title: Alueiden komitea - Työjärjestys

eurovoc_concepts:
European Committee of the Regions
rules of procedure

text: L 18/22 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 II (Säädökset, joita ei tarvitse julkaista) ALUEIDEN KOMITEA TYÖJÄRJESTYS SISÄLLYS Sivu JOHDANTO. 25 HUOMAUTUS. 25 I OSASTO — KOMITEAN JÄSENET JA JÄSENTEN MUODOSTAMAT ELIMET. 25 1 LUKU — JÄSENTEN MUODOSTAMAT ELIMET. 25 1 artikla — Jäsenten muodostamat elimet. 25 2 LUKU — KOMITEAN JÄSENET. 25 2 artikla — Jäsenten ja varajäsenten asema. 25. 25 3 artikla — Toimikausi 4 artikla — Erioikeudet ja vapaudet. 25 5 artikla — Varajäsenten ja sijaisten osallistuminen. 25 6 artikla — Äänioikeuden siirtäminen. 25 7 artikla — Maakohtaiset valtuuskunnat ja poliittiset ryhmät. 25 8 artikla — Maakohtaiset valtuuskunnat. 26 9 artikla — Poliittiset ryhmät ja sitoutumattomat jäsenet. 26 10 artikla — Alueidenväliset ryhmät. 26 II OSASTO — KOMITEAN JÄSENTEN MUODOSTAMIEN ELINTEN ORGANISAATIO JA MENETTELY- TAPASÄÄNNÖT. 26 1 LUKU — KOMITEAN KOKOONKUTSUMINEN JA ASETTAMINEN. 26 11 artikla — Komitean kokoonkutsuminen. 26 12 artikla — Komitean asettaminen ja valtuuskirjojen tarkistaminen. 26 2 LUKU — TÄYSISTUNTO. 27 13 artikla — Täysistunnon tehtävät ja toiminta. 27 14 artikla — Täysistunnon kokoonkutsuminen. 27 15 artikla — Täysistunnon esityslista. 27 16 artikla — Täysistunnon avaaminen. 27 17 artikla — Julkisuus, vieraat ja vierailevat puhujat. 27 18 artikla — Puheaika. 27 19 artikla — Puhujalista. 28 20 artikla — Työjärjestyshuomautus. 28 21 artikla — Päätösvaltaisuus. 28 22 artikla — Äänestäminen. 28 23 artikla — Muutoksenehdotusten jättäminen. 28 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/23 Sivu 24 artikla — Muutosehdotusten käsittely. 28 25 artikla — Kiireellisyysmenettely lausuntojen käsittelyssä. 29 26 artikla — Yksinkertaistettu menettely. 29 27 artikla — Täysistunnon päättäminen. 29 3 LUKU — TYÖVALIOKUNTA JA KOMITEAN PUHEENJOHTAJA. 29 28 artikla — Työvaliokunnan kokoonpano. 29 29 artikla — Työvaliokunnan jäsenten sijaiset. 29 30 artikla — Vaalimääräykset. 29 31 artikla — Puheenjohtajan ja ensimmäisen varapuheenjohtajan vaali. 29 32 artikla — 14 varapuheenjohtajan, muiden jäsenten ja poliittisten ryhmien puheenjohtajien valitseminen työvaliokuntaan. 30 33 artikla — Sijaisten valitseminen. 30 34 artikla — Vapautuneiden työvaliokuntapaikkojen täyttäminen. 30 35 artikla — Työvaliokunnan tehtävät. 30 36 artikla — Työvaliokunnan kokoonkutsuminen ja päätöksenteko. 30 37 artikla — Puheenjohtaja. 31 L a u s u n n o t j a p ä ä t ö s l a u s e l m a t — t y ö v a l i o k u n n a s s a s o v e l l e t t a v a m e n e t t e l y. 31 38 artikla — Lausunnot — oikeusperusta. 31 39 artikla — Lausunnot — valiokunnan nimeäminen. 31 40 artikla — Yleisesittelijän nimeäminen. 31 41 artikla — Oma-aloitteiset lausunnot. 31 42 artikla — Päätöslauselmien esittäminen. 31 43 artikla — Lausuntojen ja päätöslauselmien edellyttämät jatkotoimet. 32 4 LUKU — VALIOKUNNAT. 32 44 artikla — Kokoonpano ja vastuualue. 32 45 artikla — Valiokunnan puheenjohtaja ja varaanpuheenjohtaja. 32 46 artikla — Valiokuntien tehtävät. 32 47 artikla — Valiokuntien kokoonkutsuminen ja esityslista. 32 48 artikla — Julkisuus. 32 49 artikla — Julkiset kuulemistilaisuudet. 32 50 artikla — Lausuntojen laatimista koskevat määräajat. 32 51 artikla — Lausuntojen rakenne. 33 52 artikla — Esittelijä. 33 53 artikla — Työryhmät. 33 54 artikla — Asiantuntijat. 33 55 artikla — Päätösvaltaisuus. 33 56 artikla — Äänestys. 33 57 artikla — Muutosehdotukset. 33 58 artikla — Päätös olla antamatta lausuntoa. 33 5 LUKU — KOMITEAN HALLINTO. 34 59 artikla — Pääsihteeristö. 34 60 artikla — Pääsihteeri. 34 61 artikla — Pääsihteerin palvelukseenotto. 34 62 artikla — Virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt ja muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot. 34 63 artikla — Talousarvio. 34 L 18/24 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 Sivu III OSASTO — YLEISIÄ MÄÄRÄYKSIÄ. 35 1 LUKU — YHTEISTYÖ MUIDEN TOIMIELINTEN KANSSA. 35 64 artikla — Toimielinten väliset yhteistyösopimukset. 35 65 artikla — Lausuntojen ja päätöslauselmien toimittaminen edelleen ja julkaiseminen. 35 2 LUKU — TYÖJÄRJESTYSTÄ KOSKEVAT MÄÄRÄYKSET. 35 66 artikla — Työjärjestyksen tarkistus. 35 67 artikla — Työvaliokunnan ohjeet. 35 68 artikla — Työjärjestyksen voimaantulo. 35 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/25 JOHDANTO Alueiden komitea antaa Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen (EY-sopimuksen) 264 artiklan 2 kohdan nojalla seuraavan työjärjestyksen (hyväksytty 18 päivänä marraskuuta 1999): Tässä työjärjestyksessä käytetyillä virka- ja tehtävänimikkeillä tarkoitetaan tasapuolisesti molempia suku- puolia. HUOMAUTUS KOMITEAN JÄSENET JA JÄSENTEN MUODOSTAMAT ELIMET I OSASTO 1 LUKU JÄSENTEN MUODOSTAMAT ELIMET 1 artikla Jäsenten muodostamat elimet Komitean jäsenten muodostamat puheenjohtaja, työvaliokunta ja valiokunnat. elimet ovat täysistunto, 2 LUKU KOMITEAN JÄSENET 2 artikla Jäsenten ja varajäsenten asema Komitean jäsenet ja heidän varajäsenensä edustavat EY:n perus- tamissopimuksen 263 artiklan mukaisesti alueellisia ja paikal- lisia yhteisöjä. Tehtävässään heitä eivät sido mitkään ohjeet. He hoitavat tehtäväänsä yhteisön yleisen edun mukaisesti täysin riippumattomina. 3 artikla Toimikausi 1. Jäsenen tai varajäsenen nelivuotinen toimikausi alkaa sinä päivänä, jona neuvoston virallinen päätös hänen nimeämises- tään tulee voimaan. 2. Jäsenen tai varajäsenen jäsenyys päättyy hänen erotessaan tai kuollessaan. Neuvosto nimeää seuraajan jäljellä olevaksi toimikaudeksi. 3. Jäsenen tai varajäsenen erosta on ilmoitettava hänen alle- kirjoittamallaan eroilmoituksella kirjallisesti komitean puheen- johtajalle. Puheenjohtaja välittää tiedon neuvostolle, joka toteaa paikan tulleen avoimeksi ja ryhtyy toimiin sen täyttämiseksi. neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta 8 päivänä huhtikuuta 1965 tehtyyn sopimukseen. 5 artikla Varajäsenten ja sijaisten osallistuminen 1. Jos jäsen on estynyt osallistumasta täysistuntoon, samaan maakohtaiseen valtuuskuntaan kuuluva varajäsen voi edustaa häntä siinä sijaisen ominaisuudessa. Jos jäsen on estynyt osallistumasta valiokunnan tai jonkin 2. työryhmän kokoukseen tai työvaliokunnan hyväksymään muuhun kokoukseen, samaan maakohtaiseen valtuuskuntaan kuuluva jäsen tai varajäsen voi edustaa häntä kokouksessa sijaisen ominaisuudessa. 3. Sijaisena toimiva jäsen tai varajäsen voi edustaa vain yhtä varsinaista jäsentä. Sijaisena toimivalla jäsenellä tai varajäsenellä on kyseisessä kokouksessa samat valtuudet kuin varsinaisella jäsenellä. Äänioikeuden siirrosta tulee ilmoittaa pääsihteerille kirjallisesti ennen kyseistä kokousta. 4. Varajäsenen valtuudet osallistua täysistuntoon rajoitetaan koskemaan erikseen kutakin täysistuntopäivää. Yhtä täysis- tuntoa kohden korvataan vain joko jäsenen tai hänen varajäse- nensä kulut. Työvaliokunta antaa asiasta yksityiskohtaiset ohjeet matka- ja oleskelukuluja koskevissa säännöissä. Esittelijäksi nimetty varajäsen voi 5. esitellä vastuullaan olevan lausuntoluonnoksen siinä täysistunnossa, jonka esityslis- talla kyseinen lausuntoluonnos on, vaikka jäsen, jonka sijaisena hän toimii, olisi niin ikään läsnä kokouksessa. Jäsen voi siirtää äänioikeutensa kyseisen lausuntoluonnoksen käsittelyn ajaksi sijaiselleen. Äänioikeuden siirrosta on ilmoitettava pääsihteerille kirjallisesti ennen asianomaisen kokouksen alkua. 6 artikla Äänioikeuden siirtäminen Jollei 5 artiklan tai 29 artiklan määräyksistä muuta johdu, äänioikeutta ei voi siirtää. 4 artikla Erioikeudet ja vapaudet 7 artikla Jäsenet ja heidän asianmukaisesti valtuuttamansa varajäsenet nauttivat erioikeuksista ja vapauksista siten kuin niistä määrä- tään Euroopan yhteisöjen erioikeuksia ja vapauksia koskevassa joka on liitetty Euroopan yhteisöjen yhteisen pöytäkirjassa, Maakohtaiset valtuuskunnat ja poliittiset ryhmät Maakohtaiset valtuuskunnat ja poliittiset ryhmät tukevat tasa- suhtaisesti komitean työn organisointia. L 18/26 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 8 artikla Maakohtaiset valtuuskunnat valitut varajäsenet 1. Kustakin jäsenvaltiosta muodostavat maakohtaisen valtuuskunnan. Kukin maakoh- tainen valtuuskunta määrää itse omista sisäisistä säännöistään ja valitsee puheenjohtajan, ilmoitetaan virallisesti komitean puheenjohtajalle. jonka nimi jäsenet ja 2. Pääsihteeri vastaa komitean sisäisistä hallinnollisista järjes- telyistä maakohtaisten valtuuskuntien avustamiseksi. Nämä jäsenille tiedon ja tuen saannin järjestelyt mahdollistavat Järjestelyjen toteutuk- kunkin valitsemalla virallisella kielellä. sesta huolehtii komitean virkamiehistä tai väliaikaisista toimi- henkilöistä muodostettu ryhmä, joka takaa jäsenvaltioiden valtuuskunnille mahdollisuuden käyttää komitean tarjoamia palveluja asianmukaisella tavalla. Pääsihteeri huolehtii erityisesti siitä, että maakohtaiset valtuuskunnat voivat pitää valmistelu- kokouksia välittömästi ennen täysistuntoa tai sen aikana. 9 artikla Poliittiset ryhmät ja sitoutumattomat jäsenet Jäsenet ja varajäsenet voivat muodostaa ryhmiä edusta- 1. miensa poliittisten suuntausten mukaisesti. Ryhmien jäse- nyysehdot määritellään kunkin poliittisen ryhmän työjärjestyk- sessä. Poliittisen ryhmän muodostaminen edellyttää vähintään 2. kahtakymmentä jäsentä tai varajäsentä, jotka ovat vähintään kahdesta jäsenvaltiosta, tai kahdeksaatoista jäsentä tai varajä- sentä, jotka ovat vähintään kolmesta jäsenvaltiosta, tai kuutta- toista jäsentä tai varajäsentä, jotka ovat vähintään neljästä jäsenvaltiosta. Kaikissa tapauksissa vähintään puolen ryhmästä tulee olla varsinaisia jäseniä. Kukin jäsen tai varajäsen voi kuulua vain yhteen poliittiseen ryhmään. Poliittinen ryhmä hajotetaan, jos sen jäsenmäärä alittaa ryhmän perustamiseen tarvittavan määrän. Poliittisen ryhmän muodostamisesta, hajottamisesta tai 3. muusta muutoksesta tulee ilmoittaa komitean puheenjohtajalle. Ilmoituksessa ryhmän muodostamisesta tulee mainita ryhmän nimi sekä sen jäsenten ja sen työvaliokunnan jäsenten nimet. Puheenjohtaja huolehtii siitä, että tieto ryhmän perustamisesta, sen työvaliokuntaan kuuluvien perustetun ryhmän nimi, jäsenten nimet, ryhmän jäsenmäärä sekä tieto ryhmän hajotta- misesta julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 4. Kutakin poliittista ryhmää avustaa sihteeristö, jonka jäsenet kuuluvat pääsihteeristön henkilöstöön. Poliittiset ryhmät voivat tehdä nimittävälle viranomaiselle ehdotuksensa sihteeristön jäsenten valinnasta, palvelukseenotosta, ylennyksistä ja työsopi- musten jatkamisesta. Nimittävä viranomainen tekee päätök- sensä kuultuaan poliittisen ryhmän puheenjohtajaa. 5. Alueiden komitean pääsihteeri asettaa poliittisten ryhmien ja niiden muodostamien elinten käyttöön kokouksia, ryhmätoi- mintaa, julkaisuja ja sihteeristön toimintaa varten asianmu- kaiset voimavarat. Kunkin poliittisen ryhmän voimavarat korvamerkitään talousarvioon. Poliittiset ja niiden sihteeristöt voivat hyödyntää alueiden komitean palveluita ja välineitä asianmukaisella tavalla. ryhmät ryhmät Poliittiset ja niiden työvaliokunnat voivat ko- 6. koontua välittömästi ennen täysistuntoja tai niiden aikana. Ryhmät voivat pitää kaksi ylimääräistä kokousta vuodessa. Varajäsenellä on näiden kokousten osalta oikeus matka- ja oleskelukulujen korvauksiin vain, jos hän edustaa niissä samaan poliittiseen ryhmään kuuluvaa varsinaista jäsentä. 