title: Yttrande från Regionkommittén om "Den europeiska idrottsmodellen"

eurovoc_concepts:
EU Member State
professional sport
sport
sporting event
sports body

text: C 374/56 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 23. 12. 1999 Yttrande från Regionkommittén om ”Den europeiska idrottsmodellen” (1999/C 374/14) BAKGRUND Europeiska kommissionens GD X:s samrådsdokument ”Den europeiska sportmodellen” och GD X:s arbetsdokument ”Gemenskapens åtgärder inom idrotten: Utveckling och perspektiv”. Regionkommitténs beslut av den 15 juli 1998 att i enlighet med artikel 198c fjärde stycket i EG-fördraget utarbeta ett yttrande i frågan och ge utskott 7 (utbildning, yrkesutbildning, kultur, ungdomsfrågor, idrott, medborgerliga rättigheter) i uppdrag att bereda ärendet. Utkastet till yttrande (CdR 37/99 rév. 2) som antogs av utskott 7 den 1 juli 1999 [föredragande: Udo Mientus (D) (PSE) och Jean-Pierre Grafé (B) (PPE)]. Utkastet till yttrande (CdR 182/97 fin), ”Lika möjligheter för flickor och pojkar vid fritidsaktiviteter och särskilt vad gäller EU:s ungdoms- och idrottsprogram”, som antogs av Regionkommittén den 20 november 1997 (föredragande: Barbro Sundback (1)). Regionkommittén antog vid sin 30:e plenarsession den 15–16 september 1999 (sammanträdet den 16 september) enhälligt följande yttrande. 1. Inledning 1. 1. Idrotten i Europa står just nu inför nya utmaningar. Av denna anledning anser ReK att EU bör engagera sig i debatten om hur man kan förbättra förutsättningarna för idrottsverk- samheten i Europa. Detta skall dock ske med hänsyn till subsidiaritetsprincipen och de nationella, regionala och lokala myndigheternas befogenheter på området, och framför allt med respekt för idrottsorganisationernas självständighet. Kom- mittén välkomnar därför kommissionens initiativ att göra en genomgripande analys av det som utmärker idrotten i Europa i samrådsdokumentet ”Den europeiska idrottsmodellen”. Kom- mittén välkomnar särskilt samrådsförfarandet i samband med förfarande som ger samtliga berörda parter analysen, ett möjlighet att framföra sina åsikter. Vid Europeiska rådets möte i Wien föreslogs att 1. 2. kommissionen, till Europeiska rådets möte i Helsingfors, skulle färdigställa en rapport om att bevara de nuvarande idrottsstrukturerna och bibehålla idrottens sociala funktion inom gemenskapen. ESK uppmanar kommissionen att beakta kommitténs synpunkter i frågan i sin rapport. 2. Allmänna kommentarer 2. 1. Kommissionen lyfter fram idrottens obestridliga bety- delse för Europeiska unionens medlemsstater — särskilt på regionernas och de kommunala myndigheternas nivå — genom att göra idrottsfrågan till ett EU-tema. Den har utveck- lats till en central, oumbärlig samhällsfaktor. (1) EGT C 64, 27. 2. 1998, s. 81. Den europeiska idrottsrörelsen och dess utvuxna struk- 2. 2. turer som kommissionen försöker beskriva som en ”europeisk idrottsmodell” är oerhört mångfaldiga och komplexa. Å ena sidan har rörelsen möjliggjort utvecklingen av begreppet ”idrott för alla”, som framhöll idrottens fostrande, hälsofräm- jande och miljömässiga värden, men å andra sidan har den också resulterat i en tävlingsmodell i många skepnader, och kommissionen har särskilt lagsporternas serie- system. framhållit 2. 3. Idrottens utveckling och dess mediala effekter har lett till att idrottsrörelsen numera tvingas ta hänsyn till två nya aspekter, som båda kan vara relevanta beroende på hur populär idrottsgrenen är, nämligen den ekonomiska aspekten och idrotten som underhållning. 2. 4. Idrotten har blivit en betydande ekonomisk faktor både för den enskilde individen och för handeln, industrin, turismen och sportevenemangen. Finansieringen av idrotten och dess utövare på olika nivåer, särskilt på elitnivå och professionellt, samt trycket på tävlingsarrangörerna och inflytandet från televisionen och olika affärspartner leder till att budgetstrate- gier och ekonomiska strategier blir allt viktigare och till att själva idrotten kommer i bakgrunden. Den status som idrottsutövaren hade från början har ändrats helt, och kraven på idrottsrörelsen passar inte längre in i föreningarnas och klubbarnas traditionella strukturer. 2. 5. Idrottsförbunden ställs i allt högre grad inför ekono- miska frågor och har utvecklats mot att fungera som tjänste- producerande företag på idrottsområdet. Inom vissa toppid- rotts- och tävlingssektorer har de till och med blivit företag på 23. 12. 1999 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 374/57 marknadsmässiga villkor. De får allt oftare en fullvärdig arbetsgivarroll, vilket bland annat kräver att de i högre grad engagerar sig i idrottsutövarnas utbildning. uppmärksamma skolornas roll på idrottsområdet generellt och på området för utbildning av amatörer på hög nivå och professionella idrottsutövare. detta sammanhang 2. 6. Följaktligen vill ReK betona att den europeiska idrotts- rörelsen måste angripa de ekonomiska begränsningar som är kopplade till dess utveckling med sunt förnuft och konsekvens. I ”upp-och-nedflyttnings”- framstår proceduren, som kommissionen med all rätt framhåller som den europeiska modellens främsta kännetecken, som en av de viktiga parametrarna. Om metoden konsekvent följer en idrottslig logik kan den inte längre motsvara kraven från den professionella sidan, som skall svara för de ekonomiska investeringar som behövs för att idrotten skall utvecklas. Det är en stor utmaning att kunna bibehålla de 2. 7. kulturella, pedagogiska och sociala värden som karaktäriserar den europeiska modellen och samtidigt integrera den i en sammanhängande ekonomisk ram som respekterar idrottsut- övarnas intressen och beaktar idrottens ekonomiska konse- kvenser. Man bör utarbeta förslag till harmonisering av ramvillkoren för professionella idrottsutövare samt ta initiativ mot illojal konkurrens mellan finansiellt starka och svaga idrottsföreningar. 3. Särskilda kommentarer 3. 1. Kapitel ett: Den europeiska idrottsmodellen I sin analys i kapitel 1 försöker kommissionen 3. 1. 1. visa vilka problem den har stött på vid tillämpningen av ekonomiska kriterier på idrotten. Den anger olika grupper som berörs (föreningar, klubbar, organisationer, media m. fl. ) och gör en inventering av de viktigaste problemen. 3. 1. 2. ReK vill betona idrottsklubbarnas betydelse för den kulturella och sociala utvecklingen i vårt samhälle. Kommittén anser därför att kommissionen förbigår det faktum att de lokala myndigheterna har en viktig roll att spela när det gäller stöd till de lokala idrottsföreningarna, vare sig det gäller finansiering eller infrastruktur. Kommittén menar att kommis- sionen bör lyfta fram denna aspekt och markera att man är beredd att stödja och bevara den. 3. 1. 3. Kommissionen jämför det europeiska systemet med det system som används i Nordamerika. ReK anser att det amerikanska systemet är alltför mycket inriktat på företagaran- dan och den marknadssektor som har investerat i idrotten. Skillnaden är också stor mellan professionella idrottsutövare och amatörer, och strukturerna för de båda grupperna skiljer sig helt. Kommittén tror fortfarande på och föredrar den europeiska samhälls- och kulturmodellen. 3. 1. 4. I likhet med kommissionen vill ReK lyfta fram den europeiska modellens egenskaper och vill inte att integrationen av de ekonomiska faktorerna sker på bekostnad av de traditio- nella värdena. Kommittén uppmanar kommissionen att särskilt 3. 1. 5. ReK medger att idrottens höga profil och mediala inflytande kan medföra bakslag och missriktade åtgärder av politisk, ekonomisk, social eller individuell karaktär, men det som samhället eller den enskilde individen väljer att göra med idrotten kan inte läggas själva idrotten till last. Kommittén uppmanar kommissionen att alltid skilja mellan idrottens idé och företeelser som innebär att den missbrukas. 