG ingått avtal om ekonomiskt och kommersiellt samarbete med flera länder och regionala grupperingar i Medelhavsområdet, Latinamerika och AVS-områdena, vilka syftar till ett gradvist undanröjande av handelshinder mellan parterna. sanitära åtgärder EG kan dessutom genom samarbete på alla områden som är av betydelse för handeln (t. ex. förbättra utvecklingsländernas förmåga att hantera dessa frågor och därigenom undanröja oavsiktliga hinder för utvecklingsländernas export. Dessa aspekter blir allt viktigare för att handeln skall kunna utvecklas och enskilda länders förmåga att dra till sig privata investeringar förbättras. växtskyddsåtgärder, hälsostandarder) och Utvecklingssamarbete EG tillhandahåller stöd för den allmänna politiken och politiken inom olika sektorer samt program och projekt i partnerländer enligt gemensamt fastslagna prioriteringar. En relevant faktor för växelverkan och synergieffekter mellan handel och utveckling är behovet av handelsrelaterat tekniskt bistånd för kapacitetsuppbyggnad i syfte att underlätta ländernas integrering i handelssystemet och hjälpa dem att utnyttja de möjligheter till tillväxt och hållbar utveckling som erbjuds. Eftersom gemenskapen förfogar över både humanitärt bistånd och utvecklingsbistånd har den dessutom goda förutsättningar att säkerställa en sund förvaltning av den svåra övergången mellan katastrof-, återuppbyggnads- och utvecklingsbistånd. Det nya partnerskapsavtalet AVS-EU De nyligen avslutade förhandlingarna om ett nytt avtal som skall ersätta Lomékonventionen utgör ett exempel på hur dessa tre aspekter – politik, handel och utveckling – kan förenas. Det nya avtalet mellan EU och AVS-länderna kombinerar en verklig politisk dialog mellan partnerländerna med ett nyskapande samarbete på handelsområdet och nya mekanismer för utvecklingssamarbete. Handelssamarbetet är grundat på regionala integrationsinitiativ i utvecklingsländer, som senare kommer att förhandla om handelsavtal med gemenskapen. De regionala ekonomiska partnerskapsavtal som följer av detta bör kunna underlätta utvecklingsländernas integrering i världsekonomin och samtidigt kontrollera effekterna av liberaliseringen. Utvecklingssamarbetet kommer att stödja hela denna process. Det nya avtalet är unikt inte bara för att det kombinerar politik, utveckling och handel utan också i och 12 med dess konkreta mekanismer långsiktighet och dess kontraktsenliga natur. för nord-syd- och syd-syd-partnerskap, dess 2. 2. Att säkerställa samstämmighet och samordning I artikel 3. 2 i EU-fördraget10 föreskrivs att unionen skall säkerställa att den genomgående handlar samstämmigt i relationerna med omvärlden, och i artikel 178 i EG-fördraget10 för beröra utvecklingssamarbetet utvecklingsländerna. Rådet (biståndsfrågor) uppmanade i en resolution från maj 1997 kommissionen att lägga fram förslag om hur samstämmigheten kan förbättras, bl. a. genom praktiska förfaranden och regelbunden rapportering. beakta målen som kan föreskrivs då gemenskapen genomför att den politik sådan skall 2. 2. 1. Samstämmighet i utrikespolitiken till stöd denna konsekvent internationellt Begreppet samstämmighet har flera dimensioner. En av dessa är den allmänna samstämmigheten i vår utrikespoliltik. En harmonisk och successiv integration av utvecklingsländerna i världsekonomin (artikel 177. 1) förutsätter å ena sidan en dramatisk förbättring av dessa länders inrikespolitik och å andra sidan ett starkare politik. EU är och mera utvecklingsländernas främsta biståndsgivare och handelspartner. Dess internationella tyngd har vuxit i och med att euron infördes. EU innehar en allt viktigare roll i de internationella överläggningarna om miljöfrågor och konsumentskydd. Den måste internationella maximera sin förmåga att agera inom de olika pelarna i det ekonomiska samstämmighet mellan syfte handelsliberalisering (WTO), bistånd och finansiellt samarbete (Bretton Woods- institutionerna) och standardisering med sikte på hållbar utveckling (miljö, ILO, lägga fram en Codex Alimentarius, etc. ). Kommissionen kommer inom kort att handlingsplan förbättra att för samstämmigheten och den internationella ekonomiska styrningen i syfte att ytterligare främja utvecklingsländernas harmoniska och successiva integration i världsekonomin. utrikespolitiken säkerställa systemet utnyttjas kan hur för att i 2. 2. 2. Att undvika oavsiktliga inkonsekvenser Enligt artikel 178 i fördraget och sunt förnuft måste EU kontrollera att målen för dess utvecklingspolitik beaktas då genomförandet av politiken på andra områden sannolikt kan beröra utvecklingsländerna. Detta krav på samstämmighet gäller för jordbruk, miljö, flera av gemenskapens politikområden, energi, asyl, konfliktförebyggande, hälsovård, konkurrens, konsumentskydd och humanitärt bistånd. inbegripet utveckling, t. ex. handel, invandring, forskning teknisk fiske, och Utvecklingsmålen bör också återspeglas i de allmänna riktlinjerna för politiken inom sådana områden som investeringar, skuldförvaltning, transport- och telenät och utbildning. Vid genomförandet av politiken på dessa andra områden kan EU verkligen påverka utvecklingsländerna, och detta både positivt och negativt. Det minsta man kan förvänta sig är att beslutsfattarna är fullt medvetna om vilka indirekta verkningar 10 Fördraget om Europeiska unionen respektive Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. 13 politiken på deras område har. En noggrann analys och kvantifiering av dessa verkningar kommer att främjas. Det är ändå möjligt att EU väljer att fortsätta föra en viss politik trots dess potentiellt negativa, indirekta och oavsiktliga verkningar för utvecklingsländerna. I sådana fall är det viktigt att se till att detta beslut fattas med fullt medvetande om de indirekta följderna. Om flera alternativ står till buds måste en sådan politik genomföras på det sätt som minst skadar utvecklingsländerna. Om det är nödvändigt och möjligt kan åtgärder eller program utarbetas för att hjälpa utvecklingsländerna att neutralisera eller motstå de negativa, oundvikliga verkningarna av EU:s politik på andra områden. Alla institutioner, börjande med parlamentet, kommissionen och rådet, bär ansvaret för denna strävan efter bättre samstämmighet. Kommissionen kommer för sin del att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att principen om samstämmighet tillämpas i allt större utsträckning i dess egna förslag. Samtidigt bör motstridiga krav undvikas eller motverkas, eller också bör konflikten, om kraven är lika välgrundade, dras fram i Inkonsekventa beslut och riktlinjer kommer att uppmärksammas. Varje institutions samordningsmekanismer måste användas så fullständigt som möjligt. ljuset och lösas. 2. 2. 3. Samordning och komplementaritet Det är EG:s uppgift att främja samordning och säkerställa komplementaritet mellan gemenskapen och medlemsstaterna i ett bredare, internationellt sammanhang. En av de viktigaste aspekterna av samordningen inom EU är att förbättra EU:s förmåga att lägga fram gemensamma ståndpunkter i internationella organ och på så sätt utnyttja potentialen för ett ökat europeiskt inflytande. Denna samordningsinsats måste även förbättras i fråga om strategier för enskilda länder, riktlinjer för politiken inom olika sektorer för utvecklingsländerna, som har begränsade personalresurser och skall samarbeta med många givarländer. i partnerländerna. Detta på operativ nivå är viktigt samt Med utgångspunkt från erfarenheterna hittills måste Europeiska unionen nu gå vidare och införa en fördelning av arbetet för att nå de gemernsamt uppställda målen. Det är ytterst viktigt att framsteg görs när det gäller att uppställa riktlinjer för den europeiska politiken och att integrera medlemsstaternas politik i denna, samtidigt som man strävar efter samordning inom olika befintliga forum. Det är absolut sexton nödvändigt genomförandepartner på utvecklingssamarbetsområdet. I stället bör gemenskapen betraktas som initiativtagare och främjande kraft i sökandet efter nya europeiska förvaltningsmodeller. gemenskapen bara inte blir till att att av en se 2. 3. Problemen vid genomförandet är välkända Utvärderingarna av gemenskapens biståndspolitik11 har satt fingret på ett antal problem. Kommissionen erkänner deras betydelse och ser dem främst som tecken på "växtvärk" som beror på att politik och strukturer inte hunnit anpassas tillräckligt 11 Globala utvärderingsrapporter: AVS (951338), ALA (951401), MED (951405). 14 snabbt gemenskapens utvecklingssamarbetets allt mera komplexa område. svara mot för att växande förpliktelser på De huvudsakliga resultaten av utvärderingarna kan sammanfattas enligt följande: • Gemenskapens stödsystem är alltför komplicerat och splittrat i fråga om mål, instrument, förfaranden och institutionella mekanismer. Därför bör rationalisering vara ett mål i sig. • Politiken vägleds av instrumenten snarare än av politiska mål och tydligt exakta utveckla mera definierade sektorsstrategier för att målen skall kunna uppnås. prioriteringar. Kommissionen bör • Det råder brist på mänskliga resurser både på fältet och i Bryssel i förhållande till den stödvolym som förvaltas. förvaltar 2,9 anställda vid kommissionen stöd till ett belopp av 10 miljoner US-dollar. Detta kan jämföras med 4,3 personer vid Världsbanken och mellan 4 och 9 personer i de större medlemsstaterna. I genomsnitt • Strävandena att snabbt betala ut betydande belopp går ofta stick i stäv mot strävandena att säkerställa en hög kvalitet på ingripandena, vilket leder till att tonvikten läggs vid insatserna på bekostnad av deras resultat och verkningar. • De finansiella kontrollerna måste förenklas genom att särskild tonvikt läggs vid kontroller efter ingripandena på grundval av kontrollerbara resultatindikatorer. • Kontrollen, utvärderingen och den institutionella erfarenheten behöver förstärkas. • De externa och interna kontrollsystemen bör inte utföra dubbelarbete och de bör sinsemellan förstärka varandra och utformas med beaktande av behovet av komplementaritet. • Slutligen måste det erkännas att EU:s inflytande inte står i proportion till de betydande medel som betalas ut. EU står för en betydande del av den multilaterala finansieringen. Dess närvaro bör förstärkas inom ramen för diskussionerna om ekonomisk reformpolitik och andra huvudfrågor för utvecklingsländernas ekonomier. 