7. Sitoutumattomille jäsenille annetaan hallinnollista tukea. Yksityiskohtaisista säännöistä päättää työvaliokunta pääsih- teerin ehdotuksesta. 10 artikla Alueidenväliset ryhmät Jäsenet ja varajäsenet voivat muodostaa alueidenvälisiä ryhmiä. Tällaisen ryhmän perustamisesta tulee ilmoittaa komitean puheenjohtajalle. KOMITEAN JÄSENTEN MUODOSTAMIEN ELINTEN ORGANISAATIO JA MENETTELYTAPA- SÄÄNNÖT II OSASTO 1 LUKU tavat neljä nuorinta läsnäolevaa jäsentä ja komitean pääsihteeri, jotka yhdessä muodostavat ikäpuheenjohtajiston. KOMITEAN KOKOONKUTSUMINEN JA ASETTAMINEN 11 artikla Komitean kokoonkutsuminen Komitean toimikausi on neljä vuotta; jokaisen uuden nelivuo- tiskauden alussa komitean vanhin jäsen kutsuu komitean kokoon. Se kokoontuu kuukauden kuluessa siitä, kun neuvosto on nimennyt sen jäsenet. Avajaisistunnossa puhetta johtaa vanhin läsnäolevista jäsenistä ikäpuheenjohtajana. Häntä avus- 12 artikla Komitean asettaminen ja valtuuskirjojen tarkistaminen Ensimmäisessä istunnossa ikäpuheenjohtaja lukee komi- 1. tealle neuvoston tiedonannon jäsenten nimeämisestä. Ikäpu- heenjohtaja voi pyydettäessä tarkistaa jäsenten valtuuskirjan, ennen kuin hän julistaa komitean asetetuksi uudeksi toimikau- deksi. Ikäpuheenjohtajisto toimii siihen asti kunnes puheenjoh- työvaliokunnan 2. tajan, ensimmäisen varapuheenjohtajan ja muiden jäsenten vaalien tulos on julistettu. 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/27 2 LUKU TÄYSISTUNTO 13 artikla Täysistunnon tehtävät Komitea kokoontuu täysistunnossa. Sen päätehtävät ovat erityi- sesti seuraavat: a) lausuntojen, selvitysten ja päätöslauselmien hyväksyminen; b) komitean tulo- ja menoarvioluonnoksen hyväksyminen; c) puheenjohtajan, ensimmäisen varapuheenjohtajan ja työva- liokunnan muiden jäsenten valitseminen; d) valiokuntien asettaminen; e) komitean työjärjestyksen hyväksyminen ja tarkistaminen. 14 artikla Täysistunnon kokoonkutsuminen 1. Komitean puheenjohtaja kutsuu täysistunnon kokoon vähintään kerran neljännesvuosittain. Työvaliokunta päättää täysistuntojen aikataulusta edeltävän vuoden kolmannen neljänneksen aikana. Täysistunto kokoontuu yhtenä tai useam- pana päivänä. Jos vähintään neljäsosa jäsenistä asiaa kirjallisesti vaatii, 2. puheenjohtajan on kutsuttava kokoon ylimääräinen täysistunto, jonka on kokoonnuttava aikaisintaan viikon ja viimeistään kuukauden kuluttua vaatimuksen esittämisestä. Kirjallisessa vaatimuksessa tulee mainita aihe, jota ylimääräisessä täysistun- nossa halutaan käsitellä. Kyseisessä istunnossa ei voida käsitellä muita asioita. varajäsenet ovat saaneet kyseisen asiakirjan valitsemallaan viral- lisella kielellä viimeistään viikko ennen täysistunnon alkua. 5. Kirjalliset muutosehdotukset jättää pääsihteerille vähintään kolme työpäivää ennen täysistunnon alkua. esityslistaan tulee edeltävässä välittömästi 6. Täysistunnon alkua työvalio- kunnan kokouksessa päätetään lopullisesta esityslistasta. Tässä kokouksessa työvaliokunta voi annettujen äänten kahden kolmasosan enemmistöllä hyväksyä esityslistalle kiireellisiä tai ajankohtaisia asioita, joiden käsittelyä ei voida lykätä seuraa- vaan täysistuntoon. 16 artikla Täysistunnon avaaminen Puheenjohtaja avaa täysistunnon ja ehdottaa esityslistan lopul- lista vahvistamista. 17 artikla Julkisuus, vieraat ja vierailevat puhujat täysistunto 1. Täysistunnon kokoukset ovat toisin päätä koko kokouksen tai esityslistan tietyn kohdan osalta. julkisia, ellei Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission edustajat 2. voivat osallistua täysistuntoihin. Heitä voidaan pyytää käyttä- mään puheenvuoro. 3. Puheenjohtaja voi kutsua arvovaltaisia vieraita puhumaan täysistuntoon. Tämän jälkeen voidaan käydä keskustelu, johon sovelletaan yleisiä puheaikasääntöjä. 15 artikla Täysistunnon esityslista 18 artikla Puheaika 1. Työvaliokunta laatii alustavan esityslistan, joka sisältää luettelon seuraavan täysistunnon jälkeisessä täysistunnossa ja päätöslauselmaluon- käsiteltäväksi tarkoitetuista lausunto- noksista sekä muista asiakirjoista (päätösasiakirjat), joista on määrä tehdä päätös. Puheenjohtaja toimittaa jäsenille ja varajäsenille vähintään 2. neljä viikkoa ennen täysistunnon alkua ehdotuksen esityslis- taksi sekä siinä mainitut päätösasiakirjat; istunnossa käsiteltävät asiakirjat lähetetään jäsenille ja varajäsenille heidän valitsemal- laan virallisella kielellä. Lausunto- 3. ja päätöslauselmaluonnokset pyritään kirjaa- maan esityslistaan siinä järjestyksessä, jossa valiokunnat ovat ne hyväksyneet tai ne työjärjestyksen mukaisesti esitetään käsitel- tällöin on otettava huomioon esityslistalla olevien täväksi; asioiden sisällöllinen yhteys. 4. Ellei 2 kohdassa mainittua määräaikaa voida noudattaa, puheenjohtaja voi perustelluissa erityistapauksissa tehdä poik- jos jäsenet ja keuksen ja ottaa esityslistalle päätösasiakirjan, määrää ehdotuksesta 1. Työvaliokunnan kokouksen alussa kussakin esityslistan kohdassa noudatettavan puheajan. Kokouksen aikana komitean puheenjohtaja päättää omasta tai jäsenen aloitteesta puheajan rajoittamisesta. täysistunto 2. Yleisistä tai erityisistä aiheista käytävien keskustelujen kohdalla puheenjohtaja voi työvaliokunnan esityksestä ehdottaa täysistunnolle, että käytettävä puheaika jaetaan poliittisten ryhmien ja maakohtaisten valtuuskuntien kesken. jos Puheaika on yleensä rajoitettu kahteen minuuttiin, 3. puheenvuoro koskee pöytäkirjaa, työjärjestyksen noudattamista taikka lopullisesti vahvistettavan esityslistan muuttamista. Jos puhuja ylittää hänelle myönnetyn puheajan, komitean 4. puheenjohtaja voi yhden huomautuksen annettuaan keskeyttää puheenvuoron. 5. tyksen, Jäsen voi tehdä keskustelun päättämistä koskevan esi- jonka komitean puheenjohtaja asettaa äänestykseen. L 18/28 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 19 artikla Puhujalista 22 artikla Äänestäminen Puheenvuoroa pyytävien jäsenten nimet merkitään pyyn- 1. jonka mukaisesti töjen esittämisjärjestyksessä puhujalistaan, komitean puheenvuorot. Hän varmistaa mahdollisuuksien mukaan sen, että eri poliittisia näkökantoja ja eri maiden valtuuskuntia edustavat puhujat saavat vuorotellen puheenvuoron. puheenjohtaja myöntää 2. Etusija voidaan kuitenkin antaa asiasta vastaavan valio- kunnan esittelijälle sekä poliittisten ryhmien ja maakohtaisten valtuuskuntien puheenjohtajille tai heitä edustaville puhujille, kun nämä haluavat puhua ryhmänsä tai valtuuskuntansa nimissä. 3. Kenelläkään ei ole oikeutta enempään kuin kahteen puheenvuoroon samasta aiheesta paitsi puheenjohtajan luvalla. Asianomaisten valiokuntien puheenjohtajalle ja esittelijöille voidaan kuitenkin heidän pyynnöstään myöntää ylimääräinen jonka keston komitean puheenjohtaja määrää. puheenvuoro, 20 artikla Työjärjestyshuomautus 1. Jäsenelle tulee antaa puheenvuoro, jos hän haluaa esittää puheenjohtajan tai työjärjestyshuomautuksen huomion komitean työjärjestyksen laiminlyöntiin. Työjärjestys- huomautuksen tulee liittyä käsiteltävänä olevaan asiaan tai esityslistaan. kiinnittää 2. Työjärjestyshuomautusta koskeva pyyntö on etusijalla kaikkiin muihin puheenvuoropyyntöihin nähden. 3. Komitean puheenjohtaja päättää työjärjestyshuomautuk- sessa esitetystä asiasta välittömästi työjärjestyksen määräysten mukaisesti ja ilmoittaa päätöksensä viipymättä työjärjestyshuo- mautuksen jälkeen. Päätöksestä ei äänestetä. 21 artikla Päätösvaltaisuus 1. Täysistunto on päätösvaltainen, jos enemmistö jäsenistä on läsnä. Päätösvaltaisuus todetaan vain vähintään kymmenen jäsenen vaatimuksesta ja istunnon aikana. Jos päätösvaltai- suuden toteamista ei ole vaadittu, kukin äänestys on pätevä äänestäjien lukumäärästä voi keskeyttää istunnon enintään kymmeneksi minuutiksi ennen päätösvaltaisuuden toteamista. Päätösvaltaisuuden toteamista vaatineet jäsenet lasketaan läsnäolijoiksi, vaikka he eivät enää olisikaan istuntosalissa. Mikäli paikalla on alle kymmenen jäsentä, puheenjohtaja voi todeta, että kokous ei ole päätösval- tainen. Puheenjohtaja riippumatta. 2. Jos todetaan, että istunto ei ole päätösvaltainen, kaikki äänestystä edellyttävät esityslistan kohdat siirretään seuraavaan kokouspäivään, jolloin täysistunto on siirrettyjen esityslistan kohtien osalta päätösvaltainen läsnäolevien jäsenten lukumää- rästä riippumatta. 3. Kaikkien kokouksessa läsnä olevien jäsenten ja varajä- senten sekä muiden henkilöiden on kirjoitettava nimensä läsnäololistaan. 1. Täysistunto päättää asioista annettujen äänten enemmis- töllä, ellei työjärjestyksessä toisin määrätä. 2. Kantansa voi ilmaista puolesta, vastaan tai pidättymällä äänestämästä. Enemmistöä laskettaessa huomioon otetaan vain puolesta ja vastaan annetut äänet. Jos äänet menevät tasan, äänestettävä teksti tai ehdotus katsotaan hylätyksi. 3. Jos ääntenlaskun tuloksen oikeellisuutta epäillään, äänestys voidaan uusia puheenjohtajan määräyksestä tai kymmenen jäsenen vaatimuksesta. 4. Henkilökysymyksiä koskevat päätökset tehdään salaisella äänestyksellä. 23 artikla Muutosehdotusten jättäminen 1. Vain jäsenet voivat tehdä muutosehdotuksia päätösasiakirjoihin, tehtävä kirjallisesti. ja asianmukaisesti valtuutetut varajäsenet ja ne on 2. Päätösasiakirjaa koskevan muutosehdotuksen tekemiseen vaaditaan 26 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua tapausta lukuunottamatta vähintään kuusi jäsentä, joiden nimet on mainittava. 3. Muutosehdotukset on toimitettava pääsihteerille viimeis- tään seitsemäntenä työpäivänä ennen täysistunnon avaamista. Heti kun muutosehdotukset on käännetty, mutta viimeistään kaksi työpäivää ennen täysistuntoa, niiden on oltava käytettä- vissä sähköisessä muodossa. Puheenjohtaja voi 15 artiklan 4 kohdassa tarkoitetussa tapauksessa lyhentää muutosehdotusten jättämistä koskevan määräajan kolmeen päivään. Määräaika ei koske 15 artiklan 6 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettuihin kiireellisiin asioihin tehtyjä muutosehdotuksia. 4. Kaikki muutosehdotukset tunnon alkua. jaetaan jäsenille ennen täysis- 24 artikla Muutosehdotusten käsittely työvaliokunta tai Jos yhteen päätösasiakirjaan on tehty yli 20 muutosehdo- 1. täysistunto voi palauttaa asiakirjan tusta, valiokuntaan käsiteltäväksi vielä kertaalleen. Tämä ei koske päätösasiakirjoja, joiden hyväksymistä ei voida lykätä. 2. Vaikka muutosehdotus on tehty ohjeiden mukaisesti, sitä ei käsitellä, jos kukaan sen tekijöistä tai muistakaan jäsenistä ei ehdota sen käsittelyä istunnossa. 3. Jos samaan tekstin osaan on ehdotettu yhtä tai useampaa muutosta, puheenjohtaja, esittelijä tai kyseisten muutosehdo- tusten tekijät voivat tehdä käsittelyn aikana kompromissiehdo- tuksia. Kompromissiehdotus voidaan tehdä vain alkuperäisten muutosehdotusten tekijöiden suostumuksella. Kompromissieh- dotus on äänestyksessä etusijalla, ja jos se hyväksytään, se mitätöi kaikki kompromissin pohjana olevat muutosehdo- tukset. 