3. 1. 6. Vad gäller idrottens utveckling (punkt 2) anser ReK att beskrivningen av hur idrotten förändrats är vag och delvis felaktig: förutom olika tävlingar ägde ett stort antal idrottsevenemang rum i Europa före 1950. Den parallell som görs mellan den europeiska integrationen och de europeiska idrottstävlingarna verkar en smula överdriven, med tanke på att de första europeiska mästerskapen ägde rum redan 1886. 3. 1. 7. Utan att förringa idrottslotteriernas betydelse i mer- parten av EU:s medlemsstater vill ReK betona att det främst är nationella, regionala och lokala myndigheter som finansierar idrotten. A¨ ven om sponsringen numera är ett oundvikligt ekonomiskt komplement gäller detta bara de idrottsgrenar där de professionella idrottsutövarna ofta figurerar i medierna. Kommittén efterlyser därför åtgärder som kan minska skillna- derna i finansieringsmöjligheter mellan de förbund som admi- nistrerar mediamässiga sporter och de som bedriver verksam- het som inte motsvarar massmediala krav, särskilt beträffande publiksiffror. ReK menar att kommissionen inte bör förringa den betydelse som idrottsutövaren, dennes familj och tusentals frivilliga har för finansieringen av idrotten. 3. 2. Riksförbundens roll (punkt 4. 1) Den europeiska idrotten är organiserad i ett enda 3. 2. 1. förbund på EU-nivå och i nationella och regionala förbund, beroende på lagstiftningen i de olika staterna. ReK betonar att det är viktigt för den europeiska idrotten att bevara detta system genom politiska och administrativa åtgärder. Detta bör stödjas i EU:s handelslagstiftning. 3. 2. 2. I den europeiska idrottsvärlden (den europeiska idrottsmodellen) har varje nivå i förbundssystemet (som är uppbyggt som en pyramid) en särskild betydelse. Toppen på pyramiden består av de europeiska förbunden, som ansvarar för att utarbeta tekniska regler och tävlingsformer, organisera tävlingar på europeisk nivå samt för att organisera samarbetet mellan nationella förbund för att gynna och utveckla idrotten. En av förbundens väsentliga uppgifter är att svara för utbild- ning och kontinuerlig uppföljning av de funktionärer som behövs för idrottsmännens utveckling, på alla aktivitetsnivåer. Det är de berörda förbunden som själva måste ta ställning till huruvida en europeisk liga kan hanteras på ett lämpligt och effektivt sätt. C 374/58 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 23. 12. 1999 3. 2. 3. ReK understryker att det egentligen är ganska få förbund (för fotboll, tennis och bilsport) som verkligen kan utnyttja affärsmöjligheterna. De nationella förbunden kan normalt uppfylla sina kommersiella åligganden. Idén om ”idrott för alla”, som är mycket utbredd i 3. 2. 4. idrottsutövning utan Europa, kännetecknas av individuell koppling till föreningar. ”Idrott för alla” är viktigt för befolk- ningens välbefinnande och hälsa. Det är därför lämpligt att den offentliga sektorn eller de offentliga organisationerna investerar i den här typen av verksamhet. ReK betonar att detta inte alls är oförenligt med annan verksamhet som idrottsförbunden ägnar sig åt och som lämpar sig bäst för just deras idrottsgren. ReK anser inte att det är särskilt troligt att förbunden 3. 2. 5. förlorar medlemmar vare sig på gräsrotsnivå eller på högre nivå om reglerna skulle tillåta att de nationella eller europeiska idrottsförbunden har en tillräckligt stark ställning. 3. 4. 3. Frågan om huruvida vi kan hålla fast vid solidari- tetsprincipen är avhängig av uppkomsten av internationella ligor. Om sådana ligor bildas under ledning av det europeiska förbundet kan solidaritetsprincipen ”tillämpas”. Om en ”sluten liga” bildas utanför förbundet måste dock alltid sunda ekono- miska principer tillämpas. 3. 4. 4. ReK menar att det fåtal förbund som har möjlighet att göra större vinster i samband med kommersiell verksamhet och sändningsrättigheter skall kunna beviljas undantag från till exempel restriktioner för deltagande i tävlingar. 3. 4. 5. De nationella och europeiska idrottsförbunden har hittills inte tillämpat solidaritetsprincipen på ett ändamålsenligt sätt. Nästan alla intäkter från försäljningen av sändningsrättig- heter stannar kvar inom den professionella idrotten. Stora delar av dessa inkomster (så stor del som möjligt) måste i framtiden föras över till ungdoms- och amatöridrotten, så att de lokala och regionala myndigheterna får större ekonomiska möjligheter att främja idrotten. 3. 2. 6. ReK betonar att förbunden helt på egen hand måste få besluta om vilka evenemang och tävlingar de vill anordna på europeisk nivå. EU:s roll är helt enkelt att skapa ekonomiska och sociala förutsättningar för att idrotten skall kunna utveck- las på ett tillfredsställande sätt. 3. 4. 6. Jämlikhetsprincipen tillämpas ännu inte, men den skulle kunna tillämpas om vissa av de undantag som görs från regeln om en sund finansiering baserades på uppfyllandet av lämpliga villkor. 3. 3. Slutna turneringar (punkt 4. 2) 3. 5. Idrottens främjande (punkt 4. 4) 3. 3. 1. ReK hävdar att detta bara är en teknisk fråga. Nödvändiga beslut måste fattas av de förbund som berörs, eftersom det är deras ansvarsområde. Det är inte lämpligt med någon inblandning från statens sida i den här frågan. Om förbunden inte är tillräckligt starka för att sinsemellan lösa dessa problem på ett solidariskt sätt är det dock nödvändigt att tillämpa sunda ekonomiska principer. 3. 4. Solidaritet (punkt 4. 3) 3. 4. 1. ReK betonar att solidariteten är en grundläggande princip för idrotten. Dess fostrande och sociala funktion genomsyras i hög grad av solidaritetstanken. Under Europeiska rådets möte i Wien (december 1998) betonade man att denna sociala aspekt som kännetecknar den europeiska idrotten måste bibehållas inom gemenskapen. Idrotten skall bara kunna ”särbehandlas” om solidaritetssystemet tillämpas på alla nivåer inom verksamheten. Detta gäller både klubbar som måste ge sitt bidrag till regionala och nationella förbund och förbund som måste uppfylla sina åtaganden gentemot klubbar och medlemmar. 3. 4. 2. Ett av gemenskapspolitikens syften är att undvika en gränsdragning mellan idrottsformer med privilegierad ställning inom idrottsvärlden och idrott för unga och amatörer. Att tala om en skillnad mellan professionell idrott och idrott för alla är inte lämpligt, eftersom sätten att idrotta ständigt växlar och påverkar varandra. 3. 5. 1. under punkt 3. 4. 6. Frågan om hur idrotten skall kunna främjas tas upp 3. 5. 2. Användningen av offentliga medel till finansiering av idrottsverksamhet baseras på subsidiaritetsprincipen och kan bara bli aktuell om klubbarna och förbunden inte kan uppfylla sin sociala funktion med egna resurser på ett tillfredsställande sätt. Klubbarnas och förbundens egna bidrag måste därför kompletteras med inkomster från kommersiell verksamhet. 3. 5. 3. ReK anser att användning av offentliga medel endast skall komma i fråga för de områden inom idrotten som är av intresse för allmänheten (och allmänhetens välbefinnande) eller för icke-vinstgivande verksamhet. Det är alltså uteslutet att offentliga medel skulle användas för att gynna professionell idrottsutövning eller idrottsorganisationernas kommersiella verksamhet. 3. 5. 4. ReK betonar att de flesta nationella förbunden, med några få undantag (fotboll, tennis, bilsport), inte har möjlighet att helt finansiera idrottsverksamheten för ungdomar och amatörer med egna resurser, vilket innebär att de är beroende av regionala myndigheter (kommuner och delstater) för att kunna gynna idrotten i landet. Frågan om huruvida idrotten kan främjas på lämpligt 3. 5. 5. sätt med ett slutet tävlingssystem behandlas under punkt 3. 3 ovan. 23. 12. 