12 Kommissionen har åtagit sig att åtgärda dessa problem genom administrativa reformer. Många nyskapande metoder och reformer har också fastslagits i det nya AVS-EG-avtalet. Kommissionen riktar också parlamentets och medlemsstaternas uppmärksamhet på det faktum att flera av problemen inte går att lösa utan deras hjälp. Detta är särskilt fallet med komplementariteten, instrumenten för finansiell kontroll och förfarandena för rådets tillsyn. 2. 4. Gemenskapen måste koncentrera sig på det mervärde den kan tillföra Gemenskapen och medlemsstaterna spelar en viktig roll i utvecklingsprocessen, men deras potential för inflytande och åtgärder är ändå gravt underutnyttjad. Effektivare 12 EU som helhet finansierade t. ex. 64 % av kostnaderna för strukturanpassningsprogrammen i Afrika, medan medlemsstaternas sammanlagda röster i IMF endast uppgår till 27 %. 15 kopplingar mellan alla deltagare skulle göra det möjligt att åtgärda detta. Men det räcker inte att bara förbättra samordningen. Det är nödvändigt att gå ännu ett steg längre och planera för en fördelning av arbetet. Detta innebär att man måste identifiera de områden inom vilka åtgärder på gemenskapsnivå medför ett mervärde. De särskilda egenskaper och det mervärde som kännetecknar gemenskapens politik kan beskrivas på följande sätt. I förhållande till medlemsstaterna • Gemenskapens politik är inriktad på EU:s gemensamma mål och intressen. I princip dikteras denna politik av politiska, ekonomiska eller handelsrelaterade intressen som delas av alla eller av en majoritet av medlemsstaterna. • Gemenskapen är genom handels- och samarbetsavtal närvarande i praktiskt taget alla utvecklingsländer och har ett brett nätverk av representationer ute på fältet. • EG:s projekt och program är normalt mera omfattande flesta medlemsstaters. Gemenskapen är den naturliga kärnpunkten för unionens ekonomiska och politiska tyngd, för dess befintliga tekniska resurser och för dess expertkunskap på områden där den "kritiska massa" som krävs är särskilt stor. än de • Gemenskapen är ett konkret uttryck för Europas kollektiva erfarenhet av regional integrering. • Gemenskapens förmåga att utarbeta sektorspolitik gynnas av den samlade erfarenheten i 15 medlemsstater, inklusive flera större biståndgivare, med relativt olika erfarenheter och tillvägagångssätt. • Gemenskapens utvecklingspolitik förmedlar en viss bild av Europa runt om i världen. Samarbetskulturen och de kollektiva insatserna liksom de bakomliggande värderingarna förmedlar ett starkt och positivt budskap till partnerna i utvecklingsländerna. • Europeiska sociala värderingar, olikheterna i de befintliga sociala systemen samt den vikt man fäster vid miljöhänsyn ger EU:s politik en distinkt profil med avseende på hållbar utveckling. I förhållande till internationella finansiella institut13 och andra multilaterala organ • Gemenskapens kompetens omfattar inte bara finansiellt och tekniskt stöd, utan även handel, ekonomiska och monetära frågor samt politiska frågor. Detta gör det möjligt för gemenskapen att införliva dessa olika aspekter i processerna för utvecklingssamarbetet. • Gemenskapen är en av utvecklingsländernas främsta biståndsgivare och deras största handelspartner. 13 Särskilt IMF och Världsbanken. 16 • Gemenskapens stöd tar nästan alltid formen av gåvobistånd (med undantag för lån som beviljas av EIB och vissa typer av betalningsbalansstöd). 3. ETT SAMLAT SÄTT ATT SE PÅ UTVECKLING OCH FATTIGDOMSBEKÄMPNING 3. 1. Att definiera fattigdom Definitionen av fattigdom har utvecklats avsevärt under årens lopp. Idag råder ett brett samförstånd om att fattigdom inte kan definieras enbart som brist på inkomst och ekonomiska resurser utan att det måste ses som ett mångfacetterat begrepp. Den nya definitionen inbegriper en utestängning från grundläggande möjligheter och omfattar även icke-monetära faktorer såsom bristande tillgång till utbildning, hälsovård, naturresurser, arbete, mark, lånemöjligheter, politiskt deltagande, tjänster och infrastruktur. Faktorer som högre risker och utsatthet ingår också. Att bekämpa fattigdomen är alltså att sociala, miljömässiga och institutionella dimensioner av problemet ta itu med dessa ekonomiska, politiska, • 86 % av världens konsumtion är koncentrerad till 20 % av världens befolkning. År 1960 hade de rikaste 20 % av världens befolkning en 30 gånger så hög inkomst som de fattigaste 20 %, och 1995 var deras inkomst 82 gånger så hög (Report on Human Development, UNDP 1998). • En stor grupp utvecklingsländer har en skuldbörda till utlandet vars återbetalning kan motsvara upp till sex års BNP. Dessa länder betecknas som "djupt skuldsatta fattiga länder" (Heavily Indebted Poor Countries, HIPC) och är för närvarande cirka 41 till antalet, av vilka 29 är berättigade att omfattas av det multilaterala initiativet för skuldlättnad. • Flödet av privata investeringar till utvecklingsländer har ökat avsevärt de senaste tio åren, men av dessa investeringar absorberas 80 % av bara ett dussintal länder. • Av världens 6 miljarder invånare lever 1,5 miljarder människor på mindre än en US-dollar per dag. De flesta som lever under fattigdomströskeln återfinns i Sydasien och Ostasien (800 miljoner). I Afrika söder om Sahara och i Sydasien lider över 40 % av befolkningen av fattigdom (Världsbanken, 1999). 3. 2. Att öka fokuseringen på fattigdomsbekämpning Det allmänna målet för utvecklingssamarbetet är att främja en hållbar utveckling som leder till minskad fattigdom i utvecklingsländerna. Erfarenheterna har dock visat att vissa former av bistånd och ekonomisk tillväxt inte alltid leder till att fattigdomen minskar. I själva verket har antalet fattiga tvärtom ökat under de senaste årtiondena. Vidare har det av olika undersökningar framgått att vissa utvecklingspolitiska åtgärder har inverkat negativt på fattigdomen och indirekt bidragit till att sårbara grupper marginaliserats ytterligare. Därför krävs en ökad inriktning på fattigdomens natur och de sammansatta orsakerna till fattigdom. Det är bakom gemenskapens att absolut utvecklingssamarbete är inställd på målet att bekämpa fattigdom på kort, medellång nödvändigt politiken till att se 17 lång sikt eller befolkningsgrupper. och att den inte får negativa konsekvenser för vissa sina utvecklingsåtgärder. Detta har konsekvenser Följaktligen måste gemenskapen öka sin fokusering på fattigdomsbekämpning i för samband med alla distributionen av gemenskapens stöd både mellan och inom olika länder. När det gäller länder där fattigdomen är på tillbakagång bör gemenskapen i högre grad inrikta sitt samarbete på att främja handel och ekonomiska förbindelser mellan investeringsskydd, sektorn enheter forskningssamarbete etc. ). (handelsavtal, inom den privata Fattigdomsproblemen i utvecklingsländerna är komplicerade och flerdimensionella. Därför kräver en utvecklingspolitik som främjar en minskning av fattigdomen en integrerad strategi. • Institutionellt stöd och kapacitetsuppbyggnad måste utgöra en integrerad del av en sådan strategi, som måste ha ett långsiktigt och kontinuerligt perspektiv. • Regeringarnas politiska ansvar är en nyckelfaktor. Hur pass effektiva de strategier som antas är beror först och främst på i vilken utsträckning regeringarna prioriterar fattigdomsbekämpningen i sin inrikespolitik. För att dessa strategier verkligen skall vara effektiva måste varje lands regering och civila samhälle till fullo "tillägna sig" dem och bli delaktiga i dem. Dessutom måste de grundas på ett åtagande om sund förvaltning. • En sådan delaktighet kan endast främjas inom ramen för ett balanserat partnerskap på alla nivåer, inklusive politisk dialog, kapacitetsuppbyggnad och lämpliga tillgänglig sakkunskap och genomförandesystem. Den förutsätter också lokalt förmåga att analysera invecklade samhällsproblem och att utforma politik och strategier och kapacitetsuppbyggnad ständig uppmärksamhet. därmed. Därför forskningspolitik enlighet kräver i • Det måste säkerställas att makroekonomiska reformprogram utvecklas i riktning mot en integrering av sociala, ekonomiska och miljörelaterade mål. Den makroekonomiska politiken måste prioritera skapandet av de förhållanden som är nödvändiga för en hållbar och rättvis tillväxt som skapar arbetstillfällen, minskar ojämlikheter, omfördelar rikedomar och skyddar miljön. En ökad ojämlikhet minskar de potentiellt positiva effekterna av ekonomisk tillväxt. Samma sak gäller för de strategier som går ut på att främja utvecklingen av den privata sektorn. Denna sektor är grundläggande för en integrering i världsekonomin och kan bli ett kraftfullt redskap för att minska fattigdomen. • Könsspecifika frågor är av särskild betydelse i detta sammanhang. Bristande jämställdhet mellan tillväxt, och män fattigdomsbekämpning och framsteg på hälsovårds- och utbildningsområdena. Dessa frågor blir ännu viktigare när man betänker att det i många områden i oproportionerligt hög grad är kvinnor och barn som faller offer för fattigdomen. kvinnor hinder utgör för ett 18 • Bristen på tillgång till dricksvatten och till hälsovård och utbildning är särskilt akut i Sydasien och Sydostasien och i de afrikanska länderna söder om Sahara (UNDP 1998). • Nästan halva jordens befolkning är under 25 år, varav största delen i utvecklingländerna. • Den förväntade medellivslängden i utvecklingsländerna är 62 år (51 år i de