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/29 4. Muutosehdotuksista äänestetään koko tekstin numerointi- järjestyksessä. Puheenjohtaja voi äänestyttää useista muutoseh- dotuksista samanaikaisesti, jos niiden sisältö ja tavoitteet ovat samansuuntaiset. siihen tekstiin 5. Muutosehdotukset nähden, jota ne koskevat, ja niistä äänestetään ennen kuin itse tekstistä äänestetään. asetetaan etusijalle Jos samaan tekstikohtaan tehdään kaksi 6. tai useampia toisensa kumoavia muutosehdotuksia, etusijalle asetetaan se, joka eroaa eniten alkuperäisestä tekstistä, ja siitä äänestetään ensin. Lopuksi äänestetään mahdollisesti muutetun tekstin sana- 7. muodosta kokonaisuudessaan. 25 artikla Kiireellisyysmenettely lausuntojen käsittelyssä Kiireellisissä tapauksissa, joissa normaalimenettelyin ei voida noudattaa neuvoston, komission tai Euroopan parlamentin asettamaa määräaikaa mutta vastaava valiokunta on hyväksynyt toimittaa lausuntoluonnoksen yksimielisesti, puheenjohtaja lausuntoluonnoksen neuvoston, komission ja Euroopan parla- mentin tietoon. Lausuntoluonnos käsitellään muuttamattomana seuraavassa täysistunnossa. Kaikkiin tällaisia lausuntoja koske- viin asiakirjoihin on merkittävä, että kyseisessä tapauksessa sovelletaan kiireellisyysmenettelyä. 26 artikla Yksinkertaistettu menettely Lausuntoluonnos, 1. joka on hyväksytty (päävastuullisessa) valiokunnassa jäsenten enemmistön läsnäollessa yksimielisesti, käsitellään täysistunnossa ilman keskustelua, paitsi jos vähin- tään 32 jäsentä on esittänyt siihen muutosta 23 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisesti. Tässä tapauksessa lausuntoluonnoksesta Jäseniä muistutetaan tästä menettelystä, kun heille toimitetaan valio- kunnan lausuntoluonnos ja esityslista. keskustellaan täysistunnossa. 2. josta Jos (päävastuullinen) valiokunta katsoo, että esitys, työvaliokunta on pyytänyt sitä valmistelemaan lausunnon, ei anna aihetta alueiden komitean kannanottoon tai muutosehdo- tuksiin, se voi ehdottaa, ettei varauksia esitetä. Ehdotus anne- taan täysistunnon hyväksyttäväksi ilman keskustelua. 27 artikla Täysistunnon päättäminen Ennen täysistunnon päättämistä puheenjohtaja ilmoittaa seuraavan istunnon ajan ja paikan sekä mahdollisesti tiedossa olevat esityslistan kohdat. a) puheenjohtaja b) ensimmäinen varapuheenjohtaja c) 14 muuta varapuheenjohtajaa d) 20 muuta jäsentä e) poliittisten ryhmien puheenjohtajat. Maakohtaisesti valittavista jäsenistä yhdellä on varapuheenjoh- tajan asema. Puheenjohtajan ja poliittisten ryhmien puheenjohtajien lisäksi kustakin maakohtaisesta valtuuskunnasta työvaliokuntaan valit- tavien jäsenten määrä on seuraava: — kolme jäsentä: Saksa, Espanja, Ranska, Italia, Yhdistynyt kuningaskunta — kaksi jäsentä: Belgia, Tanska, Kreikka, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Suomi, Ruotsi. 29 artikla Työvaliokunnan jäsenten sijaiset Jokaiselle työvaliokunnan jäsenelle puheenjohtajaa lukuun 1. ottamatta nimetään saman maakohtaisen valtuuskunnan jäsenten ja varajäsenten keskuudesta henkilökohtainen sijainen. Sijaisella on kokouksissa läsnäolo-, puhe- ja äänioikeus vain hänen edustaessaan työvaliokunnan jäsentä. Äänioikeuden siir- rosta tulee ilmoittaa pääsihteerille kirjallisesti ennen kyseistä kokousta. 2. Kukin poliittinen ryhmä nimeää keskuudestaan puheenjoh- tajalleen sijaisen, jota 1 kohdan toinen ja kolmas virke koskevat vastaavasti. 30 artikla Vaalimääräykset 1. Täysistunto valitsee työvaliokunnan kahdeksi vuodeksi. ensimmäisen varapuheenjohtajan, 14 2. Puheenjohtajan, varapuheenjohtajan, työvaliokunnan muiden jäsenten sekä työvaliokunnan jäseninä toimivien poliittisten ryhmien puheen- johtajien vaalit toimitetaan 11 ja 12 artiklan mukaisesti ikäpu- heenjohtajan johdolla. Tieto ehdokkaaksi asettumisesta tulee toimittaa pääsihteerille kirjallisesti vähintään tunti ennen täysis- tunnon alkua. Vaalit voidaan toimittaa ainoastaan, jos vähin- tään kaksi kolmannesta jäsenistä on läsnä. 3 LUKU TYÖVALIOKUNTA JA KOMITEAN PUHEENJOHTAJA 31 artikla 28 artikla Työvaliokunnan kokoonpano Työvaliokunnan muodostavat Puheenjohtajan ja ensimmäisen varapuheenjohtajan vaali 1. Ennen vaalia ehdokkaat puheenjohtajan ja ensimmäisen varapuheenjohtajan tehtävään voivat käyttää täysistunnossa lyhyen puheenvuoron. Puheaika on kaikille sama, ja sen vahvistaa ikäpuheenjohtaja. L 18/30 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 Puheenjohtajan ja ensimmäisen varapuheenjohtajan vaali 2. toimitetaan erikseen. Heidät valitaan, jos he saavat tuekseen yli 50 prosenttia annetuista äänistä. a) poliittisen ohjelman laatiminen kunkin toimikauden alussa, ohjelman toteuttamisen seuranta sekä sen arviointi vuosit- tain ja toimikauden päätteeksi; 3. Äänestyksessä hyväksytään puoltoäänet ja äänestämästä pidättyminen. Vaadittavaa enemmistöä laskettaessa otetaan huomioon vain puoltoäänet. 4. Jos kukaan ehdokkaista ei ensimmäisellä äänestyskierrok- sella saa tarvittavaa enemmistöä, järjestetään toinen äänestys- kierros, jolloin valituksi tulee se ehdokas, joka on saanut eniten annettuja ääniä. Äänten mennessä tasan ratkaisee arpa. 32 artikla 14 varapuheenjohtajan, muiden jäsenten ja poliittisten ryhmien puheenjohtajien valitseminen työvaliokuntaan 1. Työvaliokunnan 14 varapuheenjohtajan ja 20 muun jäsenen valitsemiseksi voidaan laatia yhteislista niiden maakoh- taisten valtuuskuntien ehdokkaista, jotka ovat asettaneet vain yhden ehdokkaan niille varatuille paikoille. Lista voidaan hyväksyä yhdellä äänestyskierroksella, jos se saa tuekseen yli 50 prosenttia annetuista äänistä. 2. Jos yhteistä ehdokaslistaa ei hyväksytä tai maakohtaisia ehdokkaita on asetettu enemmän kuin kyseiselle valtuuskun- nalle on työvaliokunnassa varattu paikkoja, kullekin paikalle valittavasta jäsenestä äänestetään erikseen; tällöin sovelletaan puheenjohtajan ja ensimmäisen varapuheenjohtajan vaalia koskevia määräyksiä 30 artiklan ja 31 artiklan 2—4 kohdan mukaisesti. 3. Poliittisten ryhmien puheenjohtajien valitsemiseksi työva- liokuntaan komitean ikäpuheenjohtaja esittää täysistunnolle hyväksyttäväksi nimilistan, joka on hyväksyttävä tai hylättävä sellaisenaan. 33 artikla Sijaisten valitseminen Työvaliokunnan jäsenen valinnan yhteydessä hänelle valitaan myös sijainen. 34 artikla Vapautuneiden työvaliokuntapaikkojen täyttäminen Kun työvaliokunnan jäsenen tai hänen sijaisensa jäsenyys komi- tai hän eroaa työvaliokunnasta, vapautuva teassa päättyy, paikka täytetään jäljellä olevaksi toimikaudeksi 28—33 artiklan mukaisesti. 35 artikla Työvaliokunnan tehtävät Työvaliokunnan tehtävät ovat: b) täysistunnon ja valiokuntien työskentelyn valmistelu, orga- nisointi ja koordinointi, joita varten työvaliokunta voi — perustaa jäsentensä tai komitean jäsenten keskuudesta työryhmiä avukseen erityistapauksissa, — kutsua kokouksiinsa muita komitean jäseniä heidän sekä tehtäviensä perusteella asiantuntemuksensa myös ulkopuolisia henkilöitä; tai c) yleisvastuu taloudellisista, organisatorisista ja hallinnollisista asioista, jotka koskevat jäseniä ja varajäseniä; komitean, sen pääsihteeristön ja komitean elinten sisäinen organisaatio, virkakaavio mukaan luettuna; d) pääsihteerin sekä 62 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen virkamiesten ja muun henkilöstön palvelukseen ottaminen; e) komitean tuloista ja menoista laaditun ennakkoarvion esittä- minen täysistunnolle 63 artiklan mukaisesti; f) lupien myöntäminen kokousten pitämiseksi komitean toimi- paikan ulkopuolella; g) työvaliokunta antaa jäsenten, asianmukaisesti valtuuttamiensa varajäsenten ja asiantuntijoiden matka- ja oleskelukulujen korvaamista koskevat säännöt talousarvio- menettelyn yhteydessä annettuja määräyksiä noudattaen. heidän 36 artikla Työvaliokunnan kokoonkutsuminen ja päätöksenteko 1. Puheenjohtaja kutsuu työvaliokunnan kokoon ja päättää kokouksen ajankohdasta ja esityslistasta yhteisymmärryksessä ensimmäisen varapuheenjohtajan kanssa. Työvaliokunta ko- koontuu vähintään kerran neljännesvuosittain tai 14 päivän kuluessa vähintään kymmenen työvaliokunnan jäsenen yhdessä kirjallisesti esittämän vaatimuksen vastaanottamisesta. 2. Työvaliokunta on päätösvaltainen, kun vähintään puolet sen jäsenistä on läsnä. Työvaliokunta tekee päätöksensä annet- tujen äänten enemmistöllä, ellei tässä työjärjestyksessä toisin määrätä. Muutoin noudatetaan 22 artiklan 2 kohdan määräyksiä. 3. Työvaliokunnan päätöksen valmistelemiseksi pääsihteeri valmistelee kutakin käsittelyyn tulevaa asiaa koskevat asiakirjat ja päätössuositukset, jotka liitetään esityslistaan. Aihetta kartoit- tavan yleiskeskustelun jälkeen työvaliokunta antaa pääsihteerille tai työryhmälle tarvittaessa lisätoimeksiantoja sekä sisältöä ja määräaikaa koskevia selkeitä ohjeita. Seuraavassa vaiheessa asiaa valmisteleva työryhmä tai pääsihteeri esittelee käsiteltävät asiakirjat sekä päätössuosituksen. Päätössuosituksia koskevat muutosehdotukset toimittaa pääsihteerille kirjallisina viimeistään kolmantena työpäivänä ennen työvaliokunnan kokouksen alkua, ja heti kun ne on käännetty, niiden on oltava käytettävissä sähköisessä muodossa. tulee 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/31 37 artikla Puheenjohtaja seensa. Päävastuullinen valiokunta vastaa kuitenkin yksin sen esittelystä täysistunnossa. 1. Puheenjohtaja johtaa komitean työskentelyä. 40 artikla Puheenjohtaja edustaa komiteaa. Hän voi siirtää valtuu- 2. tensa toiselle. Jos puheenjohtaja ei ole läsnä tai on estynyt, hänen sijaise- jos tämä ei ole joku 3. naan toimii ensimmäinen varapuheenjohtaja; läsnä tai on estynyt, puheenjohtajan sijaisena toimii muista varapuheenjohtajasta. LAUSUNNOT JA PÄÄTÖSLAUSELMAT — TYÖVALIOKUNNASSA SOVELLETTAVA MENETTELY 38 artikla Lausunnot — oikeusperusta, Komitea antaa lausunnon EY-sopimuksen 265 artiklan nojalla a) komission tai neuvoston pyynnöstä tapauksissa, joista on säädetty EY:n perustamissopimuksessa, sekä muissa tapauk- sissa näiden toimielinten tai Euroopan parlamentin pyyn- nöstä; b) omasta aloitteestaan; c) kun talous- ja sosiaalikomitealta on pyydetty lausunto EY- sopimuksen 262 artiklan nojalla ja alueiden komitea katsoo asiaan liittyvän erityisiä alueellisia etuja. 