1999 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 374/59 3. 6. Den europeiska idrottsmodellen (punkt 4. 5) ReK anser att den idrottsmodell som utvecklats i 3. 6. 1. Europa i princip bör stödjas och bevaras. Kommittén betonar att det inte är regeringarnas sak att kontrollera idrottens strukturer och organisationer. Detta måste även i fortsättning- en vara de oberoende idrottsorganisationernas ansvar. Kom- mittén anser emellertid att staten skall ha en reglerande funktion för att skapa förutsättningar för att idrotten och dess organisationer skall kunna utvecklas på ett sådant sätt att de kan fortsätta att fylla sin funktion. 3. 8. 2. Solidaritetsprincipen förutsätter att de kommersiella vinster som ett begränsat antal sporter och idrotter genererar inte läggs på hög av idrottsvärldens privilegierade sektorer, utan utnyttjas till att stödja finansieringen av den kostnadskrä- vande ungdoms- och amatöridrotten. Det gäller att sätta stopp för tendensen att privatisera ”kommersiellt gångbara idrotter” och främja ungdomsidrotten med allmänna medel. Denna lösning är bara möjlig om idrottsförbunden får resurser att svara för förbättrat stöd, vilket måste vara en av EU:s politiska målsättningar på idrottsområdet. 3. 7. Kapitel två: Idrotten och televisionen 3. 7. 1. Kapitlet om idrotten och televisionen ger i huvudsak en detaljerad översikt av befintliga problem, även om analysen på sina ställen är ytlig, inexakt och i vissa avseenden till och med vag. Det är exempelvis ReK:s uppfattning att idrotten och televisionen bara har utvecklats parallellt med avseende på ett begränsat antal mediamässiga sporter och idrotter som lockar större publik än breddidrotten. 3. 7. 2. Massmedia har ett avsevärt inflytande på idrottens utveckling, men det exempel som ges är ingen lyckad illustra- tion av företeelsen. Det är fel att säga att intäkterna från TV-sändningar har blivit den huvudsakliga finansieringskällan för större delen av idrotts- och sportgrenarna. Det gäller bara ett litet antal grenar som är tillräckligt mediamässiga. 3. 7. 3. Den betoning som lagts på den begränsade sportsek- tor som ”gör sig” i massmedia är förståelig med tanke på den roll som TV-marknaden spelar, men detta får ändå inte överskugga idrottsvärlden som helhet; den täcker ett betydligt större område i ekonomiskt avseende. Eftersom de mediamäs- siga sporterna och idrotterna får indirekta effekter på Europas hela idrottsrörelse får besluten om de rättsliga ramarna för denna sektor konsekvenser för idrottens framtida organisation i Europa, både på medellång och längre sikt; och det är förhållanden som flertalet européer identifierar sig med genom att tillhöra en klubb eller ett förbund och till och med helt vid sidan av dessa sammanhang. 3. 8. 3. Ett viktigt och lämpligt sätt att hävda de kollektiva intressena (eller föreningslivets intressen) framför privata in- tressen är kollektiv försäljning (exempelvis av ett antal samver- kande sammanslutningar) av upphovsrätt eller sändningsrättig- heter. 3. 8. 4. Det är bara vissa förbund (fotboll, tennis, motorsport) som kan få några betydande intäkter av kollektiv försäljning. Dessa sammanslutningar bör ges möjlighet att föreslå ett differentierat och överskådligt system för fördelningen av intäkterna och redovisa dessa för kommissionen. ReK anser att en så stor del som möjligt av intäkterna från TV-rättigheter bör gå till ungdoms- och amatöridrotten för att avlasta de regionala budgetarna för idrottsfrämjande verksamhet. 3. 8. 5. Det krävs också institutionell samordning för att samarbetet mellan proffsidrotten och ungdoms- och bredd- fungera väl. Denna samordning kan skötas idrotten skall antingen inom ett idrottsförbund som täcker båda sektorerna eller på kontraktsbasis. 3. 8. 6. Som svar på frågan om den kollektiva försäljningen måste godkännas som ett sätt att säkerställa konkurrens på lika villkor, eller om den måste kopplas till en solidaritetsfond, menar ReK (se punkt 3. 8. 2) att största möjliga del av de TV-intäkter som är skattefria för mottagarna och/eller idrotts- föreningarna bör kanaliseras till återväxt och amatörverksam- het. Frågan om det vore lämpligt med en solidaritetsfond är mindre avgörande här. 3. 8. Kollektiv försäljning och ensamrättens varaktighet (punkt 9. 1) 3. 8. 1. I Europa präglas idrotten i huvudsak av arbetet i förbund och klubbar, som producerar en betydelsefull och substantiell allmännyttig tjänst genom att ställa idrottsanlägg- ningar till förfogande och ge alla möjlighet att delta i tävlingar. De gör detta på frivilligbasis och i Europeiska unionens samtliga regioner. Dessa insatser är väl värda att stödjas och uppmuntras med allmänna medel, särskilt på den regionala nivån, som utvecklats i enlighet med subsidiaritets- och solidaritetsprinciperna. Subsidiaritetsprincipen innebär att den offentliga finansieringen endast får ske i kompletterande form, alltså för att förstärka befintliga resurser. De arrangemang och idrottstävlingar som är kom- 3. 8. 7. mersiellt intressanta för massmedia organiseras av förbunden under vissa perioder (tävlingar, turneringar, cuper). Det är tillräckligt att ensamrätten bara beviljas för en av dessa perioder. Det måste också vara fallet att rättsinnehavaren skall godkänna försäljning till tredje part eller själv ombesörja denna. 3. 8. 8. offerter om de utnyttjar sin rätt till kollektiv försäljning. Förbunden bör vara ålagda att ordna infordran av C 374/60 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 23. 12. 1999 3. 9. Växelverkan mellan idrotten och den audiovisuella industrin 3. 11. Den offentliga televisionens roll (punkt 9. 4) (punkt 9. 2) 3. 9. 1. ReK anser att det är skadligt för idrotten om massme- dia eller näringslivsintressen köper eller kontrollerar klubbar i nationella seriesystem. Idrottsorganisationerna måste få rättsli- ga, stadgemässiga möjligheter att undvika sådana uppköp. 3. 9. 2. När idrottsklubbar ombildas till kommersiella orga- nisationer finns det möjlighet att intressekonflikter uppstår och att många som deltar i tävlingarna kan utöva påtryckning- ar, vilket kan leda till manipulering av resultaten; detta äventyrar idrottens framtid. Offentlig TV har som förstahandsuppgift att betjäna 3. 11. 1. allmänheten, vilket innebär att dessa kanaler skall presentera hela skalan av idrottsgrenar på ett uttömmande sätt och ge dem positiv publicitet. TV bidrar till opinionsbildning och politisk fostran, men dess traditionella roll har också en kulturell dimension, där ordet kultur tolkas i vid bemärkelse, givetvis inklusive sport och idrott. För närvarande fyller allmän-TV sin uppgift bara 3. 11. 2. nätt och jämnt, eller inte alls. Det gäller att trycka på för att dessa kanaler skall sköta denna plikt. 3. 9. 3. För att idrottens etik skall kunna värnas bör företag inte få tillstånd att köpa idrottsföreningar. Det strider mot idrottens principer och mot målsättningen att idrottsorganisa- tionerna skall samarbeta. Offentlig television skall presentera minoritetsidrot- 3. 11. 3. ter inom ramen för sitt allmänserviceuppdrag. I Tyskland skall de statliga kanalerna reservera rimlig sändningstid för alla idrotter i sina programtablåer, även för ”minoritetssporter”. 3. 10. Rätten till information (punkt 9. 3) 3. 10. 1. ReK anser att PPV-television är ett hot mot idrotten om betal-TV-näten köper ensamrätt för alltför långa perioder, och följaktligen i princip oacceptabel. De kan frestas betala stora summor för att köpa rättigheter för att tränga in på nya marknader eller bredda sin marknadsandel. Detta skulle i hög grad hindra allmänheten från att se stora sportevenemang på TV, och marknaden skulle snedvridas. För att idrotten skall kunna ha den sociala funktion som beskrivits ovan måste man se till att de offentligkontrollerade kanalerna får rätt att sända evenemangen, och följaktligen på ett rimligt sätt reglera betal-TV-sektorn. Genom ensamrätt att sända vissa idrottstäv- lingar undergräver denna sektor allmänhetens rätt att avnjuta idrotten som publik. 