minst utvecklade), jämfört med 74 år i industriländerna. Skolnärvaron är 57 % (36 % i de minst utvecklade länderna), jämfört med 83 % i industriländerna. • I Afrika dör 2 miljoner människor i aids varje år. Medellivslängden håller på att sjunka i ett antal länder. • 800 miljoner människor (var femte invånare i utvecklingsländerna), varav 200 miljoner barn, lider av kronisk undernäring. • Utvecklingen på av avseende socialpolitiken med hälsovård, livsmedelssäkerhet, utbildning och påbyggnadsutbildning, liksom tillgång till och en hållbar utveckling av vattenresurserna, är av största betydelse. Politiken inom olika sektorer på det sociala området måste syfta till att bredda tillgången till grundläggande sociala tjänster och social trygghet. Tillgången till reproduktiv hälsovård, särskilt förebyggande av hiv/aids inbegripet forskning om vaccination och diagnostik, är en livsviktig beståndsdel. Resurserna måste också på ett lämpligt sätt inriktas på de fattigaste av de fattiga. t. ex. avseende på miljön, • Kampen mot fattigdomen måste utgöra en integrerad del av den politik som förs naturresurser, med livsmedelssäkerhet en ansträngning för att förenhetliga målen för den sociala utvecklingen och för eftersom miljöpolitiken och ett hållbart utnyttjande otillräckliga åtgärder i fråga om miljöaspekter har en negativ inverkan på långsiktig tillväxt och fattigdomsbekämpning. stads- och landsbygdsutveckling. Det krävs av miljöresurserna, förvaltning hållbar samt en av • Tillgången till en hållbar energiförsörjning spelar en nyckelroll för att stödja social och ekonomisk utveckling. Tillhandahållandet av energitjänster, särskilt genom decentraliserade åtgärder och främjande av förnybara energikällor, blir en allt viktigare fråga. 19 • Antalet megastäder (över 8 miljoner invånare) steg från 2 år 1950 till 23 år 1995, av vilka 17 låg i utvecklingsländer. År 2015 kommer det att finnas 36 megastäder. Afrika och Asien är de regioner i vilka urbaniseringen ökar snabbast (World Resources, 1998-99). • Fenomenet avskogning är koncentrerat till utvecklingsländerna (200 miljoner hektar gick förlorade mellan 1980 och 1995) (World Resources, 1998–99). • Vattenproblemet förefaller bli ett av de mest akuta problemen under det tjugoförsta århundradet. År 1997 levde en tredjedel av världens befolkning i länder som drabbats av en brist på resurser i förhållande till konsumtionsbehovet. Andelen kan komma att stiga till två tredjedelar fram till år 2025. (World Resources, 1998–1999). • Aktuella trender visar att koldioxidutsläppen i utvecklingsländerna år 2010 kommer att överstiga utsläppen i industriländerna, inklusive Östeuropa (EG, Poles Model, 1999). • En tredjedel av världens befolkning (ca 2 miljarder människor) har inte tillgång till tillräckliga energitjänster. • Under perioden 1990–1998 inträffade över 97 % av dödsfallen i samband med naturkatastrofer i utvecklingsländer (Världsbankens utkast till rapport för 2000– 2001). • Kampen mot fattigdomen och främjandet av en hållbar utveckling kräver ett fredligt och stabilt politiskt klimat. Att förebygga och hantera konflikter är därför av särskild betydelse. • Naturkatastroferna har ökat i antal under de tio senaste åren och drabbar främst inför utvecklingländer. Lindrande naturkatastrofer är därför ett annat viktigt element i strategier för minskning av fattigdomen. beredskap skadorna samt efter av Relativt sett har tonvikten på gemenskapsstöd till de fattigaste nationerna minskat. Detta beror på en globalisering av gemenskapens politik och på nya utrikespolitiska prioriteringar. En analys en kategorisering av mottagarländerna enligt inkomstnivå blir emellertid alltför snäv. I vissa länder, särskilt de i medelinkomstkategorin, lever en stor procent av befolkningen (Brasilien, Botswana, Costa Rica, Dominikanska republiken, Ecuador, El Salvador, Paraguay, Peru, Filippinerna, Trinidad och Tobago, Sydafrika). av fattigdomsbilden som enbart grundas på fattigdomsstrecket under Andel av det offentliga utvecklingsbiståndet till de minst utvecklade länderna EU:s medlemsstater Gemenskapens stöd Totalt DAC-medlemmar (se bilaga 2 för mera fullständiga uppgifter) 20 1986/87 1996/97 44,3 % 51,3 % 38,1 % 34,2 % 33,6 % 31,5 % På grundval av denna strategi går det att identifiera tre metoder för att förbättra fokuseringen på fattigdomen i gemenskapens stöd: • Att förbättra den primära fokuseringen på fattigdomen: dvs. en ökad inriktning av i kategorin insatserna på de minst utvecklade länderna och andra länder låginkomstländer. • Att förbättra den sekundära fokuseringen på fattigdomen: dvs. en ökad fokusering på fattigdom i samarbetsprogrammen för medelinkomstländer där över 20 % av befolkningen lever under fattigdomsstrecket på 1 US-dollar per capita per dag. • Att förbättra den tertiära fokuseringen på fattigdomen: dvs. en ökad fokusering på fattigdomsbekämpning i samarbetsprogrammen för alla utvecklingsländer, vare sig eller är minst medelinkomstländer. låginkomstländer utvecklade länder, andra de Möjligheterna att förbättra den primära fokuseringen på fattigdomen begränsas helt klart av de politiska prioriteringarna och av deras konsekvenser för distributionen av finansiella resurser till regionerna. En förbättring av den sekundära respektive tertiära fokuseringen på fattigdomen är en process som inleds med att övergripande utvecklingsprioriteringar fastställs, som går vidare genom gemenskapens stödstrategier för de enskilda länderna och regionerna och som slutligen leder till konkreta ingripanden. Denna metod måste förfinas för att man skall kunna integrera fokuseringen på fattigdomen i gemenskapens samtliga samarbetsprogram. Kommissionen kommer i detta syfte att utarbeta konkreta förslag i vilka olika genomförandenivåer tas upp. Det är av grundläggande betydelse för denna process att fokuseringen på fattigdomen ökas i samband med utformningen av de strategidokument för enskilda länder som utgör grunden för gemenskapens samarbetsprogram. 3. 3. Kopplingen mellan fattigdom, ekonomisk tillväxt och handel Fattigdomen kan inte minskas utan hållbar tillväxt. Utvecklingsländernas, särskilt de minst utvecklade ländernas, integrering i världsekonomin är en nödvändig, om än otillräcklig, förutsättning för deras tillväxt och hållbara ekonomiska och sociala utveckling. Det är också viktigt att undvika att utvecklingsländer marginaliseras globala ytterligare informationssamhället. framväxande och med deltar inte det att de i i både bidrar industriländerna till marknaderna Förmånstillträde till i utvecklingsländernas utveckling och till deras integrering i världsekonomin. Lika viktigt för utvecklingen är liberalisering på grundval av behandling som mest gynnad nation inom sektorer av intresse för utvecklingsländer. Att utvecklingsländerna själva för en förutsägbar och överblickbar handelspolitik är också en nödvändig förutsättning för deras utveckling. I detta sammanhang kan gemenskapens handelspolitik på ett betydande sätt bidra till en hållbar utveckling. Detta kommer i synnerhet att vara fallet i fråga om avtal om ekonomisk integration, vilka genom införandet av handelsliberalisering kommer att göra det möjligt att bättre fördela resurserna och därigenom öka landets konkurrensförmåga. Dessa avtal kommer dessutom att bidra till ökad insyn och förutsägbarhet i utvecklingsländernas egen 21 handelspolitik och därigenom hjälpa till att mobilisera ekonomiska aktörer och potentiella investerare. De handelspolitiska reformer och inhemska utvecklingsstrategier som genomförs av utvecklingsländerna måste vara förenliga med deras utvecklingsmål och bör backas upp med utvecklingsbistånd. Liberalisering av handeln är inget självändamål och bör inte medföra orimliga bördor för utvecklingsländerna. För att erhålla ett balanserat resultat varvid de långsiktiga dynamiska effekterna på välfärden maximeras och kostnaderna för anpassningen samtidigt minimeras, bör liberaliseringen framskrida i en sådan takt att den inte motverkar sitt eget syfte. Förbättrat marknadstillträde och ett mera gynnsamt affärsklimat är i sig inte tillräckligt. Erfarenheterna har visat att många länder inte förmår dra nytta av de möjligheter som erbjuds på grund av att deras förmåga begränsas av brister på regeringsnivå, i infrastrukturerna eller i de mänskliga resurserna. Det är därför ytterst viktigt att de centrala inslagen i handelspolitiken kompletteras i synnerhet med handelsrelaterat tekniskt bistånd för kapacitetsuppbyggnad. Bortsett från frågorna om marknadstillträde, dit även icke-tariffära aspekter hör, bör gemenskapen alltså även ta itu med frågorna om begränsningar vad gäller utbudet, konkurrensförmåga, tekniköverföringar, handelsrelaterade områden, åtgärder tillgång till information och globala nätverk, strategier för att främja investeringar samt utvecklingen av den privata sektorn. För att på ett konkret sätt kunna dra nytta av de möjligheter som globalisering medför måste utvecklingsländerna och i tillfredsställande länderna synnerhet de minst utvecklade inrikespolitiskt klimat, som också främjar en hållbar utveckling. Omfattande utvecklingsstrategier för den privata sektorn är absolut nödvändiga i detta hänseende. för handelsutveckling, även skapa ett Gemenskapen måste sträva efter att utvecklingspolitiken och handels- och investeringspolitiska åtgärder ömsesidigt skall förstärka och komplettera varandra. Detta kommer att bli en av de största utmaningarna under nästa årtionde. Detta innebär att utvecklingsbiståndet bör hjälpa och uppmuntra utvecklingsländerna att införliva bästa internationella praxis, som grundar sig på multilateralt avtalade normer, på områden som grundläggande arbetsnormer, konsumentskydd, miljöskydd och investerings- och finansieringsregler. Vikten av en sund inrikespolitik och av internationell styrning understryks av globaliseringen