39 artikla Lausunnot — valiokunnan nimeäminen 1. Työvaliokunta päättää valiokuntien vuotuisesta työohjel- masta niitä kuultuaan. Työohjelmassa osoitetaan odotettavissa olevat lausuntopyynnöt valiokunnille niiden vastuualueittain. Työvaliokunta asettaa valiokunnille lausuntoluonnoksen laati- mista varten määräajan vuosiohjelmassa ennakoitujen lausunto- pyyntöjen saavuttua. osoittaa työohjelmaan sisältymättömät 2. Työvaliokunta neuvoston, komission tai Euroopan parlamentin esittämät lausuntopyynnöt niiden saavuttua kyseisestä aiheesta kulloinkin vastaavalle valiokunnalle ja asettaa lausuntoluonnoksen valmis- telulle määräajan. Kiireellisissä tapauksissa puheenjohtaja voi nimetä vastaavan valiokunnan, ja valinnasta ilmoitetaan työva- liokunnalle seuraavassa kokouksessa. Jos lausunnon aihe liittyy useamman kuin yhden valio- 3. kunnan alaan, työvaliokunta nimeää päävastuullisen valio- kunnan ja tarvittaessa yhden tai useampia täydentäviä valio- kuntia. Tällaisessa tapauksessa työvaliokunta voi a) joko päättää kyseisten valiokuntien edustajista koostuvan työryhmän perustamisesta; b) tai poikkeustapauksessa nimetä yhden tai useamman muun kuin päävastuulliseksi nimetyn valiokunnan valmistelemaan lisälausuntoa. Päävastuullinen valiokunta äänestää muiden valiokuntien laatimien lausuntoluonnosten suosituksista ja sisällyttää hyväksytyt suositukset omaan lausuntoluonnok- Yleisesittelijän nimeäminen Jos valiokunta 1. ei pysty laatimaan lausuntoluonnosta neuvoston, komission tai Euroopan parlamentin asettamassa täysistunto määräajassa, nimeää lausuntoluonnoksensa yleisesittelijän, suoraan täysistunnolle. työvaliokunta voi ehdottaa, laatii joka että Jos täysistunto ei neuvoston, komission tai Euroopan 2. parlamentin asettaman määräajan puitteissa ehdi nimetä yleis- esittelijää kokouksessaan, puheenjohtaja voi nimetä yleisesitte- lijän, ja täysistunnolle tiedotetaan asiasta seuraavassa kokouk- sessa. 3. Kummassakin valiokunta kokoontuu mahdollisuuksien mukaan käymään aihetta kartoit- tavaa yleiskeskustelua. asianomainen tapauksessa 41 artikla Oma-aloitteiset lausunnot 1. Kolme työvaliokunnan jäsentä, valiokunta puheenjohta- jansa välityksellä tai 32 komitean jäsentä voi ehdottaa työvalio- kunnalle oma-aloitteisen lausunnon laatimista. Ehdotus on jätettävä työvaliokunnalle perusteluineen viimeistään kolme työpäivää ennen työvaliokunnan kokouksen alkua ja mahdolli- suuksien mukaan ennen kuin vuotuisesta työohjelmasta pääte- tään. 2. Työvaliokunta päättää oma-aloitteisten lausuntojen laatimi- sehdotuksista jäsentensä enemmistön äänin ja antaa lausunnot 39 artiklan mukaisesti asianomaisten valiokuntien valmistelta- viksi. Puheenjohtaja saattaa täysistunnon tietoon kaikki työva- liokunnan päätökset oma-aloitteisten lausuntojen laatimisesta ja niiden osoittamisesta valiokuntien valmisteltavaksi. 3. Tätä artiklaa sovelletaan vastaavasti 38 artiklan c kohdassa mainittuihin lausuntoihin. 42 artikla Päätöslauselmien esittäminen 1. Päätöslauselmia tulee ottaa esityslistalle ainoastaan, jos ne käsittelevät Euroopan unionin toiminta-aloihin liittyviä aiheita, koskevat alue- ja paikallisyhteisöjen kannalta tärkeitä kysy- myksiä ja ovat ajankohtaisia. Ehdotuksia päätöslauselmiksi tai niiden laatimiseksi voivat 2. tehdä poliittiset ryhmät tai vähintään 32 jäsenen yhteenliit- tymät. Ehdotukset on annettava työvaliokunnalle kirjallisina, ja niistä on käytävä ilmi ehdottajien nimet tai ehdottava poliit- tinen ryhmä. Ehdotukset on toimitettava pääsihteerille vähin- tään kolme työpäivää ennen työvaliokunnan kokouksen alka- mista. 3. Jos työvaliokunta päättää, että komitean tulee käsitellä päätöslauselmaluonnosta tai käsitellä ehdotusta päätöslau- selman laatimiseksi, se voi L 18/32 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 a) 15 artiklan 1 kohdan mukaisesti merkitä päätöslauselma- luonnoksen käsittelyn täysistunnon alustavalle esityslistalle; päätöslauselmaluonnoksen b) tai nimetä asiasta vastaavan valiokunnan, jolle se asettaa määräajan valmistelemiseksi. Valiokunta valmistelee päätöslauselmaluonnoksen lausunto- luonnoksia koskevan valmistelumenettelyn mukaisesti. 51 artiklan määräyksiä ei sovelleta päätöslauselmaluonnoksiin. 4. Kiireellisissä tapauksissa työvaliokunta voi 15 artiklan 6 kohdan toisen virkkeen nojalla merkitä päätöslauselmaluon- esityslistalle. noksen Tällainen täysistunnon toisena päivänä. täysistunnon käsitellään päätöslauselmaluonnos seuraavan käsittelyn 43 artikla Lausuntojen ja päätöslauselmien edellyttämät jatkotoimet Työvaliokunta tekee tarvittavat päätökset komitean lausuntojen ja päätöslauselmien edellyttämistä jatkotoimista. Puheenjohtaja kertoo täysistunnolle komitean työn vaikutuksista kerran vuodessa sekä jokaisen toimikauden lopussa. 4 LUKU VALIOKUNNAT 44 artikla Kokoonpano ja vastuualue 1. Kunkin toimikauden alussa täysistunto muodostaa valio- kuntia, täysistunnon työtä. Täysistunto päättää niiden koostumuksesta ja vastuualueesta työvalio- kunnan ehdotuksen perusteella. jotka valmistelevat 2. Valiokuntien kokoonpanon tulee heijastaa komitean jäse- nistön jakautumaa jäsenvaltioittain. ja hän 3. Komitean jäsenen tulee kuulua vähintään yhteen, saa kuulua enintään kahteen valiokuntaan. Työvaliokunta voi myöntää pienimmille maakohtaisille valtuuskunnille poik- keuksia tästä säännöstä. 45 artikla Valiokunnan puheenjohtaja ja varapuheenjohtajat 1. Jokainen valiokunta valitsee jäsentensä keskuudesta ensim- mäisessä kokouksessaan puheenjohtajan, ensimmäisen varapu- heenjohtajan ja enintään kaksi varapuheenjohtajaa (puheenjoh- tajisto). Jos ehdokkaiden määrä on sama kuin täytettävien paik- 2. kojen määrä, vaali voi tapahtua avoäänestyksenä. Muussa tapauksessa tai jos vähintään kuudesosa valiokunnan jäsenistä sitä vaatii, vaali suoritetaan noudattaen 31 artiklan 2—4 kohdan mukaista menettelyä kuten komitean puheenjohtajan ja ensimmäisen varapuheenjohtajan vaalissa. 3. Kun valiokunnan puheenjohtajiston jäsenen jäsenyys komiteassa päättyy, tai hän eroaa, vapautuva paikka täytetään tämän artiklan määräysten mukaisesti. 46 artikla Valiokuntien tehtävät Valiokunnat valmistelevat etenkin lausunto- ja päätöslauselma- luonnoksia, jotka esitetään täysistunnolle hyväksyttäviksi. 47 artikla Valiokuntien kokoonkutsuminen ja esityslista 1. Kokousajankohdasta ja esityslistasta päättää valiokunnan puheenjohtaja yhteisymmärryksessä ensimmäisen varapuheen- johtajan kanssa. kokoontuu 2. Valiokunta puheenjohtajan kutsusta. Kutsu tavanomaiseen kokoukseen sekä kokouksen esityslista tulee toimittaa jäsenille vähintään neljä viikkoa ennen kokousta. valiokunnan 3. Neljäsosan jäsenistä kirjallisesti niin vaatiessa valiokunnan puheenjohtajan on kutsuttava kokoon valiokunnan ylimää- räinen kokous, joka pidetään neljän viikon kuluessa siitä, kun jäsenet ovat asiaa vaatineet. Ylimääräistä kokousta vaatineet jäsenet laativat kokouksen esityslistan. Se toimitetaan jäsenille kokouskutsun yhteydessä. Lausuntoluonnokset ja muut lausuntoja koskevat asiakirjat, 4. jotka on käännettävä ja jaettava ennen kokousta, on toimitet- tava valiokunnan sihteeristöön viimeistään viisi viikkoa ennen kyseistä kokousta. Ne toimitetaan jäsenille vähintään kaksi viikkoa ennen kokousta. Puheenjohtaja voi poikkeustapauksissa muuttaa edellä mainittuja määräaikoja. 48 artikla Julkisuus 1. Valiokuntien kokoukset ovat julkisia, ellei valiokunta toisin päätä koko istunnon tai esityslistan tietyn kohdan osalta. 2. Euroopan parlamentin, neuvoston sekä komission edus- tajat voivat osallistua valiokunnissa käytäviin keskusteluihin ja vastata jäsenten kysymyksiin. 49 artikla Julkiset kuulemistilaisuudet Valiokunta voi erityistapauksissa järjestää työvaliokunnan suos- tumuksella julkisen kuulemistilaisuuden tai kutsua kokouk- seensa henkilöitä, joilla on asiantuntemus esityslistan yhdestä tai useammasta kohdasta. 50 artikla Lausuntojen laatimista koskevat määräajat esittää 1. Valiokunta lausuntoluonnoksen työvaliokunnan asettamassa määräajassa. Se pitää lausuntoluonnoksen valmis- telua varten enintään kaksi kokousta, joihin ei lasketa työsken- telyn järjestelyn vuoksi pidettävää ensimmäistä kokousta. 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/33 Poikkeustapauksissa työvaliokunta voi hyväksyä useampien 2. kokouksien pitämisen lausuntoluonnoksen käsittelemiseksi tai pidentää luonnoksen esittämiseksi annettua määräaikaa. taman työryhmän kokouksiin. Heille samoin kuin esittelijän asiantuntijoille voidaan antaa puheenvuoro, viimeksi maini- tuille tosin vain silloin, kun esittelijä on läsnä. 51 artikla Lausuntojen rakenne 1. Komitean lausunto koostuu — johdannosta, jossa mainitaan lausunnon oikeusperusta ja selventäviä laatimismenettely ja annetaan mahdollisesti huomautuksia, — pääosasta, joka sisältää komitean kannan lausunnon aihee- seen sekä tätä koskevia suosituksia. 2. Jokaiseen lausuntoon liitetään erillisenä asiakirjana peruste- luosa, jossa esitetään komitean kanta aiheeseen kokonaisuudes- saan sekä yksittäisiä erityisnäkökohtia. Perusteluosan laatimi- sesta vastaa esittelijä. Siitä ei äänestetä. Perusteluosan täytyy kuitenkin sanonnaltaan noudattaa lausuntoa, josta on äänes- tetty. Jos näin ei ole, valiokunnan puheenjohtaja voi poistaa perusteluosan. 3. Ainoastaan esittelijän asiantuntijoilla ja valiokunnan kutsu- milla asiantuntijoilla on oikeus korvaukseen matka- ja oleskelu- kuluista. 55 artikla Päätösvaltaisuus 1. Valiokunta on päätösvaltainen, kun enemmän kuin puolet sen jäsenistä on läsnä. Päätösvaltaisuus todetaan vain vähintään kuuden jäsenen 2. vaatimuksesta ja kokouksen aikana. Jos päätösvaltaisuuden toteamista ei ole vaadittu, äänestystulos on pätevä äänestäjien lukumäärästä riippumatta. Jos todetaan, että kokous ei ole päätösvaltainen, valiokunta voi jatkaa käsittelyä, mutta äänes- tykset siirretään seuraavaan kokoukseen. 3. Kaikkien kokouksessa läsnä olevien jäsenten, varajäsenten ja muiden henkilöiden on kirjoitettava nimensä läsnäololistaan. 52 artikla Esittelijä 56 artikla Äänestys 1. Lausuntoluonnoksen valmistelemiseksi valiokunta nimeää puheenjohtajansa esityksestä yhden tai erikseen ilmoitetusta syystä kaksi esittelijää. Kiireellisissä tapauksissa valiokunnan puheenjohtaja voi, pääsihteerille asiasta ilmoitettuaan, nimetä esittelijän kirjallista menettelyä käyttäen. Päätökset tehdään annettujen äänten enemmistöllä. Muutoin sovelletaan 22 artiklan 2 kohdan määräyksiä. osoittaa valiokunnan Puheenjohtaja tällöin 2. kirjelmän, jossa heitä pyydetään esittämään mahdolliset varauk- sensa ehdotetun esittelijän suhteen kirjallisesti kolmen päivän kuluessa. Tällaisessa tapauksessa asiasta päättävät puheenjoh- taja ja ensimmäinen varapuheenjohtaja yhteistuumin. jäsenille 53 artikla Työryhmät 1. Valiokunta voi syystä perustaa työryhmiä työvaliokunnan luvalla. Työryhmässä voi olla jäseniä myös muista valiokunnista. erikseen ilmoitetusta 2. Kukin työryhmä voi valita keskuudestaan puheenjohtajan ja varapuheenjohtajan. 54 artikla Asiantuntijat 1. Valiokuntien jäsenet voivat käyttää apunaan asiantuntijaa. sekä perustamansa 2. Valiokunta työryhmän Puheenjohtajan kutsusta asiantuntijat voivat osallistua valiokunnan tai sen aset- työnsä puitteissa nimetä voi tueksi asiantuntijan. 57 artikla Muutosehdotukset 1. Muutosehdotukset on toimitettava valiokunnan sihteeris- töön viimeistään viidentenä työpäivänä ennen kokousta. Valio- kunnan poikkeustapauksissa muuttaa määräaikaa. puheenjohtaja voi 2. Äänestykset muutosehdotuksista käydään samassa järjes- tyksessä, jossa kyseiset kohdat ovat käsiteltävänä olevan lausun- toluonnoksen tekstissä. Lopuksi äänestetään tekstistä kokonai- suutena. Jos samaan tekstikohtaan tehdään kaksi tai useampia toisensa kumoavia muutosehdotuksia, etusijalle asetetaan se, ja siitä äänestetään joka eroaa eniten alkuperäisestä tekstistä, ensin. 3. Kun lausunto on hyväksytty valiokunnassa, valiokunnan puheenjohtaja toimittaa sen komitean puheenjohtajalle. 