3. 11. 4. När det gäller fråga 1 delar inte ReK kommissionens uppfattning att sportprogram inte faller inom ramen för allmänserviceuppdraget. Det är emellertid lämpligt att göra en förteckning över de kriterier som kan användas för att avgöra om ett evenemang tillhör kategorin ren underhållning — och följaktligen inte skall sändas i allmän-TV — eller om det rör sig om ett arrangemang som har tyngdpunkten i idrottens karaktär och målsättningar, och således faller inom ramen för det offentliga uppdraget. 3. 12. Kapitel tre: Idrotten och samhället 3. 12. 1. I det tredje kapitlet behandlar kommissionen idrot- tens sociala aspekt. Man redovisar de samhälleliga värden som idrottsutövning ger och deras tillämpningsområden: a) fostran, b) miljön, c) folkhälsa och d) sysselsättning. 3. 10. 2. Med tanke på deras samhällsansvar och på solidari- tetsprincipen bör idrottsföreningarna uppmuntras att avböja avtal som visserligen ger kortsiktiga ekonomiska vinster men hindrar den stora allmänheten från att se stora idrottsliga evenemang på TV. Sådana affärer äventyrar idrottens utveck- ling i Europa och kommer i sista hand att vändas mot föreningarna själva. 3. 12. 2. Med tanke på vår tids sociala utmaningar kan man faktiskt konstatera att socialt inriktade organisationer tillägnar sig idrottsbegreppet, vilket är en idé som ofta förmedlas av de politiska beslutsfattarna. Vi kan notera samma företeelse på hälso- och friskvårdsområdet, där begreppet utnyttjas av privata intressen i rent kommersiellt syfte (gym). 3. 10. 3. Om TV-kanalerna skulle äga aktier i de viktigaste europeiska idrottsklubbarna skulle de kunna påverka de ledan- de europeiska idrottsinstansernas beslut. Med andra ord skulle de få större inflytande över evenemangens spelregler och framför allt över tävlingarnas organisation och tidsplanering. Detta utgör alltså ett hot mot idrottsetiken. 3. 12. 3. I samband med aspekten fostran anser ReK att EU har en viktig uppgift i att erkänna de kvalifikationer som krävs av idrottsrörelsens ledare. Unionen bör också göra det lättare för både idrottsmän och ledare att vara verksamma i olika medlemsstater genom att eliminera hinder för den fria rörlig- heten. 3. 10. 4. I syfte att förhindra att sändningen av stora idrotts- evenemang monopoliseras av utvalda kanaler eller betal-TV, bör direktivet ”Television utan gränser” omgående tillämpas i varje medlemsstat så att den fria tillgången till TV-sändningar av stora idrottsevenemang säkerställs. 3. 12. 4. Regionkommittén vill understryka att idrotten — som kulturföreteelse i vårt samhälle — är bärare av individuella och samhälleliga värden. Den bidrar till vars och ens välbefin- nande och integration i samhällslivet. Det handlar om betydel- sefulla värden som är kopplade till idrottsutövningen och idrottsrörelsens uppbyggnad. 23. 12. 1999 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 374/61 3. 12. 5. Man kan ställa frågan: ”Om idrotten används i andra syften än som fritidssysselsättning och i en strävan att överträffa sig själv, kan den vara ett giltigt svar på våra samhällsproblem? Om svaret är ja, kan denna instrumentella logik bli föremål för en viss politik som är främmande för idrottsrörelsen och dess anda?” 3. 12. 6. Idrottsrörelsen är en integrerad del av vårt samhälls- liv. Regionkommittén understryker att ingen kan utveckla denna logik bättre än idrottsföreningen, genom att hjälpa den unga människan att utveckla sin personlighet och fysik, och främja hennes integration i själva idrotten. En av de grundläggande aspekterna av idrottens sociala roll är för övrigt möjligheten att underlätta social integration av fysiskt eller psykiskt funktionshindrade personer. Det gäller följaktligen att erkänna och bekräfta idrottsrörelsens uppgift, vilket kräver att den på allvar räknas som en av aktörerna i medborgarsamhäl- let. ReK betonar att idrottsföreningarna inte är företag och att idrottsförbunden inte är näringslivsorganisationer i ekono- misk-rättslig bemärkelse, utan sammanslutningar som utför offentliga uppdrag, huvudsakligen på basis av ett frivilligt engagemang från allmänhetens sida. Idrottsområdet är ändå en betydelsefull ekonomisk sektor som totalt svarar för mer än 1,5 % av EU:s BNP; som tjänstesektor erbjuder den många slags utkomstmöjligheter. 3. 12. 7. ReK anser att det är centralt att idrottsrörelsens relation med Europeiska unionen kan skötas på en grundval som bevarar rörelsens självständiga ställning — med respekt för idrottsutövarnas individuella rättigheter — och därmed dess förmåga att utvecklas och förändras inom de ramar som ställs upp av den internationella idrottsrörelsen. Inom ramen för sina befogenheter bör kommissionen bidra med insatser till individuellt skydd för idrottsutövarna och till deras utveckling. Det finns emellertid anledning till ett varnande ord. 3. 12. 8. Det skulle vara fel att tro att det är lätt att administrera sport och idrott med regelverk och cirkulärskrivelser. Idrotten är en extremt mångskiftande företeelse, både på sportslig och på politisk nivå. 3. 12. 9. Förutom att varje typ av idrottsutövning har sina mycket specifika drag varierar det institutionella idrottsbegrep- (se bilaga), vilket gör pet samordningsarbetet på Europanivå än mer komplicerat. från ett EU-land till ett annat idrott som skulle kunna bli Det är dessutom fallet att de olika aspekter med 3. 12. 10. anknytning till för gemenskapsinsatser berör mycket väsensskilda kompetensom- råden: uppfostran, folkhälsa, säkerhetsfrågor, miljö, sysselsätt- ning, utbildning, infrastruktur osv. Oftast hör inte dessa frågor idrottsministrarnas ansvarsområden i många medlems- till stater. föremål Regionkommittén vill betona att en övergripande 3. 12. 11. idrottspolitik från Europeiska kommissionens sida måste ha en uppläggning som erbjuder idrottsrörelsen regler som gör det möjligt att bygga upp organisationsstrukturer med garan- tier för gemene man att idrotta, oavsett nivå. 3. 13. Idrott och lika möjligheter 3. 13. 1. ReK framhåller att en ”idrott-för-alla”-politik på grundval av principen om lika möjligheter är en integrerad del av den europeiska idrottsmodellen, och den måste stödjas och främjas. Detta innebär att alla medborgare — oavsett eventuellt funktionshinder, ålder, kön, etnisk tillhörighet, samhällsklass och ekonomiska förhållanden — skall garanteras tillgång till idrottsverksamhet. En del av denna modell består i åtgärder som syftar till att skapa villkor som stimulerar flickor och kvinnor till idrottsutövning och ledarfunktioner, och hänsyn måste tas till deras behov. Detta underströks också i ReK:s yttrande om lika möjligheter för flickor och pojkar inom fritidsaktiviteter, och särskilt inom EU:s ungdoms- och idrotts- program. Denna tillgång till idrottsverksamhet kräver att man satsar på idrottsanläggningarna. I vissa medlemsstater diskute- rar man för närvarande en anpassning av skoltiden. En sådan anpassning kan medföra ett intensivare utnyttjande av infrastrukturerna och därmed framtida investeringar för de lokala myndigheterna, som ansvarar för de skolanknutna idrottsanläggningarna. 3. 14. Idrott och dopning 3. 14. 1. ReK noterar med tillfredsställelse att Europeiska rådet i Wien den 11–12 december 1998 framhöll vikten av att förstärka insatserna i kampen mot dopning: man uppmanade medlemsstaterna, Europeiska kommissionen och de internatio- nella idrottsorganisationerna att speciellt verka för bättre samordning av befintliga nationella åtgärder. 3. 14. 