Sedan 1948 har hela världens BNP till följd av en snabb ökning av handeln (6 % per år) och av utländska direktinvesteringar (12 % per år sedan 1973) ökat med 3,7 % per år. Detta innebär att världens reella BNP har fyrdubblats och BNP per capita i hela världen fördubblats sedan 1960. Detta har emellertid inte lett till någon egentlig konvergens mellan rika och fattiga länder (i form av en utjämning av BNP per capita). I dag är utvecklingsländernas andel av världens BNP, dvs. 20 %, t. o. m. ännu mindre än 1960 (då den uppgick till 21 %), och för förhållandet när det gäller BNP per capita ligger utvecklingländerna jämfört med 20 US-dollar för industriländerna. fortsatt kring 1 US-dollar En analys av denna period framhäver den viktiga roll som en sund inhemsk förvaltning av offentliga angelägenheter spelar. Globaliseringen accentuerar ytterligare behovet av att främja makroekonomisk stabilitet och strukturreformer. Förbättrade inrikespolitiska strategier medför också ett behov av effektivare internationellt stöd. Detta framhäver behovet av ökad 22 samstämmighet inom ramen för den internationella ekonomiska politiken på handels- och finansområdena och av främjande av multilateralt avtalade regler på miljöområdet och beträffande av grundläggande utvecklingsländernas viktigaste handelspartner och största biståndsgivare innehar EU en huvudroll när det gäller att öka samstämmigheten på dessa områden både internationellt och på gemenskapsnivå. konsumentskydd arbetsnormer. egenskap och I 3. 4. Att främja utvecklingen av den privata sektorn Den privata sektorn är en motor för tillväxt och en källa till arbetstillfällen och utkomst. Den är också en central aktör och partner i utvecklingsprocessen. Kommissionens strategi kombinerar stöd på makronivå (för att förbättra företags- och investeringsklimatet), på mellannivå (finansiellt och icke-finansiellt stöd) och på mikronivå företagens konkurrensförmåga). Samråd med organisationer inom den privata sektorn samt en förstärkning av deras kapacitet utgör en integrerad del av denna strategi. förbättra (för att För att genomföra denna strategi hjälper kommissionen till att utforma strategier för enskilda länder och regioner med tonvikt på ekonomiska och institutionella reformer, men ger även stöd på mellan- och mikronivå. Kommissionen tillhandahåller efterfrågestyrda eller kostnadsfördelande mekanismer som syftar till att öka företagens konkurrensförmåga och stärka den privata sektorns och de icke-finansiella mellanhändernas kapacitet. För att främja utländska investeringar och ekonomiskt samarbete stöder kommissionen gränsöverskridande investeringssamarbete som gynnar kontinuitet och hållbarhet i investeringarna och främjar partnerskap som en katalysator för samarbete mellan olika företag. Gemenskapens stöd till utvecklingen av den privata sektorn bör förstärkas och uppmärksamheten bör i högre grad fästas vid fattigdomsbekämpning, särskilt genom en starkare inriktning på lokal utveckling och utveckling av tjänster som är mera anpassade till de fattigas behov. Särskild uppmärksamhet bör fästas på de särskilda behoven hos mikroföretag, små och medelstora företag och på utvecklingen av en hållbar finanssektor. 3. 5. Att knyta samman katastrofbistånd, återuppbyggnad och utveckling Politiska kriser och naturkatastrofer omöjliggör allt oftare en hållbar utveckling och genomförandet av strategier för olika sektorer. I dessa situationer blir humanitärt bistånd ofta den enda beaktansvärda källan till finansiering från gemenskapens – och andra biståndsgivares – sida i de berörda regionerna. Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd (ECHO) ombeds allt oftare att efter konflikter finansiera program som ligger utanför räckvidden för katastrofbistånd, till följd av att det saknas andra instrument som är tillräckligt flexibla och snabba. Kommissionen kommer inom kort att lägga fram ett meddelande om detta samband mellan katastrofbistånd och utvecklingsbistånd. Syftet med meddelandet är att 1) utforma strategier på nationell och regional nivå som beaktar den dynamik som är kännetecknande för kriser och för situationen efter ett krig, 2) säkerställa att kommissionen och medlemsstaterna på bästa möjliga sätt utnyttjar befintlig analytisk kapacitet och befintliga instrument, 3) organisera de olika enheterna inom 23 kommissionen på ett sätt som möjliggör snabb respons, planering i god tid samt ett smidigt genomförande. ECHO kommer att åter inrikta sin verksamhet på sin huvudsakliga uppgift, och kommissionen kommer att överväga hur man bättre kan ta itu med situationer som uppstår efter en kris. Särskilda finansiella bestämmelser i detta hänseende har t. ex. fastställts i det nya partnerskapsavtalet AVS-EG, bland annat för att man, inom ramen för bedömningen av ländernas finansieringsbehov, skall kunna ta hänsyn till de särskilda problemen i länder som nyligen genomgått en konflikt14. 4. STRATEGISKA ÅTGÄRDER 4. 1. Integrerade ramar för gemenskapens verksamhet EG:s utvecklingssamarbete skulle bli mera synligt och konsekvent om gemensamma integrerade ramar för utvecklingsprogram och utvecklingspolitiska åtgärder skulle antas för alla geografiska områden, dock utan avkall på hänsynen till de speciella förhållandena som råder i olika länder och regioner. Inom sådana ramar måste bästa praxis, enligt definitionen inom DAC, främjas. 14 Det nya partnerskapsavtalet AVS-EU innehåller följande bestämmelse: Hjälpinsatser efter det akuta krisläget skall genomföras i effektiva och flexibla former och syfta till att underlätta övergången från till utvecklingsskedet, underlätta social och ekonomisk återintegrering av de det akuta krisläget drabbade befolkningsgrupperna, undanröja, så långt som möjligt, orsakerna till krisen samt stärka institutioner och de lokala och nationella aktörernas eget ansvarstagande när det gäller utformningen av en politik för hållbar utveckling. 24 Integrerade ramar för gemenskapens stöd Huvudmål: Att minska fattigdomen Strategiska områden som härrör från fördraget A Hållbar utveckling, särskilt genom främjande av en balanserad tillväxt, investeringar, sysselsättning, social och mänsklig utveckling och miljöskydd B Integrering i världsekonomin, bl. a. genom stöd till regionalt samarbete och regional integration C Kamp mot fattigdomen D Demokrati, mänskliga rättigheter, rättsstat och vid behov fredsfrämjande och konfliktförebyggande åtgärder Ledande principer som skall (mainstreaming) integreras i alla områden Lindring av fattigdomen Stöd till institutionell utveckling och kapacitetsförstärkande Jämställdhet mellan könen Hållbar förvaltning och hållbart utnyttjande av miljö- och naturresurser Framhävande av ekonomiska, sociala, politiska och kulturella rättigheter Åtgärdsnivåer Global, regional, nationell, lokal nivå Partner och aktörer (den offentliga sektorn, den privata sektorn, det civila samhället) 1 2 3 4 5 (cid:1) (cid:1) Dessa ramar bör användas som vägledning för landsspecifika strategier och program. Deras tillämpning bör skräddarsys enligt de särskilda omständigheter och den specifika situation som råder i partnerländerna, och kan komma att utvecklas. Dialogen om strategier för de enskilda länderna kommer att vara avgörande vid valet av den lämpliga tillämpningen av komponenterna. Den bör också ligga till grund för och om en beslutet medlemsstaterna. arbetsuppgifter mellan gemenskapen fördelning av 4. 2. Behovet av differentiering Det regionala tillvägagångssättet och det faktum att det finns flera partnerskap med grupper av länder bör gynna, snarare än motverka, en utveckling mot större samstämmighet i utvecklingssamarbetet. Dessa partnerskap utgör användbara ramar för politisk, ekonomisk, social och miljörelaterad dialog. På detta sätt säkerställer de att skillnaderna mellan partnerländerna kan respekteras och att mervärdet av gemenskapens åtgärder kan fastställas från fall till fall. 25 Inom dessa övergripande ramar är det nödvändigt att anpassa gemenskapens utvecklingsstrategier efter utvecklingsnivån i varje partnerland, på grundval av en i lång indikatorer, världsekonomin, på grundval av ekonomiska och sociala indikatorer samt fattigdomsindikatorer. socioekonomiska integrering grad dess och rad av Dessutom måste de sektorer på vilka gemenskapen kan koncentrera sig fastställas på grundval av en dialog med andra biståndsgivare om deras politik och enskilda ingripanden. Inom ramen för denna dialog bör gemenskapen klargöra att den inte kan vara verksam inom alla områden. 4. 3. Prioriterade åtgärder i samband med gemenskapens utvecklingsbistånd Gemenskapens utvecklingsbistånd behöver omfokuseras, vilket framhållits i de utvärderingar som nämns i punkt 2. 3. Gemenskapens utvecklingssamarbete måste inriktas på färre mål och dess förmåga att uppnå målen måste förbättras för att biståndet skall få större verkan. I synnerhet måste gemenskapen fastslå de områden av utvecklingssamarbetet på vilka den skall koncentrera sina personalresurser centralt och vid delegationerna. En sådan omfokusering måste grundas på en kombination av två huvudkriterier: för det första måste de områden som väljs ut bidra till målen att utrota fattigdomen och åstadkomma en hållbar utveckling, för det andra måste gemenskapens åtgärder på de utvalda områdena tillföra ett mervärde så som anges i punkt 2. 