58 artikla Päätös olla antamatta lausuntoa Jos (päävastuullinen) valiokunta katsoo, että aihe, josta työva- liokunta on pyytänyt sitä valmistelemaan lausunnon, ei koske alueellisia tai paikallisia kysymyksiä tai ei ole poliittisesti merkittävä, se voi päättää, ettei aiheesta valmistella lausuntoa. L 18/34 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 22. 1. 2000 5 LUKU käyttää KOMITEAN HALLINTO 59 artikla Pääsihteeristö 1. Komiteaa avustaa pääsihteeristö. 2. Pääsihteeristöä johtaa pääsihteeri. 3. Työvaliokunta päättää pääsihteerin esityksestä pääsihtee- ristön sisäisestä rakenteesta siten, että pääsihteeristö kykenee takaamaan komitean ja sen jäsenten muodostamien elinten kitkattoman toiminnan ja tukemaan jäseniä heidän mandaat- tinsa hoitamisessa. Työvaliokunta päättää samalla pääsihtee- ristön jäsenille, maakohtaisille valtuuskunnille, poliittisille ryhmille ja sitoutumattomille jäsenille annettavista palveluista. Pääsihteeristö pitää pöytäkirjaa komitean jäsenten muodos- 4. tamien elinten kokouksista. 60 artikla Pääsihteeri Pääsihteeri vastaa niiden päätösten toimeenpanosta, jotka 1. työvaliokunta tai puheenjohtaja on tehnyt työjärjestyksen määräysten ja voimassa olevien säännösten nojalla. Pääsihteeri osallistuu työvaliokunnan kokouksiin, joissa hänellä on puheoi- keus ja joista hän pitää pöytäkirjaa. Pääsihteeri hoitaa tehtäviään työvaliokuntaa edustavan 2. puheenjohtajan alaisuudessa. 61 artikla Pääsihteerin palvelukseenotto 1. Työvaliokunta ottaa pääsihteerin palvelukseen jäsentensä kahden kolmasosan enemmistöllä tekemän päätöksen perus- teella sekä soveltaen Euroopan yhteisöjen muuhun henkilös- töön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 2 ja 8 artiklan määräyksiä. 2. Pääsihteeri otetaan palvelukseen viideksi vuodeksi. Työva- liokunta määrittelee hänen työsopimuksensa tarkemmat ehdot. 3. Pääsihteerin osalta Euroopan yhteisöjen muuhun henkilös- töön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen mukaisista työ- sopimuksista vastaavan viranomaisen toimivaltaa käyttää työvaliokunta. — ura-alueen A ja kielten virkaryhmän palkkaluokkiin 6—8 sekä ura-alueisiin B, C ja D kuuluvien virkamiesten osalta pääsihteeri, — muiden virkamiesten osalta työvaliokunta pääsihteerin esityksestä. Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavien 2. palvelussuhteen ehtojen mukaista työsopimuksista vastaavan viranomaisen toimivaltaa käyttää — ura-alueen A ja kielten virkaryhmän palkkaluokkiin 6—8 sekä ura-alueisiin B, C ja D kuuluvien väliaikaisten toimi- henkilöiden osalta pääsihteeri, — muiden väliaikaisten toimihenkilöiden osalta työvaliokunta pääsihteerin esityksestä, — puheenjohtajan kabinetissa toimihenkilöiden osalta: työskentelevien väliaikaisten — ura-alueen A palkkaluokkiin 6—8 sekä ura-alueisiin B, C ja D kuuluvan henkilöstön osalta pääsihteeri puheen- johtajan esityksestä, — muiden toimihenkilöiden osalta työvaliokunta puheen- johtajan esityksestä. Puheenjohtajan kabinetissa työskentelevät väliaikaiset toimihenkilöt palkataan puheenjohtajan toimikauden loppuun asti, — ylimääräisten toimihenkilöiden ja paikallisten toimihenki- löiden osalta pääsihteeri, — erityisneuvonantajien osalta pääsihteeri Euroopan yhtei- söjen muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 82 artiklan mukaisesti. 63 artikla Talousarvio 1. Pääsihteeri esittää työvaliokunnalle ennakkoarvion komi- tean tuloista ja menoista tulevaa varainhoitovuotta varten. Työvaliokunta esittää ennakkoarvion täysistunnolle hyväksyttä- väksi. 2. Täysistunto hyväksyy ennakkoarvion komitean tuloista ja menoista ja toimittaa sen komissiolle, neuvostolle ja Euroopan parlamentille kyllin ajoissa, jotta varainhoitoasetuksessa säädet- tyjä määräaikoja voidaan noudattaa. 62 artikla Virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt ja muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot 1. Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilös- tösääntöjen mukaista nimittävän viranomaisen toimivaltaa 3. Komitean tulo- ja menoarvio toteutetaan Euroopan yhtei- söjen kokonaistalousarviota koskevan varainhoitoasetuksen säännöksiä noudattaen. Puheenjohtaja käyttää Euroopan yhtei- söjen varainhoitoasetuksen 28, 29, 39, 48 ja 52 artiklan mukaista ylintä toimivaltaa talousarvion toteuttamisessa. Hän tekee päätökset pääsihteerin ehdotuksesta. 22. 1. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 18/35 III OSASTO YLEISIÄ MÄÄRÄYKSIÄ 1 LUKU 2 LUKU YHTEISTYÖ MUIDEN TOIMIELINTEN KANSSA TYÖJÄRJESTYSTÄ KOSKEVAT MÄÄRÄYKSET 64 artikla Toimielinten väliset yhteistyösopimukset Toimielinten välisen yhteistyön puitteissa työvaliokunta voi pääsihteerin esityksestä tehdä yhteistyösopimuksia Euroopan unionin muiden toimielinten (tai muiden elinten, virastojen tai laitosten) kanssa. 65 artikla Lausuntojen ja päätöslauselmien toimittaminen edelleen ja julkaiseminen 1. Komitean lausunnot samoin kuin ilmoitus 26 artiklan mukaisen yksinkertaistetun menettelyn käyttämisestä tai 58 artiklan mukaisesta päätöksestä olla antamatta lausuntoa osoi- tetaan neuvostolle, komissiolle ja Euroopan parlamentille. Puheenjohtaja huolehtii niiden sekä päätöslauselmien toimitta- misesta kyseisille toimielimille. 66 artikla Työjärjestyksen tarkistus 1. Täysistunto voi jäsentensä äänten enemmistöllä päättää tämän työjärjestyksen muuttamisesta joko osittain tai koko- naan. 2. Täysistunto asettaa tarkoitusta varten tilapäisen komitean; joiden perusteella se laatii selvityksen ja tekstiluonnoksen, täysistunto hyväksyy uudet määräykset jäsentensä äänten enemmistöllä. Uudet määräykset astuvat voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona ne julkaistaan Euroopan yhteisöjen viral- lisessa lehdessä. 67 artikla Työvaliokunnan ohjeet Työvaliokunta voi antaa tarkemmat ohjeet tämän työjärjes- tyksen soveltamisesta sitä noudattaen. 68 artikla Työjärjestyksen voimaantulo 2. Komitean Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. lausunnot ja päätöslauselmat julkaistaan Tämä työjärjestys tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Tehty Brysselissä 18 päivänä marraskuuta 1999. Alueiden komitean puolesta Manfred DAMMEYER Puheenjohtaja


eurovoc_concepts:
crime against individuals
offence
public safety
town
town planning

formats: html pdf print

text: C 57/90 FR Journal officiel des Communautés européennes 29. 2. 2000 (ii) La Commission et le Comité des régions identifient les principaux services fournis par les autorités locales et régionales susceptibles de contribuer à la réalisation des objectifs visés dans le Plan d’action européen 2000-2004, et élaborent un programme d’activités afin de s’assurer que ces services y contribuent effectivement. Bruxelles, le 18 novembre 1999. Le CdR invite la Commission à maintenir le Comité pour la prévention de la toxicomanie en tant que soutien à la Direction générale de la santé et de la protection des consommateurs. Le Président du Comité des régions Manfred DAMMEYER Avis du Comité des régions sur le thème «Crime et sécurité dans les villes» (2000/C 57/15) LE COMITE´ DES RE´ GIONS, vu la décision du Bureau du Comité des régions en date du 11 juin 1997 de charger la commission 4 «Aménagement du territoire, questions urbaines, énergie, environnement», en vertu de l’article 198 C, paragraphe 4, du Traité instituant la Communauté européenne, de l’élaboration d’un avis sur le thème «Crime et sécurité dans les villes»; vu le projet d’avis (CdR 294/99 rév. 1) adopté à l’unanimité par la commission 4 (réunion du 7 octobre 1999) (rapporteur: Catharina Tarras-Wahlberg, S, PSE), a adopté à l’unanimité, 18 novembre), le présent avis. lors de sa 31e session plénière des 17 et 18 novembre 1999 (séance du 1. Introduction 1. 1. En Europe, les questions touchant à la sécurité et au sentiment de sécurité des citoyens suscitent un grand intérêt. Il existe deux groupes de travail qui ont été créés conjointement par plusieurs villes. Au sein du Conseil de l’Europe, un groupe travaille depuis quelques années sur la criminalité et l’insécurité dans les villes, et ce groupe a élaboré un certain nombre de rapports. «Eurocities» a récemment constitué un groupe de travail sur la sécurité dans les villes, mais ce groupe n’a encore rendu aucun rapport. Selon l’article 29 (anciennement article K1) du traité 1. 3. l’Union se donne pour objectif d’offrir aux d’Amsterdam, citoyens un niveau élevé de protection dans un espace de liberté, de sécurité et de justice en élaborant une action en commun entre les E´ tats membres dans le domaine de la coopération policière et judiciaire en matière pénale, en prévenant le racisme et la xénophobie et en luttant contre ces phénomènes. Cet objectif est atteint par la prévention de la criminalité, organisée ou autre, et la lutte contre ce phénomène, notamment le terrorisme, la traite d’êtres humains et les crimes contre des enfants, le trafic de drogue, le trafic d’armes, la corruption et la fraude. 1. 2. Il est dit à l’article 2 (ancien article B) du traité d’Ams- terdam que l’Union se donne pour objectif de renforcer la protection des droits et des intérêts des ressortissants des E´ tats membres par l’instauration d’une citoyenneté de l’Union. A` l’heure actuelle, les mesures qui sont mises en œuvre 1. 4. à l’échelle de l’Union européenne relèvent, pour une grande part, de la lutte contre la criminalité organisée et de nature transnationale. 29. 2. 2000 FR Journal officiel des Communautés européennes C 57/91 1. 5. Même si la répression de la criminalité organisée ou transnationale est de la plus haute importance, la répression de la petite criminalité, dans le respect du principe de subsidiarité, revêt au moins autant d’importance pour les citoyens à l’intérieur de l’Union. Cette criminalité est source de risques et d’insécurité. Elle constitue aussi le terreau et la pépinière de la criminalité organisée ou transnationale. C’est pourquoi il est de la plus haute importance de réprimer avec vigueur la petite criminalité, et il faut naturellement que cela passe par des mesures à prendre aussi bien au niveau local et régional qu’au niveau de l’Union. Ce que recouvre la notion de petite criminalité peut 1. 6. varier d’un pays à l’autre, voire varier à l’intérieur d’un même pays. Il existe toutefois certains types de délits qui paraissent communs. Il peut s’agir de délits à l’encontre des personnes, les agressions sexuelles et les délits tels que les violences, racistes, par exemple, comme de délits affectant des biens, tels que, par exemple, des graffitis et autres déprédations. 2. Causes de la criminalité (1) 2. 1. La criminalité fait partie intégrante de notre société et la plupart des délinquants se comportent pour l’essentiel de la même manière que le reste de la population. L’une des conséquences de cette observation est que c’est la forme donnée à l’existence quotidienne qui est le mieux à même d’influer sur le développement de la criminalité et sur les schémas auxquels elle correspond. Cela veut dire la société que nous tous, criminels ou non, sommes amenés à rencontrer quotidiennement. La lutte préventive contre les causes et conditions qui engendrent la criminalité et les mauvais com- portements constitue une tâche à laquelle doivent s’atteler tous les groupes sociaux. 2. 