2. ReK betonar att det krävs samordning och harmoni- sering av de nationella insatserna för att förebyggande verk- samhet, forskning och straffbestämmelser skall fungera effek- tivt. Det handlar om ett problem som löper över nationsgrän- ser. Kommittén stöder i konsekvens med detta Europaparla- mentets maning till kommissionen att lägga fram förslag om genomförande av en harmoniserad folkhälsopolitik som syftar till att bekämpa dopning (resolutionen av den 17 december 1998). 3. 14. 3. ReK vill speciellt understryka att en gemensam förteckning över substanser som är förbjudna i EU måste ställas upp, så att det onormala läget inte uppstår att vissa substanser är godkända i vissa medlemsstater, förbjudna i andra. 3. 14. 4. ReK noterar att IOK föreslagit en internationell antidopningsbyrå. Idén presenterades nyligen vid IOK:s världs- konferens i Lausanne, i februari 1999. ReK anser att ett sådant organ skall ha självständig ställning och svara för att miniminormer respekteras i fråga om kontroller och sanktioner. C 374/62 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 23. 12. 1999 3. 14. 5. Kommittén välkomnar slutsatserna från EU:s id- rottsministrars informella möte i Paderborn den 31 maj till 2 juni 1999, där man underströk att IOK:s världskonferens om dopning visade hur viktigt och ändamålsenligt det är att Europa enhälligt förespråkar bildandet av en antidopningsbyrå, och stödde samordning med Europarådet i denna fråga. Man ställde sig positiv till inrättandet av en oberoende och öppen internationell antidopningsbyrå med Europeiska unionens medverkan. 3. 14. 6. ReK konstaterar att dopning kan förekomma bland mycket unga idrottsutövare (ibland från 12 års ålder) och rekommenderar att man ägnar särskild uppmärksamhet åt att skydda ungdomar mot sådana företeelser. Här ställer vi oss bakom Europaparlamentets appell om att EU skall stödja informationskampanjer, speciellt i skolvärlden, i idrottsföre- ningarna och ungdomsorganisationerna. 3. 14. 7. I detta sammanhang noterar ReK att man måste vända sig mot tendenserna till ohejdad kommersialisering av idrotten, och den förvrängda bilden av idrotten i massmedia, som kan leda till att de rent sportsliga värdena går förlorade när utövarna fuskar genom att dopa sig. 4. Slutsatser 4. 1. Sport och idrott är en del av européernas vardagsliv. Gott och väl 100 miljoner EU-medborgare utövar någon idrottslig verksamhet och är organiserade i tusentals idrottsfö- reningar och rader av förbund och nationella organisationer. För Medborgarnas Europa är idrotten också ett verktyg som bättre än alla andra kan bidra till att bygga upp en identitets- känsla. I kraft av sina möjligheter med avseende på pedagogik samt hälso- och integrationsaspekter, utgör den en kulturell och social företeelse som i allt högre grad upplevs och erkänns i det dagliga livet i Europas regioner och kommuner. Den är också betydelsefull för hela den europeiska integrationspro- cessen. 4. 2. EU:s idrottspolitik bör följaktligen syfta till att anpassa EU-lagstiftningen så att ramvillkor kan skapas och utvecklas som gör det möjligt för idrotten i Europas regioner och kommuner att utföra de samhällsnyttiga uppdrag som den anförtrotts och att driva på dess utveckling. Detta måste ske med total respekt för subsidiaritetsprincipen, de nationella, regionala och lokala myndigheternas ansvarsområden och den organiserade idrottsrörelsens självständiga ställning. Region- Bryssel den 16 september 1999. kommittén välkomnar den uppmaning till kommissionen som framfördes av gemenskapens idrottsministrar vid det informella sammanträdet i Paderborn den 31 maj — 2 juni 1999 beträffande behovet av att inrätta en arbetsgrupp som studerar hur idrottsaspekterna skall kunna beaktas i EU-fördraget. Att subsidiaritetsprincipen respekteras är väsent- ligt, eftersom de regionala och lokala myndigheterna spelar en viktig roll för den sociala integrationen. De kan använda idrotten som ett sätt att integrera människor i samhället och bör därför få tillräckligt med manöverutrymme i detta avseende vid sidan av att man inrättar en heltäckande EU-politik på idrottsområdet. 4. 3. Kommittén är positiv till slutsatserna från den första EU-konferensen om idrott i Olympia den 20–23 maj 1999, där man lyfte fram övertygelsen om att den europeiska idrotten — med all sin mångfald — har gemensamma drag som måste skyddas från en eventuell kommersiell snedvridning. Det betonades att man måste slå vakt om demokratin och solidari- teten, de båda principer som ligger till grund för den europeiska idrottsrörelsen, och att idrotten skall kunna passa in i den nya kommersiella inramningen och utvecklas där utan att förlora sin identitet eller sitt oberoende; detta är grundvalen för dess sociala dimension. ReK noterar att de befogenheter som fördraget ger EU 4. 4. — hittills begränsade till idrottens ekonomiska aspekter, dess grundläggande förutsättningar och betydelse för Medborgarnas Europa — har en alldeles för undanskymd ställning. Kom- mittén anser att man bör utveckla en europeisk idrottspolitik som lägger större tonvikt vid Europas idrottsrörelses centrala roll på det kulturella och socioekonomiska området. Vid sidan av de rent ekonomiska frågorna — som berör exempelvis idrottstävlingarna och avtalsrätten, idrottsutövarnas fria rörlig- het eller TV utan gränser — måste andra ämnen uppmärksam- mas: idrottens bidrag till Agenda 2000, föreningarnas och stiftelsernas allmännytta och den ideella verksamhetens särskil- da betydelse, idrottens bidrag till en europeisk frivilligtjänst, dess bidrag till utvecklingen av EU-programmen för ungdom, för integration av funktionshindrade, för att främja kvinnans ställning, för att bekämpa huliganism, eller effekterna av förbudet mot tobaks- och alkoholreklam på finansieringen av idrottsevenemang. Idrottens utveckling i de europeiska regionerna och 4. 5. kommunerna är också avhängig av allmänna villkor som definieras på EU-nivå. En framtida europeisk idrottspolitik bör därför syfta till att bevara och utveckla den europeiska idrottsrörelsen enligt ”den europeiska idrottsmodellen”. Regionkommitténs ordförande Manfred DAMMEYER 23. 12. 1999 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 374/63 BILAGA till Regionkommitténs yttrande IDROTTENS ORGANISATION I EUROPA TYSKLAND DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Tyskland är uppbyggt som en förbundsstat med 16 Länder. Denna federala förvaltningsstruktur har del i ansvaret för idrottsområdet. Den organiserade idrotten är i huvudsak beroende av icke-statliga idrottsorganisationer. Förbundsregeringen, delstaterna och de lokala nivåerna svarar för rättsliga och materiella grundvalar och stöder idrottsorganisationernas verksamhet när dessa har otillräckliga personella och ekonomiska resurser. Alla stimulansinsatser görs i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Den konstitutionella fördelningen av befogenheter, sponsringsmedel och offentligt stöd till idrotten faller på delstaternas ansvar. Förbundsregeringen berörs framför allt av idrottsfrågor av nationell eller övernationell betydelse. O¨ STERRIKE DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Idrottens organisation i O¨ sterrike bygger på förbundens och föreningarnas verksamhet; dessa har oberoende status. Staten bär emellertid ansvaret för olika stödinsatser, särskilt på de nio delstaternas men också på förbundsstatens nivå. FO¨ RVALTNINGSORGANISATION P å n a t i o n e l l n i v å Förbundsministeriet för utbildning och kultur är ensamt ansvarigt för idrotten inom skolväsendet. Andra uppgifter — anslag till idrottsorganisationer, föreningar och kommuner, främjande och organisation av idrottsverksamhet på nationell nivå — faller fortsättningsvis på förbundskanslersämbetet. P å r e g i o n a l n i v å I rättsligt avseende faller idrottsfrågorna under de nio Bundesländers ansvarsområde; de svarar således för det allmänna idrottsfrämjandet. Administrativt handhas idrotten av delstaternas idrottsråd, Landessporträte. Samarbete har byggts upp mellan förbunds- och Länder-nivåerna för att samordna stödverksamhet av nationellt intresse. BELGIEN DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Idrottsrörelsen i Belgien är organiserad av idrottsföreningarna på basis av ideella insatser och självständighet. Det offentligas roll är framför allt kompletterande och består i att stödja sport och idrott och privata initiativ under vissa villkor. Denna kompletterande roll hindrar inte att myndigheterna kan ta vissa initiativ (kampanjen ”Idrott för alla”, utbildning av idrottsledare osv. ). Idrotten sorteras in under kulturfrågorna, som är ett ansvarsområde för Belgiens tre (språkliga) ”gemenskaper”. C 374/64 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 23. 