4. De områden som väljs ut bör också ha samband med varandra och ömsesidigt förstärka varandra så att den inre konsekvensen i gemenskapens utvecklingspolitik bibehålls och dess verkan förstärks. Samtidigt måste spektret av områden vara tillräckligt brett för att möjliggöra interventioner som är anpassade efter varje lands behov och egen utvecklingsstrategi. Detta går emellertid att uppnå utan att gemenskapen själv måste vara direkt engagerad i en särskild sektor. Samordning, samfinansiering och decentralisering måste uppmuntras och en arbetsfördelning måste ske på landsnivå. De personalresurser som kommissionen förfogar över för utvecklingssamarbetet kommer att koncentreras på de ovan angivna områdena och på områden där insatser krävs för att de övergripande principerna skall kunna tillämpas. På andra områden skulle gemenskapen kunna fortsätta att finansiera åtgärder, dock i huvudsak genom att stödja initiativ som leds av andra biståndsgivare och institutioner. Det är just detta som effektiv samordning och komplementaritet går ut på. Med tanke på den tid som krävs för att förbereda olika program bör denna koncentration på vissa sektorer till fullo integreras i gemenskapens program inom fyra år. När det gäller andra sektorer än dessa bör gemenskapen förbättra sin förmåga att bidra till program som genomförs av andra biståndsgivare. Det föreslås att gemenskapens utvecklingssamarbete skall koncentreras på följande prioriterade områden. De framställs inte i någon som helst rangordning utan bör ses som sinsemellan sammanhängande och beroende av varandra. 26 1. Handel och utveckling, inbegripet utveckling av handels- och investeringspolitiken, bistånd till integrering i det multilaterala handelssystemet och i världsmarknaden, även genom handelsrelaterat tekniskt bistånd och stöd för att öka handelskapacitet och förbättra konkurrensförmåga inom den privata sektorn antingen direkt Utan integrering i världsekonomin, eller genom regionala handelsavtal, kommer utvecklingen inte att vara hållbar. Handel är en huvudfaktor när det gäller att skapa tillväxt och välstånd för alla länder. Även om handel i sig inte är det enda som krävs för att utveckling skall fås till stånd (det krävs också att välståndet fördelas), är den en absolut förutsättning för en långsiktig utrotning av fattigdomen. Europeiska gemenskapen har exklusiv behörighet på handelspolitikens område. I egenskap av utvecklingsländernas lämpligt att gemenskapen låter en handelsdimension ingå i sin utvecklingspolitik. För att Europeiska unionen på ett framgångsrikt sätt skall kunna kombinera handel och bistånd måste detta ske på gemenskapsnivå. största handelspartner är det 2. Regional integration och regionalt ekonomiska, sociala och miljörelaterade problem samarbete, inbegripet gränsöverskridande Regional integration är en nyckelfaktor för hållbar utveckling i alla regioner. Många utvecklingsländer har valt regional integration som ett medel att integrera sina ekonomier i världsekonomin. Den regionala integrationen har dock andra aspekter som direkt anknyter till utrotning av fattigdomen och till en hållbar utveckling. Den inbegriper en viktig institutions- och kapacitetsuppbyggande aspekt och utgör det enda effektiva sättet att angripa gränsöverskridande problem. Sist men inte minst har regional integration på många håll i världen blivit den effektivaste mekanism för förebyggande och lösande av konflikter som finns att tillgå. Gemenskapens egen erfarenhet talar för att den bör inneha en aktiv och ledande roll på detta område. Detta innebär inte att gemenskapens modell kan eller bör efterliknas i andra regioner runt om i världen. Det finns emellertid ingen annan aktör på den internationella scenen som förfogar över så många medel att stödja och främja regional integration i utvecklingländer som gemenskapen. Gemenskapens politiska dialog, handelsförbindelser och utvecklingssamarbete innefattar i allt högre grad en regional dimension. Detta gäller inom alla de prioriterade områden för gemenskapens utvecklingssamarbete som läggs fram i detta meddelande. 3. Stöd till makroekonomisk politik med en tydlig koppling till strategier för att minska fattigdomen, (hälsovård och utbildning) sektorsprogram på det sociala området särskilt inslag i arbetet för att utrota Ekonomisk tillväxt genom handel måste vara ett fattigdomen. Detta kan endast ske genom att man ser till att vinsterna från handeln fördelas rättvist. I många utvecklingsländer kommer frukterna av den ekonomiska tillväxten endast en liten del av befolkningen till godo. Dessutom är en grovt orättvis inkomstfördelning i själva verket ett hinder för inhemsk ekonomisk tillväxt eftersom den hämmar den inhemska efterfrågan. 27 Förutom inkomstfördelningen är den makroekonomiska politiken en nyckelfaktor när det gäller att säkerställa långsiktig och tillgänglig samhällsservice. Sektorsprogram för hälsovård och utbildning, vilka är grundläggande för alla strategier för fattigdomsbekämpning, kan inte vara hållbara om hänsyn inte tas till de makroekonomiska ramarna för deras verksamhet. Det är därför med tanke på deras verkningar och effektivitet skäl att redan från början integrera dem i den makroekonomiska politiken, särskilt i utvecklingsländer som planerar eller just nu genomför som redan med framgång genomfört makroekonomiska reformer bör finansieringen av sektorsprogram för hälsovård och utbildning ändå fortsätta om så behövs. Makroekonomisk stabilitet underlättas av att politiken utformas inom regionala ramar som säkrar monetär stabilitet, stabila handelsförbindelser och pålitliga kommunikations- och transportnät. strukturreformer. länder I och politik Gemenskapen har under de senaste åren mobiliserat betydande finansiella medel och skaffat sig en avsevärd sakkunskap till stöd för den makroekonomiska politiken i utvecklingländerna. Kommissionen har gått i bräschen för debatten om förhållandena mellan makroekonomisk och utbildningsområdena, vilka är centrala för en hållbar utveckling. Dess ansträngningar för att integrera politiken på det ekonomiska området med socialpolitiken och för att utveckla resultatorienterade kriterer för den sociala sektorn har rönt uppskattning från andra biståndsgivares sida. Kommissionen har finansierat gränsöverskridande makroekonomiska program i syfte att underlätta regional ekonomisk tillväxt och stabilitet. Kommissionen är den europeiska som IMF och för diskussioner om strukturanpassning i Världsbanken helst vänder sig till utvecklingländerna. samtalspartner sektorspolitik hälsovårds- på 4. Transporter spelar en nyckelroll Pålitliga och bärkraftiga transporter tillgången till grundläggande samhällsservice. Både den formella och den informella ekonomin i transportrutterna. En politik inom längs många utvecklingländer utvecklas transportsektorn är nödvändig för att göra denna sektor hållbar och bevara jämvikten vad gäller sociala, ekonomiska och miljörelaterade krav. På många håll i världen följer transportnäten fortfarande de historiska handelsmönstren. Den regionala integrationen är alltså i hög grad beroende av att pålitliga transporter skapas och upprätthålls. för Den komparativa fördel som gemenskapen har på transportområdet beror på att den under många år har varit den viktigaste givaren av bistånd inom denna sektor och på den grunden har byggt upp en avsevärd erfarenhet och sakkunskap. I färska utvärderingsrapporter har kvaliteten hos och mervärdet av kommissionens stöd till transportsektorn i utvecklingsländer erkänts. Dessutom kan gemenskapen mobilisera de betydande investeringar som i inledningsskedet krävs för att skapa transportnät. Samtidigt av transportsektorspolitiken med makroekonomiska och fiskala reformer, hjälpa för att utvecklingsländerna att transportnäten skall bli hållbara. regelbundna underhåll gemenskapen, integreringen genom att som krävs säkra det stödja kan 28 5. Strategier för tryggad livsmedelsförsörjning och landsbygdsutveckling av de det stora berör fattiga flertalet som direkt Vid sidan av hälsovård och utbildning är en tryggad livsmedelsförsörjning en viktig beståndsdel i alla strategier för fattigdomsbekämpning. Livsmedelsförsörjningen är i en angelägenhet utvecklingsländerna, vilka lever på landsbygden. En sammanhållen politik för tryggad livsmedelsförsörjning minskar behovet av livsmedelsbistånd och leder till att de avsevärda skador på miljön som uppstår till följd av kampen för föda minimeras. I motsats till livsmedelsbistånd måste tryggad livsmedelsförsörjning ingå som en del i de bredare ramarna för en hållbar landsbygdsutveckling. Det är endast genom dessa ramar, inom vilka ekonomiska och sociala samt jämställdhets- och miljörelaterade tryggas. aspekter Livsmedelsförsörjningen inbegriper också en viktig regional dimension i och med att den ofta bäst kan tryggas inom regionala snarare än nationella produktions- och distributionsramar. Slutligen är tryggad livsmedelsförsörjning ett av de första problem som måste lösas i samband med övergången från humanitärt bistånd och katastrofbistånd till långsiktigt utvecklingssamarbete. livsmedelsförsörjningen integreras, som kan från humanitärt På detta område har gemenskapen följande komparativa fördelar: dess "kritiska massa" i finansiellt avseende, vikten av att livsmedelsförsörjningen är tryggad vid övergången långsiktigt till långvarigt forsknings- och utvecklingssamarbete samt egna erfarenheter och ett i utvecklingssamarbete på området. Gemenskapen har på detta område stått förgrunden för biståndsgivare som vill bidra till en tryggad livsmedelsförsörjning genom ett regionalt synsätt, exempelvis genom uppköp på utvecklingsländernas regionala marknader. katastrofbistånd bistånd och 6. Uppbyggnad av den institutionella kapaciteten, sund förvaltning av offentliga angelägenheter samt rättstatsprincipen faktum att brister i den institutionella kapaciteten och i Det är ett erkänt institutionernas kontroll av användningen av offentliga medel är ett grundläggande hinder för en hållbar utveckling. På alla de områden som beskrivs ovan är välfungerande institutioner med förmåga till långsiktig planering nödvändiga för att biståndet skall ha avsedd effekt. Utan institutioner med förmåga att analysera alla aspekter av fattigdomsproblemet kan effekten över huvud taget inte mätas. Institutionell kapacitetsuppbyggnad bör därför vara ett centralt inslag i kampen mot fattigdomen. I detta sammanhang står sund förvaltning av offentliga angelägenheter och rättsstatsprincipen i centrum som garanter både för ett fredligt och stabilt samhälle och för ekonomisk tillväxt. Slutligen behöver utvecklingsländerna också bygga upp sin förhandlingsförmåga i de internationella forumen för t. ex. ekonomisk politik, handel, sociala frågor och miljöskydd. Samarbetet på detta område avspeglas i innehållet i det nyligen framförhandlade AVS-EU-avtalet, ALA- och Meda-förordningarna, det pågående samarbetet inom ramen för Tacis och Obnova och instrument såsom förordningen om mänskliga rättigheter. Detta prioriterade område återspeglar också värderingarna i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Kommissionen föreslår därför att dess egen förmåga att förvalta program på detta område skall förstärkas, samtidigt som samarbetet med andra biståndsgivare intensifieras. * * * 29 På alla dessa områden kommer de övergripande principerna (sund förvaltning av offentliga angelägenheter, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen, lindring av fattigdomen, jämställdhet institutionell uppbyggnad och kapacitetsuppbyggnad, mellan könen, hållbar miljöförvaltning15) att tillämpas och integreras. Dessutom kommer humanitärt i bistånd att kommissionens ansträngningar för att snabbt reagera på humanitära kriser runt om i världen. avgörande inslag förbli ett 5. PARTNERSKAP 5. 