2. L’ampleur et la répartition de la criminalité dans une zone donnée dépendent dans une large mesure du type de personnes qui résident ou qui, pour d’autres raisons, séjournent dans la zone en question. Il est possible de désigner toutes ces personnes sous le terme générique d’«usagers». En milieu rural, la catégorie des usagers d’une zone ne fait fréquemment qu’une avec la catégorie des habitants. En milieu urbain, le fait est que le nombre d’usagers est bien plus important que le nombre d’habitants. Par «usagers», l’on entend ici, outre les habitants, les personnes qui travaillent dans la ville sans y habiter. A` ces personnes, il faut ajouter en tant qu’usagers les touristes nationaux et étrangers, ainsi que les «amateurs de distractions», c’est-à-dire les personnes en quête de distractions qui font le déplacement depuis des zones périphériques de la ville. 2. 3. Il existe certains types de villes où le nombre d’usagers est plus important que dans d’autres, par exemple les capitales, les villes industrielles, les villes touristiques qui attirent bon nombre de visiteurs, ainsi que les centres de distractions de la région. Pour pouvoir comprendre les problèmes de criminalité et d’insécurité de différentes villes ou régions, il faut avoir une bonne notion non seulement du nombre d’habitants, mais aussi du type d’usagers qui fréquentent ces villes. Cela revêt une importance décisive lorsque l’on évalue différentes mesures possibles. (1) Le programme Falcone comporte des projets qui étudient le lien entre la grande criminalité et la petite criminalité. 2. 4. Les explications concernant les causes de la délinquance se fondent sur des théories qui envisagent soit la structure interne de l’individu, soit des circonstances extérieures à l’individu, soit des combinaisons de ces deux types d’éléments. Les différences d’ordre culturel entre les personnes ne sont pas suffisamment importantes pour que l’on puisse s’attendre à ce que les explications se situant au niveau individuel se distin- guent les unes des autres dans une mesure décisive. 2. 5. Lorsque l’on étudie la criminalité dans les villes, il y a lieu de prendre en compte l’aspect urbanistique de ces villes. Ces structures socioéconomiques peuvent également expliquer l’existence de variations à l’intérieur d’une ville ou d’une région donnée. Il importe aussi d’examiner la fonction de la ville dans la région, par exemple en tant que lieu de travail, de lieu d’apprentissage, de lieu de distraction, etc. 2. 6. Les régions contenant de grandes agglomérations cons- tituent un marché pour la criminalité, qu’il s’agisse de la possibilité de se procurer des biens ayant une valeur commer- ciale ou de trouver des débouchés pour écouler ces mêmes biens. Dans une grande ville, il y a beaucoup de foyers, beaucoup d’automobiles, beaucoup de visiteurs et beaucoup d’entreprises. Le mouvement de personnes et d’événements est considérable. Le citadin est plus anonyme pour son environnement que le citoyen d’une localité rurale. 2. 7. La ville est aussi, pour parler en termes de marché, un bon vivier de recrutement pour la criminalité. Il existe une vaste catégorie de marginaux qui, pour des raisons diverses, prennent le chemin de la ville. Les immigrés en situation irrégulière trouvent un meilleur refuge dans l’anonymat de la grande ville. L’on court sensiblement plus de risques d’être démasqué dans une localité rurale que dans une grande ville si l’on s’adonne à une activité criminelle ou si l’on est un immigré en situation irrégulière. 2. 8. Il existe plusieurs théories en criminologie. La théorie que l’on appelle la théorie de l’activité routinière constate que la présence de trois éléments influe sur la genèse des phénomènes criminels: — un individu enclin à la criminalité, — des objets intéressants pour une entreprise criminelle, — l’absence de protection suffisante (2). Un phénomène criminel survient lorsqu’un individu enclin à la criminalité est mis au contact d’un objet qui est intéressant pour une entreprise criminelle et qui n’est pas suffisamment protégé. 2. 9. Prévenir la criminalité suppose que l’on cherche à agir sur l’un quelconque des éléments repris ci-dessus. Une prévention efficace de la criminalité ne signifie pas que l’on puisse ou que l’on doive éliminer la totalité de ces éléments. (2) L’on peut aussi se référer à cette notion en utilisant la formule de «gardiens capables». Cette formule englobe des individus tels que des agents de police, des gardiens et, en particulier, des gens ordinaires qui habitent dans une zone donnée: des entrepreneurs, des employés, etc. La présence de systèmes de surveillance et d’autres dispositifs techniques déterminent l’intérêt d’un objet pour une entreprise criminelle. Les objets fortement entourés de systèmes de surveillance n’intéressent pas les criminels. C 57/92 FR Journal officiel des Communautés européennes 29. 2. 2000 2. 10. La structure de la population influe sur le volume de la criminalité et sur les schémas auxquels elle correspond. Il se peut que des groupes présents dans certaines zones soient plus enclins à la criminalité, tandis que des groupes se trouvant dans d’autres zones peuvent être plus portés à dénoncer les délits ou être à un haut degré exposés au risque de devenir victimes de la criminalité. 3. Individus ayant des prédispositions pour la criminalité Le comportement criminel débute souvent dans les 3. 1. premières années de l’adolescence par de menus larcins et déprédations. Pour une grande part, cette criminalité est plutôt de nature occasionnelle, c’est-à-dire qu’elle est rarement préméditée et qu’elle peut naître d’un désir d’amusement en compagnie de camarades. La plupart des jeunes s’en tiennent là, mais certains vont plus loin et commettent des délits plus graves. Du nombre relativement important de délinquants occasionnels, se détache un petit nombre de personnes qui deviendront des récidivistes. Ces individus ont souvent appar- tenu à des bandes organisées et ont fait, à travers un processus de socialisation, l’apprentissage d’un mode de vie criminel. 3. 2. Une très petite partie de la population criminelle est responsable d’une très grande part des délits. Cela est vrai, en particulier, de délits tels que les violences et les effractions pour lesquels l’on distingue une population de récidivistes endurcis dont les activités criminelles sont sans proportion avec le nombre d’individus qui la composent. Les délinquants qui relèvent de cette catégorie sont en général bien connus des services sociaux et des autorités de maintien de l’ordre depuis leur prime enfance. La manière la plus efficace de prévenir le grand nombre de délits commis par ces personnes est d’empê- cher que ce type de criminalité ne fasse des adeptes. 3. 3. Plus on laisse ce type de comportement criminel se perpétuer, plus il est difficile d’y mettre fin par des mesures sociales ou des mesures d’intervention à but préventif. C’est pourquoi il est d’une importance décisive d’empêcher à un stade aussi précoce que possible les enfants et les adolescents de se laisser entraîner dans la criminalité grave. Pour empêcher que l’esprit de bande organisée ne se substitue aux normes de la société, il importe de démanteler ces bandes aussi rapidement que possible. C’est à un stade précoce que la société doit réagir à des comportements fautifs. 4. Urbanisme 4. 1. En ce qui concerne l’urbanisme, la fonction la plus importante en matière de prévention de la criminalité se rapporte à la présence d’une protection suffisante. Les débats relatifs à une protection suffisante s’attachent souvent à des solutions techniques, prenant, par exemple, la forme de dispositifs d’alarme et de surveillance. 4. 2. La réflexion sur une protection suffisante doit toutefois s’élargir aussi à d’autres solutions. Une maison qui n’est jamais vide court moins de risques de faire l’objet d’une effraction qu’une maison qui, par moments, se vide de toute présence humaine. Le même raisonnement devrait pouvoir s’appliquer à n’importe quelle entité géographique. Les personnes qui fréquentent une ville (habitants, travailleurs, visiteurs, amateurs de distractions, etc. ) veillent indirectement sur la ville. Par là, ils constituent une protection suffisante contre la plupart des types de criminalité. Il y a toutefois beaucoup de raisons de penser que la composition de la population qui fréquente la ville joue un rôle important dans l’effet de protection. 4. 3. L’urbanisme joue un rôle important quant à la question de savoir si les personnes appartenant à différentes catégories qui fréquentent une ville vont constituer un flot uniforme sur vingt-quatre heures. Un quartier qui, le jour, est peuplé de gens la nuit, n’est fréquenté que par des qui travaillent et qui, noctambules n’est pas protégé avec la même efficacité qu’un quartier où se mélangent différentes catégories: habitants, travailleurs, visiteurs, amateurs de distractions, etc. L’existence de lieux de socialisation où les gens peuvent se rencontrer a pour effet de renforcer le contrôle social, et par là même de renforcer chez l’individu la sensation de bien-être et de sécurité. Pour les urbanistes, structurelles qui importe de remédier à des il 4. 4. sont génératrices d’insécurité situations comme, par exemple, la dégradation de l’environnement urbain. Des quartiers abîmés et dégradés sont souvent habités par des citoyens qui souffrent de divers problèmes. Le chô- mage, la pauvreté, les mauvais traitements et la criminalité y sont des phénomènes courants et la proportion d’immigrés parmi les habitants est souvent élevée. Aussi bien en matière de construction nouvelle que de 4. 5. rénovation de zones urbaines dégradées, il convient de faire entrer en ligne de compte les aspects de prévention de la criminalité dès le stade de la conception des plans. Cela peut se faire par le moyen d’une étroite collaboration entre les autorités compétentes en matière d’urbanisme, les propriétaires de biens immobiliers et les autorités chargées de la sécurité. Divers projets sont en cours dans les E´ tats membres de 4. 6. l’Union européenne pour étudier et mettre à l’épreuve des formes d’urbanisme ayant un effet préventif sur la criminalité. 5. Sécurité et sentiment de sécurité 5. 1. Concernant les activités liées à la sécurité, tant au niveau national qu’au niveau régional et local et en Europe, à l’échelle de l’Union, il importe d’observer qu’une différence peut exister entre la sécurité objective et le sentiment de sécurité et la manière dont cette question est présentée dans les médias. 5. 2. Il n’est pas possible de mesurer de façon objective le sentiment de sécurité. Les expériences vécues par une personne, sa situation personnelle de vie et le type d’interaction que nous choisissons d’avoir avec notre environnement influent sur le sentiment de sécurité. Il est d’une grande importance que les habitants d’une ville puissent s’identifier à leur ville. 5. 3. Dans plusieurs villes, l’on essaie de travailler sur des données relatives à l’insécurité, et pas seulement sur la 29. 2. 