12. 1999 DANMARK I Danmark är idrotten till övervägande del beroende av den ideella sektorn och bygger på amatörverksamheten. Trots att myndigheternas stöd till idrotten ökar respekteras de ideella organisationernas fria och självständiga ställning; den betraktas till och med som ett viktigt redskap för praktisk skolning i demokrati. Det offentliga har att skapa den ram som behövs för att utöva idrott, medan de ideella organisationernas roll är att driva verksamhet inom denna ram. Både den offentliga sektorn och föreningslivet prioriterar fritidsidrottandet framför tävlingsidrotten och lägger den absoluta tonvikten vid den lokala nivån. De kommunala instanserna stöder de lokala idrottsföreningarna ekonomiskt: genom investeringar i uppbyggnad och drift av sport- och idrottsanläggningar samt — bör det tilläggas — bidrag till lokala föreningars verksamhet och hyra av hallar och idrottsplatser. SPANIEN För närvarande bygger den organiserade idrotten i Spanien på ett system för samverkan mellan offentlig och privat sektor. Båda dessa parter bär ansvaret för att främja och utveckla idrottsverksamhet. De viktigaste offentliga organen är — riksidrottsrådet; — den idrottsstyrelse som generellt finns i alla autonoma regioner; — det idrottsråd som finns på lokal nivå. Den privata idrottsorganisationen har en uppläggning som är parallell med förvaltningsansvaret: 1) På nationell nivå finns — Spanska olympiska kommittén; — riksförbunden för de olika idrottsgrenarna; — de professionella seriesystemen med proffsföreningarna; — vissa övergripande idrottsförbund. 2) På de autonoma regionernas nivå finns — de regionala förbunden för olika idrottsgrenar; — de regionala idrottsföreningarna. 3) På lokal nivå finns — idrottsföreningarna och klubbarna. FINLAND DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN De övergripande målen för den finska idrottspolitiken formulerades i den idrottslag som trädde i kraft år 1980. Ansvaret fördelas på följande sätt: Den offentliga idrottsförvaltningens uppgift är att skapa villkor som befrämjar idrottsverksamhet medan idrottsföreningarna svarar för att organisera sådana aktiviteter. FRANKRIKE DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Organisationen och utvecklingen av idrotten grundas på ett speciellt system där offentliga organ och privata sammanslutningar knyts samman i en specifik ram av lagar och förordningar. 23. 12. 1999 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 374/65 Denna speciella typ av samverkan i att bedriva offentlig verksamhet inom fysisk fostran och idrott motiveras av det erkända allmänintresset och ger det franska idrottsväsendet en unik prägel. GREKLAND DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Grekland utvecklar sin idrottsorganisation via ett generalsekretariat för idrott och utbildningsministeriet och med två huvudmålsättningar: — Att stödja toppidrotten med ekonomiska resurser och forskning, i samarbete med idrottsförbunden och idrottsforsningscentra. — Att stödja breddidrotten ekonomiskt och organisatoriskt, på central och lokal nivå, i samarbete med kommunala instanser, föreningar och andra organ med social och idrottslig inriktning. ”Idrotten skall stå under statens beskydd; staten skall också överinse idrottsverksamheten som högsta instans” (författningens artikel 16). IRLAND DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Den irländska idrottspolitiken bygger i hög grad på Europarådets idrottsstadga, men faktorer som studier om aktivitetsnivåer och strategier påverkar också besluten. Den statliga idrottspolitiken erkänner idrottsföreningarnas självständighet och strävar efter att bidra till idrottens utveckling. ITALIEN DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Idrottsverksamheten organiseras av idrottsrörelsen med föreningarna som bas och med Italienska olympiska kommittén (CONI) som topporgan. Staten spelar en kompletterande roll och har till uppgift att förbättra förutsättningarna för medborgarna att fritt utöva de idrotter de önskar. Den ”institutionella” CONI-lagen (1942) överförde inga av statens befogenheter till denna redan existerande idrottsorganisation men erkände dess roll och de funktioner som den haft sedan den bildades. Staten garanterade CONI intäkterna från tips (1948) och bekräftade dess status som offentligt organ. CONI har därmed tre funktioner som utövas parallellt: — som offentligt icke-statligt organ; — som paraplyorganisation för idrottsförbunden; — som nationell olympisk kommitté, erkänd av IOK. LUXEMBURG DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Idrottsverksamheten i Luxemburg kännetecknas av att ansvarsuppgifter kompletterar varandra och delas mellan den självständiga idrottsrörelsen och myndigheter på nationell och lokal nivå. C 374/66 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 23. 12. 1999 PORTUGAL DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Staten tar del i idrottens organisationer via sitt idrottssekretariat, som lyder under premiärministern och biträds inom förvaltningen av tre offentliga organ: IND, CEFD och CAAD. Det är statssekreteraren för idrott som är ansvarig på regeringsnivå och utgör det politiska och beslutande organet. Han biträds på det operationella planet av tre offentliga organ som ansvarar för samordning och utveckling av statens insatser och administrativa och ekonomiska stöd på idrottens område, under överinseende av den regeringsledamot som svarar för idrottsfrågorna. STORBRITANNIEN/NORDIRLAND DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN för det nationella kulturarvet, för idrott och fritidsverksamhet är ministeriet De organ som bär ansvaret Skottlandsministeriet, Walesministeriet och Nordirlands utbildningsministerium; Wales, Skottlands respektive Nordirlands idrottsråd; de kommunala myndigheterna; de nationella sammanslutningarna; riksförbunden; den ideella och den privata sektorn. De lokala förvaltningsinstansernas engagemang i idrottsfrågor täcks av vissa officiella bestämmelser som dock inte har obligatorisk karaktär. Kommunala myndigheter har ingen rättslig skyldighet att erbjuda gynnsamma villkor för idrottsutövning. Sports Councils, idrottsråden för England, Skottland, Wales och Nordirland, är organ med uppgift att utveckla och finansiera idrott. De skall på olika sätt svara för idrottsfrämjande, ökat idrottsutövande, förbättrade prestationer och högre kvalitet på infrastrukturen. SVERIGE DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Idrotten i Sverige är en mycket bred, självständig folkrörelse som styrs av det centrala organet Riksidrottsförbundet. De lokala idrottsföreningarna är emellertid själva grunden för idrottsrörelsen. Enligt det svenska systemet får Riksidrottsförbundet en central roll: Trots att det är en helt icke-statlig organisation har regeringen delegerat en rad uppgifter till RF. Staten finansierar förbundet och — åtminstone — specialidrottsför- bundens administrativa arbete. NEDERLA¨ NDERNA DE ALLMA¨ NNA FO¨ RUTSA¨ TTNINGARNA FO¨ R IDROTTEN Ansvaret för utvecklingen och genomförandet av idrottspolitiken delas mellan den offentliga sektorn och de självständiga idrottsorganisationerna. Det står den privata sektorn fritt att besluta om den egna idrottspolitiken; myndigheterna stöder denna ekonomiskt, organisatoriskt och i fråga om infrastrukturen. Grundprincipen är att den offentliga sektorn inte vidtar politiska åtgärder när de nationella idrottsorganisationerna själva kan genomföra dessa. Denna princip hindrar emellertid inte att myndigheterna — inom ramen för relationen myndigheter/privata initiativ — bibehåller viss självständighet med avseende på den politik som förs eller skall föras, på grundval av ett eget ansvar på alla idrottsområden