1. Delaktighet och deltagande Kvaliteten på dialogen med partnerländerna är avgörande för en framgångsrik utvecklingspolitik. Partnerskap, befolkningens delaktighet i utvecklingsprocesserna, en förstärkning av den institutionella och administrativa kapaciteten samt av de mänskliga resurserna, minskat beroende av stöd från omvärlden, deltagande av ekonomiska och sociala aktörer, representation från det civila samhällets sida samt samordning mellan olika biståndsgivare är alla principer som i dag i stort sett delas av biståndsgivarna. Dessa principer kräver nya genomförandebestämmelser och genomgripande förändringar av förfaranden och praxis. På politisk nivå grundas de på respekten för de grundläggande principer som systematiskt har införts i alla avtal med tredje land sedan 1995 (respekt för de mänskliga rättigheterna, demokratins principer och rättsstatsprincipen). Sund förvaltning måste också uppmuntras, vilket särskilt innebär ett ömsesidigt åtagande att säkerställa en öppen och ansvarig förvaltning av de finansiella resurser som är öronmärkta för utvecklingsändamål och att förebygga och bekämpa korruption16. 5. 2. Samarbete med det civila samhället Kommissionen anser att det civila samhället är en av stöttepelarna i dess utvecklingspolitik. Ett nära samarbete med och främjande av det civila samhället är avgörande för att säkerställa ett så brett deltagande som möjligt från alla samhällssektorers sida i syfte att skapa förutsättningar för större rättvisa, att låta de fattiga dra nytta av fördelarna med den ekonomiska tillväxten och att förstärka struktur. Detta tillvägagångssätt måste genomföras samhällets demokratiska samtidigt som man respekterar de olika och kompletterande roller som staten, decentraliserade lokala myndigheter och den privata sektorn spelar. Kommissionen samarbetar med ett brett spektrum av det civila samhällets aktörer, exempelvis människorättsgrupper och människorättsorgan, gräsrotsorganisationer, kvinno- och ungdomsorganisationer, barnomsorgsorganisationer, miljörörelser, religiösa jordbrukarsammanslutningar, sammanslutningar, strukturer för utvecklingsbistånd (icke-statliga organisationer, undervisnings- och forskningsetablissemang), kulturella sammanslutningar och konsumentföreningar, fackföreningar, 15 16 Hur miljöfrågor skall integreras har exempelvis nyligen beskrivits i ett meddelande (KOM/99/499). Det nya partnerskapsavtalet AVS-EU är ett bra exempel på innovativa tillvägagångssätt hänseende. i detta 30 medier. Valet av partner inom det civila samhället avgörs av deras sätt att reagera på människors behov, deras särskilda kompetenser, deras demokratiska karaktär, insynen i deras verksamhet och förvaltning och deras förmåga att förstärka det civila samhället i partnerländerna. EU:s politik kommer framöver att syfta till att ytterligare förstärka det civila samhället och engagera dess aktörer i gemenskapens utvecklingspolitik. Detta kommer att inbegripa definitioner av metoder och ramar för • informationsutbyte, samråd och dialog med det civila samhällets aktörer om utformningen av utvecklingspolitiken och dess strategier, • en förstärkning av kapaciteten hos det civila samhällets aktörer, • deltagande av det civila samhällets aktörer i utarbetandet och genomförandet av samarbetsprogram, • decentraliserat samarbete där aktörer på lokal nivå direkt ansvarar för att utarbeta och genomföra samarbetsprogram. 5. 3. Ökad komplementaritet genom en sektorsinriktad strategi En definition av EU:s politik för olika sektorer och stöd till nationell sektorspolitik Inom ramen för den nationella politiken och i kommer att eftersträvas. överensstämmelse med EU:s strategier bör övergången till "sektorsprogram" som ersätter "projektstöd" påskyndas. En sektorsinriktad strategi ökar partnerländernas delaktighet, främjar samordningen mellan biståndsgivare och harmoniseringen av förfaranden och förbättrar det finansiella stödets effektivitet. Dessutom ger den en övergripande bild av problemen inom en sektor. Processen måste styras mycket noggrant för att en effektiv kombination av resurser för de sektorer som stöds, sund förvaltning av offentliga finanser och respekten för nationell suveränitet skall kunna säkerställas. Strategin underlättar användningen av direkt budgetstöd i de fall då partnerskapet och kapaciteten inom en viss sektor är tillräckligt väl utvecklade, och representerar ett mera resultatinriktat stöd. Den förutsätter en omfattande politisk dialog om särskilda sektorer, kapacitetsuppbyggnad, samstämmighet och en koppling till makroekonomiskt stöd. Dessutom skulle en koncentration av EG:s insatser för utveckling av sektorspolitik samordning och och sektorsspecifika program underlätta komplementaritet, samfinansiering av verksamheter med andra biståndsgivare. En sådan utveckling skulle få följder särskilt vad beträffar frigörande av bistånd. för Den övergripande utvecklingsram och, mera nyligen, de strategidokument minskad fattigdom som utarbetats av Världsbanken i syfte att tillhandahålla ramar för en integrering av fattigdomsbekämpningen i nationella strategier för hållbar utveckling och i biståndsgivarnas politik utgör lämpliga grunder för utveckling av effektiv komplementaritet och fördelning av arbetsuppgifter. På de områden där kommissionen har en komparativ fördel och på de prioriterade ta initiativ till att områden som anges i punkt 4. 3 kommer kommissionen att samordna medlemsstaternas insatser, särskilt när det gäller att tillämpa den sektorsinriktade programplaneringsstrategin. 31 6. GENOMFÖRANDE 6. 1. Att höja effektiviteten genom administrativa reformer En översyn av förvaltningen av gemenskapens stöd håller på att utarbetas enligt de principer som fastställs i den vitbok om reformen som antogs den 1 mars 2000. De reformer som diskuteras innebär följande: • Att projektcykelförvaltningen samlas inom en ny genomförandestruktur, vars kapacitet sammanhang mellan att programplanering, budgetförfaranden, utvärdering och feedback till nästa programplaneringscykel säkerställs. förstärkas, tydligt skall och ett • Att det görs en radikal översyn av strategin för programplaneringen av biståndet så att de politiska målen och prioriteringarna avspeglas. Större vikt kommer att fästas vid den fleråriga planeringen av biståndet, så att den rätta kombinationen av land eller politik och gemenskapsinstrument kan säkerställas för varje enskilt region. Hänsyn kommer att tas till den politiska dialogen med mottagarländerna. Samstämmigheten och kvaliteten hos programplaneringen kommer att övervakas av en grupp för kvalitetsstöd med deltagare från olika avdelningar. • Att delegeringen av projektförvaltningsuppgifter till kommissionens externa till mottagarländernas delegationer och, när omständigheterna medger det, i myndigheter partnerländerna spelar kommer att anpassas i syfte att maximera användningen av detta mycket stora nätverk och för att dra nytta av delegationernas erfarenhet på fältet. som kommissionens utvidgas. Den delegationer roll 6. 2. Behovet bättre kommittéförfaranden av strukturer för inriktning av politiken samt Den politiska kontroll och ledning som parlamentet och medlemsstaterna utövar över gemenskapens utvecklingsprogram bör förbättras. Om dessa funktioner koncentreras på frågor om strategi och samstämmighet kan detta leda till en effektivare och mindre tungrodd förvaltning och samtidigt bidra till att utvecklingsprogrammen i högre grad inriktas på de prioriterade målen. I synnerhet bör rådets arbetsgrupper och kommittéer i högre grad koncentrera sitt arbete på politiska riktlinjer, regelbunden översyn av strategierna för enskilda länder och sektorsstrategierna samt frågor som kräver europeisk samordning i förväg inför internationella diskussioner. Inom ramen för ett rullande programplaneringssystem förutsätter detta att de administrativa bestämmelserna anpassas så att tidsfristerna för avslutande av strategiöversynerna kan hållas17. Detta innebär dessutom att mindre tid skulle ägnas åt att godkänna enskilda projekt, samtidigt som fullständig öppenhet skulle säkras i systemet för samråd om politiska frågor och om regelbunden rapportering om hur genomförandet av programmen fortskrider. 