2000 FR Journal officiel des Communautés européennes C 57/93 criminalité. L’on a pu constater une divergence remarquable entre ces données par rapport à certaines situations dans lesquelles les gens éprouvent un sentiment d’insécurité, et inversement. Des études nationales ont montré que les person- nes qui sont le moins confrontées à la délinquance sont celles qui s’inquiètent le plus d’être éventuellement confrontées à la délinquance et que les catégories victimes de la délinquance, dans une large mesure des homme jeunes, éprouvent très peu d’inquiétudes. 5. 4. Prévenir les sentiments d’insécurité est une tout autre affaire que de prévenir la criminalité. L’on travaille aussi sur le besoin qui existe chez l’être humain de ressentir qu’il peut se reposer en confiance sur les instances chargées d’assurer et de faire percevoir la sécurité. Une mauvaise réaction de ces instances vis-à-vis du citoyen individuel a pour effet d’endom- mager gravement le sentiment de confort et de confiance. Il existe des exemples de cours de formation en ce domaine à l’intention du personnel de police. 5. 5. Structurellement, ce sont la criminalité apparente et les troubles apparents de l’ordre public qui ont le plus d’effet sur la perception de la sécurité. Les délits et les troubles de l’ordre public qui sont visibles dans le contexte urbain et qui sont perçus comme frappant les personnes d’une manière aléatoire, c’est-à-dire, par exemple, les agressions sexuelles, les agressions de personnes sur la voie publique pour les voler sont les phénomènes criminels qui influent le plus fortement sur le sentiment de sécurité. Les comportements bruyants, les cris et des attitudes agressives et menaçantes, ainsi que les dépréda- tions ont des effets négatifs sur le sentiment de sécurité. 5. 6. Les délits «invisibles» (violence domestique) et les délits par rapport auxquels une personne peut contrôler le risque qu’elle court (violence entre personnes qui se connaissent), sont rarement perçus par le public comme menaçants. Cela est paradoxal, étant donné que les délits de ce type (en particulier, la violence domestique), malgré une imprécision considérable dans les statistiques et un manque d’information parmi le public, constituent un vaste problème social. 5. 7. L’une des raisons pour lesquelles la sécurité est perçue de cette manière est peut-être que pour les médias, par exemple, la violence absurde et aléatoire de la rue a plus d’intérêt, du point de vue de l’information, que les tragédies ordinaires qui se déroulent dans les familles. Lorsque les médias traitent de manière répétée d’un certain type de criminalité, il se manifeste une tendance à exagérer le risque de se trouver confronté à des comportements criminels. Le traitement du sujet par les médias peut affecter le sentiment de sécurité de telle sorte que la perception ne correspond pas au risque de sécurité objectif. Les médias ne décrivent pas seulement la réalité, mais essaient aussi de montrer dans quel contexte social s’inscrivent les faits. En même temps qu’ils font cela, les médias influent sur le contexte qu’ils essaient de décrire. Cela veut dire que le traitement du sujet par les médias à la fois contribue à la manière dont les faits sont présentés et influe sur le contexte social. Le sentiment de sécurité et l’anxiété sont aussi fonction 5. 8. d’autres éléments que la criminalité. Il est évident que toutes les institutions sociales influent aussi sur la perception fonda- mentale de la sécurité par l’individu. Le fait de savoir qu’après avoir subi la brutalité que comporte toujours un acte criminel, l’on peut obtenir une réparation financière ou morale influe sur le sentiment que l’on a de sa propre sécurité. Le fait que le coupable soit jugé pour son acte criminel peut avoir un effet thérapeutique pour la victime et, par là, atténuer par la suite l’anxiété. Une compensation financière aide la victime à aller plus facilement de l’avant sans se perdre dans son anxiété. L’accès rapide et sûr à une assistance et à des soins profession- nels et appropriés après avoir été victime d’un acte criminel revêt aussi une grande importance par rapport au sentiment importe, après des fondamental de sécurité. De même, déprédations et des actes de vandalisme, de veiller à ce que, par exemple, les graffitis laissés sur les murs soient nettoyés et que les vitres brisées soient remplacées. Cela a de l’importance pour le sentiment de sécurité des personnes. il 5. 9. L’on peut constater que la criminalité organisée et transnationale influe sur la perception de la sécurité à un degré moindre que la petite criminalité qui survient dans l’environnement immédiat. 5. 10. Dans certains cas, la perception d’insécurité est fausse, dans la mesure où il n’existe pas de risque correspondant d’être confronté à des phénomènes criminels. Le fait que le citoyen perçoive une insécurité traduit quelque chose de négatif dans notre société, et c’est pourquoi il convient de ne pas négliger ce facteur. Il importe donc, dans les activités qui visent à améliorer la sécurité des citoyens, de garder aussi présent à l’esprit le facteur de la sécurité telle qu’elle est perçue. 6. Soutien aux victimes d’actes criminels 6. 1. Il importe que les victimes d’actes criminels reçoivent soutien et assistance après avoir été affectées par un comporte- ment criminel. Pour une personne qui été l’objet d’un acte criminel, le sentiment d’insécurité peut être aggravé par le fait de ne recevoir aucun soutien et par le fait qu’au contraire, la personne se sent abandonnée. Une peur de cette nature peut aisément se communiquer à l’entourage de la victime. La médiation est l’un des éléments de l’assistance à 6. 2. apporter à la victime. Cela consiste à faire en sorte que le coupable et la victime se rencontrent en présence d’un médiateur neutre pour parler de l’acte criminel qui a été commis. La victime a la possibilité de raconter ce qu’elle a vécu et peut aussi recevoir des réponses à ses questions sur l’acte dont elle a été l’objet. Le coupable est davantage mis en mesure d’envisager les conséquences de son comportement et a l’occasion de manifester du remords. La médiation peut être utilisée avec profit lorsque le coupable est une personne jeune. 6. 3. Il existe aussi des exemples de collaboration avec des organismes bénévoles qui aident à renouveler des documents volés, à faire refaire des clefs, etc. afin de prévenir une aggravation de la sensation subjective d’insécurité. 7. Mesures à prendre par la police et par le reste de la société 7. 1. La police a un rôle important à jouer dans les activités qui visent à assurer la sécurité et à la rendre perceptible. Il importe toutefois que ces questions ne soient pas considérées comme un problème purement policier, mais qu’elles soient envisagées comme un problème posé à la société. C 57/94 FR Journal officiel des Communautés européennes 29. 2. 2000 7. 2. Pour créer dans le voisinage un sentiment de sécurité, il faut que la police travaille à proximité des citoyens et qu’elle se rende visible dans la zone considérée en étant présente dans la rue. Il y a aussi avantage à ce que la composition du personnel de police reflète la diversité de la population. d’appartenance à l’Europe qui va avec la citoyenneté euro- péenne. Cela doit toutefois se faire sans que se perde la compréhension vis-à-vis des personnes qui viennent d’autres pays ou qui appartiennent à des groupes ethniques différents et qui constituent maintenant une partie de la société européenne. 7. 3. La police peut avoir une action aussi bien préventive que répressive, mais il faut, dans un but d’efficacité plus grande, que d’autres autorités et d’autres instances, à l’intérieur de la société, aient aussi une action par rapport à la criminalité. Parmi les partenaires pouvant collaborer avec la police de façon significative, l’on peut citer les services sociaux, l’école, les associations d’employeurs, les habitants de la zone considé- rée, les organismes bénévoles, etc. Une coopération et une collaboration entre ces intervenants peut permettre de mener une action vigoureuse et efficace de prévention de la crimina- lité. 7. 4. Dans certains pays, il existe des contrats de sécurité locaux qui sont conclus pour une zone donnée entre la police, les tribunaux, l’autorité éducative, des organisations et des élus afin d’améliorer le travail de prévention de la criminalité et d’accroître la sécurité générale. Comme autres exemples, l’on peut citer des groupes 7. 5. consultatifs auxquels participent la police locale et des repré- sentants de la collectivité, et ces groupes obtiennent de très bons résultats, notamment grâce au fait qu’ils fournissent des informations à la police, de telle sorte que cette dernière est en mesure d’enquêter sur des cas de criminalité que, sans cela, elle aurait eu peine à éclaircir. 8. Obligations des citoyens 8. 1. Il n’y a pas que les comportements criminels qui créent de l’insécurité; de mauvais comportements peuvent aussi contribuer au plus au point à créer ce sentiment. Si le contrôle social se vide de son contenu, ces comportements peuvent devenir plus courants. les citoyens ont droit à la sécurité et au 8. 2. Même si sentiment de la sécurité, il ne faut pas pour autant oublier les obligations qui leur incombent pour la réalisation de cette sécurité. Les gens ont besoin d’information sur les obligations qui leur incombent pour permettre de promouvoir la solidarité et la sécurité dans le voisinage. Pour faire de la ville un lieu humain de vie, il y a lieu de favoriser l’adoption de mesures visant à empêcher la marginalisation des adolescents et il y a lieu de lutter contre la discrimination dans la société et au travail et de faire échec à la toxicomanie et à la violence à l’école. 8. 3. L’école a une mission importante, outre celle d’instruire les élèves, qui est de transmettre les valeurs de la société et la connaissance du fonctionnement de la société. C’est là que sont posées les fondations du comportement qu’auront les enfants une fois devenus adultes et c’est là que se décide la question de savoir s’ils se sentiront membres du corps social ou s’ils voudront s’en exclure. Il importe que l’école renforce chez les enfants aussi bien le sentiment d’appartenance à la collectivité locale qui découle de la citoyenneté que le sentiment 9. E´ changes à l’intérieur de l’Union européenne 9. 1. Les actions entreprises pour traiter les problèmes évoqués ci-dessus le sont au niveau local et régional. Dans le cadre des activités concernant ces problèmes, il convient de continuer à mettre l’accent sur le niveau local et régional. 9. 2. Pour une grande part, la coopération existant à l’inté- rieur de l’Union européenne se déploie au niveau national. Il ne semble pas exister d’échanges d’une ampleur comparable à l’échelon régional ou local. Il y a pourtant de bonnes raisons de penser que les 9. 3. collectivités territoriales de différents pays, qui s’emploient à prévenir la criminalité, à y faire échec et à prendre des mesures à son encontre, ont beaucoup à apprendre les unes des autres en matière de petite criminalité. Actuellement, cela peut, dans une mesure limitée, passer par ce que l’on appelle le «jumelage» de villes. 