title: Parecer do Comité das Regiões sobre a «Proposta de regulamento (CE) do Conselho que estabelece a organização comum de mercado no sector dos produtos da pesca e da aquicultura»

eurovoc_concepts:
aquaculture
common organisation of markets
fishery product

formats: html pdf print

text: 23. 12. 1999 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias C 374/71 Parecer do Comité das Regio˜ es sobre a «Proposta de regulamento (CE) do Conselho que estabelece a organizaça˜ o comum de mercado no sector dos produtos da pesca e da aquicultura» O COMITE´ DAS REGIO˜ ES, (1999/C 374/16) Tendo em conta a comunicaça˜o da Comissa˜o ao Conselho e ao Parlamento Europeu — «O futuro do mercado dos produtos da pesca na Unia˜o Europeia: responsabilidade, parceria, competitividade» (COM(97) 719 final); Tendo em conta a «Proposta de regulamento (CE) do Conselho que estabelece a organizaça˜o comum de mercado no sector dos produtos da pesca e da aquicultura» (COM(1999) 55 final — CNS 99/0047) (1); Tendo em conta a Conferência das Naço˜ es Unidas de 1992 sobre Ambiente e Desenvolvimento, realizada no Rio de Janeiro e, em particular, o Capı´tulo 17 da Agenda 21, que trata a questa˜o da utilizaça˜o sustenta´vel e a preservaça˜o dos recursos marinhos vivos de alto mar; Tendo em conta a decisa˜o da Comissa˜o de 4 de Março de 1999 de o consultar sobre a matéria nos termos do primeiro para´grafo do artigo 198. o do Tratado que institui a Comunidade Europeia; Tendo em conta a decisa˜o da Mesa de 7 de Maio de 1999 de incumbir a Comissa˜o 2 «Agricultura, Desenvolvimento Rural e Pesca» da preparaça˜o do parecer; Tendo em conta o projecto de parecer (CdR 182/99 rev. 1) aprovado pela Comissa˜o 2 em 16 de Junho de 1999 [relatores: Simon Day (UK, PPE) e Siwert Nordwall (S, PSE)], adoptou na 30. a reunia˜o plena´ria de 15 e 16 de Setembro de 1999 (sessa˜o de 16 de Setembro) o presente parecer. 1. Introduça˜o 2. A proposta de regulamento A comunicaça˜o da Comissa˜o (2) definiu os objectivos 1. 1. para obter um funcionamento o´ ptimo dos mercados dos produtos da pesca. Seguiram-se consultas alargadas ao con- junto da indu´ stria, e a Comissa˜o acaba de publicar as suas propostas formais, a convite do Conselho de Ministros. 1. 2. Alguns dos temas enta˜o debatidos constavam de propostas ja´ publicadas e acerca das quais o Comité das Regio˜ es ja´ se pronunciou. Esperam-se futuras propostas sobre a transparência dos mercados. A proposta em apreço sobre a organizaça˜o comum de 1. 3. mercado no sector dos produtos da pesca e da aquicultura tem por objectivo substituir o regulamento vigente desde 17 de Dezembro de 1992 [(Regulamento (CEE) n. o 3759/92 (3))], bem como consolidar num u´ nico regulamento as disposiço˜ es constantes do Regulamento (CEE) n. o 105/76 (4), relativo ao reconhecimento das organizaço˜ es de produtores no sector da pesca e o Regulamento (CEE) n. o 1772/82 (5), que estabelece regras gerais relativas às organizaço˜ es de produtores no sector dos produtos da pesca. (1) JO C 78 de 20. 3. 1999, p. 1. (2) COM(97) 719 final, de 16. 12. 1997. (3) JO C 388 de 31. 12. 1992, p. 1-36. (4) JO C 20 de 28. 1. 1976, p. 39-41. (5) JO C 197 de 6. 7. 1982, p. 1-2. 2. 1. O regulamento propo˜ e uma remodelaça˜o profunda da organizaça˜o comum de mercado dos produtos da pesca e da aquicultura, nomeadamente em: — permitir que a OCM contribua para o princı´pio da gesta˜o responsa´vel dos recursos; — melhorar a transparência e o conhecimento do mercado e dos produtos, também no referente aos consumidores; — responsabilizar os operadores, designadamente as organi- zaço˜ es de produtores, na perspectiva de uma gesta˜o e valorizaça˜o o´ ptima dos recursos; — incentivar as parcerias entre os agentes do sector, a fim de aumentar a efica´cia das acço˜ es; — privilegiar os métodos previsionais de adaptaça˜o da oferta à procura pelas organizaço˜ es de produtores; — contribuir para a estabilidade do mercado, incentivando contratos de preço fixo; — renovar os mecanismos de intervença˜o para aumentar a efica´cia; C 374/72 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias 23. 12. 1999 — aumentar a competitividade; — esclarecer e facilitar a utilizaça˜o da regulamentaça˜o vigente. Os artigos 1. o a 3. o na˜o modificam as disposiço˜ es 2. 2. vigentes, embora a definiça˜o de produtos de pesca precise de ser clarificada. Com a redacça˜o proposta, parece que os produtos de aquicultura sa˜o apenas os de viveiro e na˜o também os capturados no mar. Na˜o se distingue entre espécies exclusivamente de captura, como o caranguejo, o ouriço do mar, etc. e as espécies exclusivamente de viveiro, como as ostras. Também ha´ espécies que tanto podem ser capturadas como de viveiro, tais como as vieiras e os mexilho˜ es. A lista de produtos da pesca constante do quadro do artigo 1. o refere as diversas formas de tratar os crusta´ceos e moluscos, mas omite a «depuraça˜o», uma técnica usada em toda a UE. De qualquer modo, as espécies tipicamente sedenta´rias como os moluscos bivalves que na˜o podem ser produzidos por aquacultura (amêijoas, navalhas e berbigo˜ es), os moluscos gastro´ podes (orelha do mar), os moluscos bivalves pectina´ceos (vieira e leque) e um crusta´ceo como o percebe, capturados no meio natural, devem ter tratamento igual ao dos mesmos produtos explorados em viveiro marinho. O artigo 4. o estabelece novas disposiço˜ es que, na 2. 3. venda a retalho, impora˜o rotulagem adequada, indicando a denominaça˜o comercial local da espécie, o método de pro- duça˜o (captura ou viveiro) e a zona geogra´fica de captura (mar ou oceano). O CR acolhe estas disposiço˜ es como uma exigência mı´nima, mas continua a considerar deseja´vel um aumento das marcas locais de produtos de pesca e de aquicultura. Para facilitar a comercializaça˜o de produtos de pesca, incluindo a lota pela televisa˜o, é necessa´rio haver critérios de qualidade. Presentemente, esses critérios constam do Regulamento (CEE) n. o 103/76 (1) , em vigor nos Estados-Membros. Os artigos 5. o a 12. o abrangem a regulamentaça˜o 2. 4. das organizaço˜ es de produtores. Estas sa˜o, na realidade, cooperativas de fornecedores, criadas para ajudar a indu´ stria de pesca no mar alto a garantir um fornecimento regular de peixe ao mercado, mediante, se necessa´rio, o estabelecimento de quotas, e que podem ter uma polı´tica de intervença˜o para garantir a estabilizaça˜o dos preços. O artigo 5. o estabelece as condiço˜ es para o funciona- 2. 5. mento das organizaço˜ es de produtores, bem como as obri- gaço˜ es dos seus membros. A alı´nea 4) da alı´nea c) do n. o 1 desse artigo prevê uma nova disposiça˜o que, embora na˜o propriamente da esfera de competência das organizaço˜ es de comercializaça˜o, encoraja os produtores a ponderarem a natureza delicada do ambiente marinho e promove modos de exploraça˜o das pescarias que complementem iniciativas orientadas para a sustentabilidade. 