17 Denna en förklaring från rådet och programplaneringsprocessen, som fogats till det nya partnerskapsavtalet AVS-EU. fråga har också tagits upp i kommissionen om 32 Slutligen kommer kommissionen att, som en del av uppföljningen av detta meddelande, för rådet lägga fram ramar för de strategidokument för enskilda länder som skall utgöra det viktigaste instrumentet för styrning, förvaltning och översyn av EG:s biståndsprogram. 6. 3. Att förbättra biståndets verkningsgrad EG:s samarbetsinstrument måste anpassas till partnerländernas behov och kapacitet. länder som drabbats av konflikt eller är Den senaste tidens ökning av antalet "politiskt bräckliga" kräver att lämpliga interventionsmetoder utvecklas. Detta inbegriper dels säkerställande av den nödvändiga samstämmigheten mellan katastrof- , återuppbyggnads- och utvecklingsbistånd, dels utveckling av metoder för direkt stöd till de berörda befolkningarna genom att särskild uppmärksamhet ägnas de mest utsatta befolkningsgrupperna. Ökad selektivitet bör tillämpas vid genomförande av program och vid fördelningen av resurser mellan länder inom ramen för vart och ett av de större regionala ramanslagen. Detta innebär att redan i samband med den allmänna finansiella programplaneringen inte enbart tilldelas med hänsyn till behoven utan också med hänsyn till hur långt länderna har kommit med sina politiska reformer och vilka resultat de har uppnått. för uppbyggnad av den institutionella Insatser kapaciteten bör bidra till att partnerländerna får ett större finansiellt ansvar. resurser EG måste fortsätta att omvärdera sin politik avseende villkoren för biståndet, vilken inte längre uteslutande gäller för betalningsbalansstöd utan även för andra interventionsmetoder. Inom dessa ramar kommer villkoren för utbetalningar inte längre att enbart röra de åtgärder som vidtas av regeringar utan snarare de resultat som uppnåtts på grundval av på förhand godkända resultatindikatorer. Detta skulle göra det möjligt att ge länderna större handlingsfrihet när det gäller vilka metoder och medel de vill utnyttja för att uppnå de önskade resultaten, och tanken om i utvecklingsprocessen skulle få en verklig utvecklingsländernas delaktighet innebörd. Detta skulle, i full överensstämmelse med införandet av ett nytt system för resursfördelning, alltså innebära en övergång från det nuvarande systemet med "stopp-start"-utbetalning (ja/nej) system med fortlöpande utbetalning (mer/mindre), som endast gör utbetalningens storlek, inte biståndet i sin helhet, avhängigt av de resultat som uppnåtts. till ett till sitt Splittringen av biståndsinstrumenten är särskilt oroväckande. Varje program har sin egen rättsliga grund och sina egna förfaranden och tilldelningskriterier (de medel som gemenskapen har fördelade på mer än 60 olika förfogande är budgetrubriker, utöver EUF:s resurser som fortfarande ligger utanför budgeten). Denna splittring underlättar varken en sund förvaltning av eller konsekvens i utvecklingsprogrammen. Det skulle följaktligen vara önskvärt att harmonisera användningen av finansieringsinstrumenten, först och främst genom att införliva EUF i den allmänna budgeten och samtidigt minska de nuvarande budgetrubrikernas antal och omgruppera dem kring vissa centrala teman. I samband med översynen av budgetförordningen bör möjligheten att finansiera en del av de fasta utgifterna över driftsanslagen för samarbetsprogram – såsom sker hos andra biståndgivare – övervägas. 33 På grundval av de riktlinjer som ministerrådet antog 1998 kommer förbindelserna mellan EG:s och medlemsstaternas representanter i partnerländerna att tas upp till förnyad granskning i syfte att säkerställa närmare kontakter och upprätta effektivare och mera regelbundna samordnings- och samarbetsmekanismer. 6. 4. Att förbättra den interna kontrollen Bristerna i de befintliga interna kontrollmetoderna, som är både tungrodda och ineffektiva, är något som påpekas i de flesta utvärderingsrapporter. Det ökade antalet kontroller och de många förhandsgodkännanden som krävs minskar berörda avdelningarnas ansvar och leder till att de försvagas. Såsom anges i vitboken om reformen kommer, under en övergångsperiod fram till dess att den nya budgetförordningen träder i kraft, förhandsgodkännandena att decentraliseras genom att de styrekonomer som utför dem gradvis utlokaliseras till generaldirektoraten. Efter denna period skall förhandsgodkännandena avskaffas och kontrollen integreras i de relevanta enheterna vid generaldirektoraten. Den närhet mellan styrekonomerna och de åtgärder de kontrollerar som fås till stånd genom denna decentralisering kommer att göra den finansiella styrningen och kontrollen effektivare, vilket också medför en tydligare ansvarsfördelning. 6. 5. Att förstärka kontroll, utvärdering och feedback I samband med det system med aktivitetsbaserad förvaltning som införs genom vitboken om reformen kommer kontroll och utvärdering, vilka syftar till att man på ett korrekt sätt skall kunna bedöma dels om åtgärderna får de förväntade effekterna, dels vad de kostar, att ge väsentlig feedback till processen och göra det lättare att identifiera åtgärder. Kontrollsystem som innehåller kvantitativa och kvalitativa resultatindikatorer kommer att införas. Detta kommer att göra det lättare att få verklig feedback från dem som befinner sig ute på fältet. Användningen av kontrollindikatorer kommer att göras till ett generellt krav, och de skall grundas på erfarenheterna och på det arbete som utförts inom ramen för DAC i syfte att säkerställa överensstämmelse med internationella mål. Utvärderingsfunktionen bör förstärkas i syfte att förstärka ansvarigheten, stödja förvaltningsförmågan och utöka sakkunskapen och erfarenheterna. För samtliga av de geografiska områden som omfattas av EG:s utvecklingssamarbete gäller att utvärderingar och de lärdomar som kan dras av dessa bör utnyttjas på ett mera systematiskt av utvecklingsprojekt och utvecklingsprogram. Detta förutsätter att direkt feedback från den politiska dialogen med mottagarländerna och från delegationerna utnyttjas vid utformningen av politiken och den centrala programplaneringen. Det kräver också systematisk förhandsutvärdering av både program och projekt stöd för resultatbedömningen och programplaneringen. samband med utformningen harmoniserat och sätt till i 7. SLUTSATS Europeiska gemenskapen bör ytterligare förbättra kvaliteten på och effektiviteten hos sin utvecklingspolitik genom att anpassa sina strategier. När det gäller politik och strategier bör gemenskapen 34 • bättre integrera de ekonomiska, handelsrelaterade och politiska aspekterna av sitt utvecklingssamarbete genom att – – – förstärka sambandet mellan handel och utveckling, särskilt med avseende på de fattigaste länderna, i syfte att främja deras friktionsfria, gradvisa och fördelaktiga integrering i världsekonomin, koncentrera sin utvecklingspolitik på målet att minska fattigdomen inom de allmänna ramarna för unionens yttre förbindelser, fortsätta att dra full nytta av andra utrikespolitiska instrument som står till gemenskapens förfogande och i detta sammanhang systematiskt eftersträva största möjliga samstämmighet mellan utvecklingspolitiken och gemenskapens politik på för utvecklingsländerna, fiske, t. ex. på områdena för handel, migration, forskning och teknisk utveckling samt miljö, andra områden av betydelse jordbruk, • förstärka kopplingen mellan katastrof-, återuppbyggnads- och utvecklingsbistånd, utsatta sociala områden som är grundläggande för särskilt inom de befolkningsgrupper, • anta integrerade utvecklingsramar och tillämpa gemensamma sektoriella riktlinjer för utvecklingspolitiken på grundval av de prioriterade områden som anges i detta meddelande, • i sin övergripande strategi koncentrera gemenskapens insatser på ett mera begränsat antal prioriterade områden och sektorer och härvid lägga större vikt vid budgetstöd och sektorsprogramplanering, • förbättra samordningen mellan medlemsstaternas bilaterala utvecklingsprogram och inom sektorsprogram och därvid i mån av möjlighet använda sig av mottagarländernas förfaranden, • förbättra samstämmigheten mellan de politiska ställningstaganden gentemot inom ramen för Bretton Woods- utvecklingsländer som gemenskapen gör institutionerna, WTO och olika FN-organ och andra normgivande organ, • öka EU:s närvaro och inflytande i internationella forum där utvecklingspolitik diskuteras. När det gäller själva genomförandet bör gemenskapen tillämpa de ledande principerna och öka effektiviteten genom att • dra praktiska slutsatser av tillämpningen av principerna om partnerskap, deltagande och delaktighet samt tillämpa bästa internationella praxis, • finslipa de kriterier som tillämpas vid tilldelning av finansiella resurser så att större vikt läggs vid resultaten och lämpliga villkor för stödet införs, • gå vidare med decentraliseringen och delegeringen av uppgifter, 35 • samla projektcykelförvaltningen och härvid säkerställa ett tydligt sammanband mellan programplanering, budgetförfaranden, utvärdering och feedback till nästa programplaneringscykel, • förbättra kontrollen och utvärderingen, • omdefiniera de respektive Europaparlamentet spelar i samband med programplaneringen så att den kan göras effektivare. som kommissionen, medlemsstaterna roller Kommissionen har för avsikt att gradvis förstärka sin förmåga att lämna trovärdig statistik över de insatser som görs på dessa områden. Kommissionen kommer att börja utarbeta årliga rapporter om gemenskapens utvecklingsbistånd i ett försök att samla de olika rapporter som krävs. Dessa rapporter skall överlämnas till rådet och parlamentet och syftet med dem är att – – – rapportera om genomförandet av den överenskomna politiken, anta politiska prioriteringar och mål där så är nödvändigt, granska prioriteringarna för gemenskapens strategiska verksamhet. Rådet och Europaparlamentet uppmanas att samarbeta med kommissionen så att de tankar som framförs i detta meddelande kan vidareutvecklas. * * * 36 BILAGA 1 Tendenser när det gäller utvecklingsländernas integrering i världsekonomin (Varuhandeln) Under första hälften av 1980-talet minskade utvecklingsländernas handel. Detta berodde på skuldkrisen (som ledde till minskad import) och de efterföljande stabiliseringsprogrammen som tillfälligt lade en hämsko på den ekonomiska aktiviteten. Sedan 1985 har handeln ökat tre gånger så snabbt som under det föregående årtiondet. Utvecklingländerna svarar nu för nästan 35 % av världens export och 31 % av importen. Det är dock länder i medelinkomstklassen som står bakom denna sammantagna uppgång. Långinkomstländerna lider fortfarande av skuldkrisen och deras handelstrender har stagnerat eller är i vissa fall t. o. m. nedåtgående. Trade as share of GDP (%) 50 40 30 20 10 0 1975 1977 1979 1981 1983 1985 1987 1989 1991 1993 1995 1997 :High income :Low income :Middle income Källa: Världsbanken, 1999. Utvecklingsländernas andel av världshandeln Japan 6. 