9. 4. Il importe que les mesures prises aient une efficacité à long terme et, par là, réduisent la criminalité et augmentent la sécurité de façon durable. Bien entendu, cela n’empêche pas qu’il importe d’adopter des mesures pouvant avoir un effet immédiat sur la criminalité et la sécurité. Cela peut passer non seulement par une collaboration entre les collectivités territoriales, mais aussi par une coordination active des mesures que prennent ces collectivités. 10. Diffusion d’exemples de bonnes pratiques 10. 1. Le secrétariat du Conseil européen s’emploie à ras- sembler dans un manuel des exemples de bonnes pratiques provenant de toute l’Europe en matière de prévention de la criminalité, en vue de diffuser ces exemples dans les E´ tats européens. Le but recherché est de diffuser rapidement ces exemples auprès des E´ tats et l’on ne prétend pas porter un jugement sur les effets des bonnes pratiques en question. Il s’agit initiative à l’occasion de laquelle la prévention de la criminalité est définie comme: là d’une initiative venant d’Allemagne, «une notion englobant tous les programmes, mesures et dispositifs qui, de façon régulière, préviennent ou réduisent la criminalité du point de vue quantitatif et qualitatif en tant que phénomène de dimension politique ou sociale par des mesures de coopération qui sont adoptées en concertation entre l’E´ tat et des institutions privées, ou à l’échelon individuel, ou qui au moins maintiennent à un minimum les conséquences négatives de la criminalité et augmentent le sentiment de sécurité dans la population (1). » (1) Cf. 5227/99 DG H II. 29. 2. 2000 FR Journal officiel des Communautés européennes C 57/95 10. 2. Dans de nombreuses villes et régions différentes d’Europe, l’on trouve de bons exemples de mesures qui ont abouti à une réduction de la criminalité et à un sentiment de sécurité accru. Ces exemples devraient pouvoir servir de sources d’inspiration pour d’autres villes qui connaissent des problèmes similaires. Il importe que ces exemples d’activités de prévention de la criminalité et d’activités de création d’un sentiment de sécurité puissent être diffusés dans l’Union européenne et surtout parmi les régions et les municipalités. 10. 3. Pour rendre ces exemples accessibles, l’Union euro- péenne devrait agir en vue de la création d’un centre d’informa- tion où ces exemples seraient centralisés. Ce centre d’informa- tion devrait centraliser et diffuser les exemples de pratiques qui ont fait la preuve de leur efficacité. Un tel centre d’information peut aussi rassembler et diffuser des données statistiques et de l’information sur la criminalité. 10. 4. Avant de diffuser des pratiques, il convient toutefois de procéder à leur évaluation. Par exemple, il faut expliciter avec précision les facteurs externes qui sont susceptibles d’influer sur l’effet de différentes mesures. A` cet égard, il importe d’intégrer à cette activité aussi bien des praticiens que des chercheurs par le moyen d’un réseau à l’intérieur de l’Union européenne. 10. 5. Afin de renforcer et d’améliorer la collaboration entre diverses régions de l’Union européenne, il serait utile de mettre au point, sous l’égide de l’Union européenne, des méthodes d’échanges de fonctionnaires et d’organisation de conférences interrégionales. De tels échanges offrent la possibilité de diffuser des réflexions et des idées sur la manière dont on peut s’attaquer à la petite criminalité et, par là, réduire aussi bien l’insécurité que le recrutement de nouveaux criminels. Ces activités peuvent également fournir, à long terme, une très bonne base pour la lutte contre la criminalité organisée. 11. Utilisation des Fonds de l’Union européenne 11. 1. Il existe actuellement dans l’Union européenne plu- sieurs Fonds et programmes différents dont l’intervention financière peut être demandée par les régions et les municipali- tés (1). Dans la perspective de l’article 29, il y a peut-être matière pour l’Union européenne à examiner la manière dont des Fonds existants et d’éventuels nouveaux Fonds peuvent stimuler les activités de prévention de la criminalité par une coopération au niveau local et régional. 11. 2. Il existe toutefois plusieurs Fonds et programmes qui ne s’adressent pas en premier lieu à ce que l’on peut définir comme étant au premier chef des autorités de maintien de l’ordre. Dans les cas où cela se justifie, il conviendrait de faire entrer en ligne de compte la criminalité et la sécurité en tant que critère de décision. Par une utilisation active des Fonds à vocation générale dans le domaine de la prévention de la criminalité et dans celui de la sécurité, l’on indique en outre que ces questions ne sont pas en premier lieu d’ordre policier, mais constituent un problème de société. (1) Pour les autorités de maintien de l’ordre, les programmes Oisin, Falcone et Grotius. 12. Conclusions 12. 1. De l’avis du Comité des régions, il est très important de prêter attention aux questions de sécurité et de sentiment de sécurité des citoyens dans l’Union européenne, en particulier à l’échelon local et régional. C’est justement au niveau local que cette action sociopolitique peut s’engager. Dans le cadre des possibilités dont elles disposent en matière de politique de la jeunesse, de politique sociale et de politique de la famille, les communes devraient contribuer à la lutte contre les causes de la criminalité. 12. 2. Le Comité des régions estime que les individus ont droit à la sécurité dans leur vie quotidienne et que, pour les citoyens, le sentiment de sécurité entre pour une part impor- tante dans la qualité de la vie. 12. 3. Le Comité des régions est d’avis qu’il importe de créer des exemples qui puissent être diffusés auprès des régions et des municipalités et qui ne supposent pas l’apport d’un financement extérieur, mais qui consistent au contraire en mesures pouvant être mises en œuvre au moyen des ressources existantes. De tels exemples peuvent consister: — à déployer un programme de formation s’adressant notam- ment au personnel de police et mettant l’accent sur la confiance; — à évoquer à tous les niveaux de l’enseignement scolaire la question de la dimension subjective de la sécurité et à en débattre. Cela peut se faire avec l’aide de spécialistes appartenant à diverses professions, comme par exemple, du personnel de police et des travailleurs sociaux; — en cas de rénovation d’environnements urbains, à toujours veiller à ce que les travaux soient imprégnés de la notion de sentiment de sécurité et de sécurité objective; — lors de la phase de planification dans le cadre d’une éventuelle rénovation, et lors de l’établissement de plans d’urbanisme, à tirer parti de l’expertise existant au sein de la police et d’autres instances compétentes en matière de sécurité; — à s’efforcer de susciter des débats sur ces questions au niveau régional et local. Une coopération et des échanges bien développés au 12. 4. niveau régional et local en matière de prévention de la criminalité peuvent à long terme déboucher sur un amoindris- sement de la population où s’alimentent la criminalité transna- tionale et la criminalité organisée. A` cet égard, le Comité des régions invite la Commission à continuer de s’employer à faire en sorte que les collectivités territoriales soient incitées à mener des actions de prévention de la criminalité. 12. 5. Le Comité des régions estime en outre qu’il importe que la Commission fasse en sorte de maintenir en permanence les questions de sécurité à l’ordre du jour. S’agissant de la mise à disposition de ressources provenant de différents Fonds, et dans le cadre d’initiatives communautaires, il y aura toujours lieu de donner la priorité aux projets qui comportent des aspects relatifs à la sécurité et au sentiment de sécurité. Le Comité des régions estime que la question de la 12. 6. création d’un centre d’information de l’UE sur les activités de prévention de la criminalité, rassemblant les exemples de bonnes pratiques en provenance de toute l’Europe afin de les diffuser, est d’une importance telle qu’il convient de l’étudier sans délai. Le Comité des régions invite à cet égard la Commission à étudier cette question en tirant parti des expériences des collectivités territoriales. C 57/96 FR Journal officiel des Communautés européennes 29. 2. 2000 Le Comité des régions est d’avis qu’avant de diffuser 12. 7. les exemples de bonnes pratiques, il faut les évaluer. Par exemple, il faut expliciter avec précision les facteurs externes qui sont susceptibles d’influer sur l’effet de différentes mesures. Le Comité des régions invite la Commission à agir pour faire en sorte qu’un réseau intègre des praticiens et des chercheurs se trouvant aux quatre coins de l’Europe. 12. 8. Afin de stimuler les échanges entre instances régiona- les et locales des E´ tats membres, il faut, de l’avis du Comité des régions, développer des possibilités de financement à cet effet. De même, il faut que soit résolue la question du financement d’un centre d’information et d’un réseau européen. Le Comité des régions invite le Conseil de l’Union européenne et le Parlement européen à faire en sorte, lors de leurs travaux relatifs au budget, que ces questions de financement soient prises en compte. Bruxelles, le 18 novembre 1999. Le Président du Comité des régions Manfred DAMMEYER Avis du Comité des régions sur la «Communication de la Commission au Conseil, au Parlement européen, au Comité économique et social et au Comité des régions sur une stratégie forestière pour l’Union européenne» (2000/C 57/16) LE COMITE´ DES RE´ GIONS, vu la communication de la Commission au Conseil, au Parlement européen, au Comité économique et social et au Comité des régions sur une stratégie forestière pour l’Union européenne (COM(1998) 649 final); vu la résolution du Conseil du 15 décembre 1998 relative à une stratégie forestière pour l’Union européenne (1); vu le règlement (CE) no 1257/1999 du Conseil du 17 mai 1999 concernant le soutien au développement rural par le Fonds européen d’orientation et de garantie agricole (FEOGA) (2); vu le règlement (CE) no 1261/1999 du Parlement européen et du Conseil du 21 juin 1999 relatif au Fonds européen de développement régional (3); vu le règlement (CE) no 1262/1999 du Parlement européen et du Conseil du 21 juin 1999 relatif au Fonds social européen (4); vu la Communication de la Commission au Conseil et au Parlement européen «Changement climatique — Vers une stratégie communautaire post-Kyoto» (COM(1998) 353 final); vu la résolution du Parlement européen du 31 janvier 1997 sur «La stratégie forestière de l’Union européenne» (5); (1) JO C 56 du 26. 2. 1999, p. 1. (2) JO L 160 du 26. 6. 1999, p. 80. (3) JO L 161 du 26. 6. 1999, p. 43. (4) JO L 161 du 26. 6. 1999, p. 48. (5) JO C 55 du 24. 2. 1997, p. 22


title: R& D expenditure and personnel in Europe.

eurovoc_concepts:
EU Member State
gross domestic product
persons in work
research and development
research expenditure (EU)
statistics