4% (253) Världens import Övriga 23. 5% (934) EU 17. 9% (712) U-länder 30. 9% (1229) USA 21. 2% (843) Världens export Japan 9. 4% (351) Övriga 21. 5% (799) EU 19. 7% (732) U-länder 33. 0% (1227) USA 16. 3% (607) (% (mrd. ecu) exkl. handeln inom EU) 37 BILAGA 2 EG-STÖDET I SIFFROR TOTAL STÖDVOLYM 1986-1998 EG:s stöd har ökat avsevärt under det sista årtiondet, från totalt 4,2 miljarder euro i åtaganden 1988 (alla regioner inbegripna) till 8,6 miljarder euro 1998. Av detta belopp utgör 6,8 miljarder euro stöd till utvecklingsländer och 1,8 miljarder stöd till andra länder. REGIONAL FÖRDELNING AV EG-STÖDET 1988-1998 1988 € ) (milj. % 1990 € ) (milj. AVS (inkl. SA) 2899 69,4 1393 1998 € ) (milj. % 1998 i % av totalt stöd % 52,1 11,8 8,3 14,4 317 222 386 - 249 - 9,3 110 4,1 614 9,0 2983 43,6 617 485 9,0 7,1 1368 20,0 3,6 7,8 100 243 534 6843 1771 8614 34,7 7,2 5,6 15,9 7,1 2,8 6,2 79,4 100 Källa: ODI, 1999 Asien Latinamerika Medelhavsområd et Central- Östeuropa och NIS Icke-specifierbart stöd 226 159 309 1 - 5,4 3,8 7,4 0,0 - 582 13,9 TOTALT ODA 4176 100 2678 100 Pm offentligt bistånd* Totalt 20 4196 578 3256 *Stöd till övergångsekonomier (DAC:s definitioner) 38 BILAGA 3 Det offentliga utvecklingsbiståndet (ODA) fördelat på kategorier av mottagarländer ODA till LLDC ODA till andra LIC ODA till LMIC ODA till UMIC ODA till HIC 1986/87 1996/97 1986/87 1996/97 1986/87 1996/97 1986/87 1996/97 1986/87 1996/97 Tyskland Österrike Belgien Danmark Spanien Finland Frankrike Irland Italien Luxemburg Nederländerna Portugal Förenade kungariket Sverige EU-medlemsstater Gemenskapens stöd Totalt medlemmar DAC- 37,4 21,8 64,7 49,6 39,1 56,9 35,3 67,5 60,4 - 42,2 - 44,9 54,0 44,3 51,3 38,1 29,6 21,5 43,7 47,4 21,2 41,0 27,9 66,2 37,6 37,1 39,4 91,6 38,4 41,6 34,2 33,6 31,5 26,1 14,0 19,6 33,9 15,5 30,0 26,3 23,7 23,9 - 29,5 - 34,8 35,8 27,6 24,1 26,9 36,3 35,9 23,5 26,8 26,6 34,8 26,8 17,2 33,2 26,0 27,0 2,8 37,1 28,1 30,6 20,2 31,6 29,4 62,0 13,1 14,7 42,4 11,4 17,0 7,7 14,0 - 20,3 - 10,5 8,7 18,8 22,1 27,9 28,4 35,7 26,0 17,8 45,8 20,3 23,5 9,4 19,3 26,1 21,6 3,9 17,2 24,3 24,2 38,3 29. 7 6,8 1,1 1,5 1,8 2,9 1,6 6,8 1,0 1,7 - 1,9 - 8,1 1,5 4,7 1,8 4,2 5,4 5,9 6,8 8,0 6,4 3,9 6,7 7,2 9,8 10,7 5,7 1,6 7,2 6,0 6,5 7,5 5,1 0,3 1,1 0,1 0,1 0,1 0,1 0. 3 1,0 0,0 0,0 0,0 0,0 14,7 15,0 0,0 0,0 - 6,0 - 1,6 0,1 4,6 - 2,9 0,0 0,1 0,1 6,3 - 0,1 0,0 4,6 - 2,1 39 BILAGA 4 EG-stödet fördelat på sektorer Åtaganden 1986 (miljoner € ) 1986 (% av totalt) 1998 (miljoner € ) 1998 (% av totalt) Programstöd Sysmin) (strukturanpassning, Stabex, Livsmedelsbistånd Humanitärt bistånd Stöd genom icke-statliga organisationer Naturresurser Andra produktiva sektorer Ekonomisk infrastruktur och tjänsters varav transport och kommunikation varav energi varav bankväsende och finans Social infrastruktur och tjänster varav utbildning Hälsa och befolkning Vattenförsörjning Övrigt socialt Förvaltning och civilsamhälle Övergripande varav miljö Jämställdhet Landsbygdsutveckling Övrigt Icke-specifierbart per sektor TOTALT 159 655 80 49 163 214 249 130 112 8 86 13 24 49 1 3 89 4 0 7 78 796 2553 6,2 26,0 3,1 1,9 6,4 8,4 9,8 5,1 4,4 0,3 3,4 0,5 0,9 1,9 - 0,1 3,5 0,1 0 0,3 3. 1 31,2 100 974 690 936 204 437 592 1850 928 434 488 1291 450 313 293 235 525 481 146 13 215 107 632 11,3 8,0 10,9 2,4 5,1 6,9 21,5 10,8 5,0 5,7 15,0 5,2 3,6 3,4 2,7 6,1 5,6 1,7 0,2 2,5 1,2 7,3 8614 100 Källa: Overseas Development Institute, The European Community External Cooperation Programmes, 1999. 40 BILAGA 4A EG-stödet fördelat på sektorer 1986-1998 (Åtaganden) 1986 (miljoner 1998 (miljoner € € ) ) € r e n o j l i m 2000 1800 1600 1400 1200 1000 800 600 400 200 0 Livs m edelsbistånd Progra m stöd H u m anitärtbistånd geno m icke-statliga Stöd organisationer produktiva sektorer N aturresurser S ocialinfrastrukturochtjänster E kono miskinfrastruktur ochtjänster A ndra Förvalning och civilsa m hälle Ö vergripande Icke-specificerbartpersektor 41 EG-stödet fördelat på sektorer 1986 (Åtaganden) EG-stödet fördelat på sektorer 1998 (Åtaganden) BILAGA 4B Icke-specificerbart per sektor 7% Övergripande 6% Förvaltning och civilsamhälle 6% Social infrastruktur och tjänster 15% Ekonomisk infrastruktur och tjänster 22% Programstöd 11% Livsmedelsbistånd 8% Humanitärt bistånd 11% Stöd genom icke- statliga organisationer 2% Naturresurser 5% Andra produktiva sektorer 7% Programstöd 6% Icke-specifierbart per sektor 32% Övergripande 3% Förvaltning och civilsamhälle 0,1% Social infrastruktur och tjänster 3% Ekonomisk infrastruktur och tjänster 10% Livsmedelsbistånd 27% Humanitärt bistånd 3% Stöd genom icke- statliga organisationer 2% Naturresurser 6% Andra produktiva sektorer 8% 42 BILAGA 5 PERSONAL VID EU-LÄNDERNAS BILATERALA BISTÅNDSORGAN, EUROPEISKA KOMMISSIONEN OCH VÄRLDSBANKEN Land 1995 Antal anställda Bilat. bistånd (milj. USD) Antal anställda per 10 milj. USD Österrike Belgien Danmark Finland Frankrike Tyskland Irland Italien Nederländerna Portugal Spanien Förenade kungariket EG (1997) [*] 34 360 400 159 3073 3904 45 530 540 157 760 1077 2534 560 514 895 220 6429 4815 88 806 2245 179 816 1670 8658 0,61 7,00 4,47 7,23 4,78 8,11 5,11 6,58 2,41 8,77 9,31 6,45 2,90 [*] EG/ODI Källa: Comparative Overview of EU Aid Agencies, ODI/EC DPM, november 1995, samt DAC-rapporter VÄRLDSBANKEN DATA - 1995 4. 26 43 BILAGA 5A Personal vid EU-ländernas bilaterala biståndsorgan, Europeiska kommissionen och Världsbanken 10 9 8 7 6 5 4 3 2 1 0 D S U. j l i m 0 1 r e p a d l l ä t s n a l a t n A Ö sterrike N ederländerna E G (1997) D an m ark Frankrike kungariket Irland F örenade Italien B elgien Finland Tyskland P ortugal S panien 44 BILAGA 6 Förkortningar AVS Asean Länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet Sydostasiatiska nationers förbund BNI/cap Bruttonationalinkomst per capita DAC EIB EUF Kommittén för utvecklingsbistånd (OECD) Europeiska investeringsbanken Europeiska utvecklingsfonden EuroMed Partnerskap mellan Europa och Medelhavsområdet FN G7/8 HIPC ILO IMF LDC Förenta nationerna G7/8-länderna Djupt skuldsatta fattiga länder Internationella arbetsorganisationen (FN) Internationella valutafonden (FN) Minst utvecklade länder LIC, LMIC, UMIC, HIC Låginkomstländer, lägre medelinkomstländer, övre medelinkomstländer, höginkomstländer Mercosur Sydamerikanska gemensamma marknaden MGN NIS OECD SA SAARC Stabex Sysmin UNDP USD WTO Mest gynnad nation De nya oberoende staterna i f. d. Sovjetunionen Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling Sydafrika Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete System för stabilisering av exportinkomster från jordbruksråvaror (Lomékonventionen) Finansieringssystem för att stödja gruvdriften (Lomékonventionen) FN:s utvecklingsprogram US-dollar Världshandelsorganisationen 45 DAC:s förteckning över stödmottagare – Del I: Utvecklingsländer och territorier BILAGA 7 Minst utvecklade länder Andra låginkomst- länder (BNI/ cap < 765 USD 1995) (Offentligt utvecklingsbistånd) Lägre medelinkomstländer och territorier (BNI/cap 766 -3035 USD 1995) Övre medelinkomst- länder och territorier (BNI/cap 3036 –9385 USD 1995) Brasilien Chile Cooköarna Kroatien Gabon Malaysia Höginkomst- länder och territorier (BNI/cap > 9385 USD 1995) Aruba Franska Polynesien Gibraltar Sydkorea Macao Nederländska Antillerna Nya Kaledonien Filippinerna Mauritius Saint Vincent och Grenadinerna Surinam Mayotte Nordmarianerna Mexiko Brittiska Jungfruöarna Swaziland Nauru Palau Palestinska självstyrda områdena Panama Papua Nya Guinea Paraguay Peru Afghanistan Angola Albanien Armenien Algeriet Belize Bangladesh Benin Bhutan Burkina Faso Burundi Kambodja Azerbaijan Bosnien och Hercegovina Kamerun Kina Bolivia Botswana Colombia Costa Rica Republiken Kongo Elfenbenskusten Dominica Kuba Kap Verde Georgien Central- afrikanska republiken Tchad Komorerna Demokratiska republiken Kongo Djibouti Ekvatorial- guinea Eritrea Etiopien Gambia Guinea Guinea-Bissau Haiti Kiribati Laos Lesotho Liberia Madagaskar Malawi Maldiverna Ghana Guyana Honduras Indien Dominikanska republiken Östtimor Ecuador Egypten El Salvador Kenya Kirgizistan Fiji Grenada Syrien Thailand Tokelau Tonga Tunisien Mongoliet Guatemala Turkmenistan Uzbekistan Venezuela Wallis och Futunaöarna Jugoslavien Nicaragua Nigeria Pakistan Senegal Sri Lanka Tadzjikistan Vietnam Zimbabwe Indonesien Iran Irak Jamaica Jordanien Kazakstan Nordkorea Libanon F. d. jugoslaviska republiken Makedonien Marshallöarna Mikronesiska federationen Moldova 46 Sydafrika Saint Lucia Trinidad och Tobago Uruguay Anguilla Antigua och Barbuda Argentina Bahrain Barbados Libyen Malta Montserrat Oman Saudiarabien Seychellerna Slovenien Saint Helena Saint Kitts och Marocko Namibia Niue Nevis Turks- och Caicosöarna Mali Mauretanien Moçambique Myanmar Nepal Niger Rwanda Samoa São Tomé och Principe Sierra Leone Salomonöarna Somalia Sudan Tanzania Togo Tuvalu Uganda Vanuatu Yemen Zambia Källa: DAC, mars 2000. 47