2. 6. O reconhecimento das organizaço˜ es de produtores é efectuado pelos Estados-Membros; o artigo 6. o estabelece as regras para a concessa˜o e retirada desse reconhecimento. O artigo 38. o estabelece que sera´ um Comité de Gesta˜o dos Produtos da Pesca, composto por representantes dos Estados- -Membros e da Comissa˜o, quem arbitrara´ os casos de litı´gio. O artigo 7. o da´ aos Estados-Membros a possibilidade 2. 7. de conceder um reconhecimento (para além do mencionado no artigo 6. o) às organizaço˜ es de produtores que se comprome- tam a melhorar a qualidade da comercializaça˜o de determina- dos produtos da pesca, em conformidade com o Regulamento (CE) n. o 2406/96 (2). A este respeito, deve ser dada atença˜o a futuros desenvolvimento da integraça˜o vertical, especialmente entre empresas familiares ou grupos de empresas e as cadeias de venda a retalho e de supermercados. Tal como afirmado em pareceres anteriores, o Comité crê que a ajuda à indu´ stria das pescas deve ser levada a cabo de forma menos discriminato´ ria e que na˜o deve ser limitada geograficamente, ao sabor da vontade do Estado-Membro em causa. O artigo 8. o permite aos Estados-Membros, em deter- 2. 8. minadas circunstâncias, impedir, de um modo geral, que os produtores que na˜o sejam membros de uma organizaça˜o de produtores reconhecida prejudiquem os objectivos de estabilidade de preços das organizaço˜ es de produtores. O artigo 9. o prevê uma indemnizaça˜o em determinadas cir- cunstâncias. No entanto, embora o artigo 8. o transcreva o artigo 5. o do Regulamento (CEE) n. o 3759/92, na˜o ha´ alteraça˜o significativa, visto que as disposiço˜ es relativas a na˜o membros so´ sa˜o aplica´veis por perı´odos na˜o superiores a 12 meses. Na˜o é claro se tal se deve a uma questa˜o de revisa˜o regular mas, tal como formulado, pode-se inferir que seria um limite em valor absoluto. O artigo 10. o impo˜ e que todas as organizaço˜ es de 2. 9. produtores comuniquem às autoridades competentes do Estado-Membro, antes do inı´cio da campanha de pesca, um programa operacional que inclua um plano de comercializaça˜o e a forma de gerir os desembarques dos seus membros. A ajuda financeira sera´ retirada às organizaço˜ es de produtores se os planos na˜o forem apresentados ou se na˜o tiverem sido executadas as medidas previstas no respectivo programa operacional. Apo´ s o segundo caso de penalizaça˜o de uma organizaça˜o de produtores, ser-lhe-a´ retirado o reconheci- mento. Com a redacça˜o actual, o artigo 10. o é inaplica´vel. 2. 10. Embora seja razoa´vel encarar a possibilidade de elaborar um plano de comercializaça˜o antes do primeiro ano, na˜o é possı´vel concluir um plano de captura sena˜o quando for determinada a quota final, o que, na pra´tica, devera´ ser feito nos primeiros seis meses do ano da campanha em questa˜o. O facto de nem todas as espécies estarem necessariamente sujeitas a quotas na˜o invalida a necessidade de diferir o plano de capturas, dado que a proporça˜o da quota tera´ influência no volume de capturas de peixes na˜o sujeitos a quotas. 2. 11. No entanto, reconhecendo o o´ nus adicional que o artigo 10. o impo˜ e às organizaço˜ es de produtores, os Estados- -Membros sa˜o obrigados, em conformidade com o disposto no artigo 11. o, a pagar uma indemnizaça˜o financeira comple- mentar no quinquénio subsequente ao ano em que obtiveram o reconhecimento. O CR acolhe favoravelmente esta disposiça˜o. O artigo 12. o prevê a concessa˜o de uma indemnizaça˜o 2. 12. complementar às organizaço˜ es de produtores que puderem provar que, no âmbito de contratos de pré-venda, pelo menos 10 % da sua produça˜o sera´ escoada. O objectivo desta disposiça˜o é reconhecer que tais contratos ajudam a planear o fornecimento. A indemnizaça˜o é proposta para um perı´odo de (1) JO C 20 de 28. 1. 1976, p. 29-34. (2) JO C 334 de 23. 12. 1996, p. 1-15. 23. 12. 1999 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias C 374/73 cinco anos, com inı´cio em 1 de Janeiro de 2001, data avançada para a entrada em vigor do novo regulamento. No entanto, em 1998 foram publicadas pela Comissa˜o Europeia propostas de alteraça˜o ao Regulamento (CEE) n. o 2847/93 (1) sobre regras de controlo, que incluem uma disposiça˜o, segundo a qual um Estado-Membro pode requerer que a primeira comercializaça˜o seja efectuada mediante venda em lota. Se fosse adoptada, essa disposiça˜o estaria em conflito com o disposto no artigo 12. o ou, pelo menos, seria discriminato´ ria. Os artigos 13. o a 16. o abrangem organizaço˜ es e 2. 13. acordos interprofissionais. Sempre que as organizaço˜ es de produtores abranjam a indu´ stria de pesca no alto mar, o reconhecimento pode ser concedido também às organizaço˜ es ou associaço˜ es que representem uma parte significativa da produça˜o, comercializaça˜o ou transformaça˜o dos produtos da pesca, sob determinadas condiço˜ es e para determinados tipos de actividade. Assim, por exemplo, seriam actividades compatı´- veis com a regulamentaça˜o o estudo e desenvolvimento de técnicas que optimizem o funcionamento do mercado, incluindo as tecnologias de informaça˜o e de comunicaça˜o, denominaço˜ es de origem de produtos de pesca, bem como organizaça˜o de acço˜ es de formaça˜o para melhorar a qualidade dos produtos. No entanto, nada deve ser feito que entrave a concorrência. O incumprimento das condiço˜ es levara´ à perda do reconhecimento. Existem para os na˜o membros disposiço˜ es semelhantes às das organizaço˜ es de produtores. Contraria- mente ao que acontece com estas, na˜o esta´ prevista qualquer ajuda financeira para as organizaço˜ es interprofissionais. No entanto, o Comité considera que, para melhorar a efica´cia do lhes deveria ser concedida uma ajuda financeira mercado, inicial por um perı´odo de 3 anos, de modo a facilitar a sua instalaça˜o. O factor discriciona´rio ligado ao reconhecimento na˜o deveria ser obrigato´ rio desde que, evidentemente, estejam cumpridas as pré-condiço˜ es exigidas. Os artigos 17. o a 24. o regem os princı´pios da 2. 14. intervença˜o. O primeiro refere-se à polı´tica de preços. O artigo 17. o concede às organizaço˜ es de produtores o direito a fixarem um preço de retirada, na realidade um preço de reserva, abaixo do qual na˜o podem vender. Os produtos retirados devem ter um destino que na˜o entrave o escoamento normal da produça˜o. Para que os produtores sejam compensa- dos pela capturas na˜o vendidas, as organizaço˜ es de produtores podera˜o financia´-los mediante um fundo de intervença˜o, que sera´ em parte alimentado por quotizaço˜ es calculadas com base nas vendas efectuadas. Devem ser notificados ao Estado- -Membro interessado a lista circunstanciada dos produtos em relaça˜o aos quais sera´ praticado o sistema referido, o perı´odo durante o qual os preços de intervença˜o sa˜o aplica´veis e o nı´vel dos preços de retirada previstos e praticados. Ao abrigo do artigo 18. o, o Comité de Gesta˜o dos 2. 15. Produtos da Pesca fixara´, antes do inı´cio da campanha de pesca, um preço de orientaça˜o aplica´vel em toda a Comunidade, para cada campanha ou para cada perı´odo dessa campanha, relativamente a cada produto de pesca. O preço de orientaça˜o tera´ em conta a média dos preços verificados nas três campanhas anteriores, as perspectivas da evoluça˜o da oferta e da procura, a necessidade de estabilizar os preços, evitar a formaça˜o de excedentes e ter em consideraça˜o o equilı´brio dos interesses dos produtores e dos consumidores. (1) JO L 261 de 20. 10. 1993, p. 1-16. O artigo 20. o estabelece o preço de retirada entre 70 2. 16. a 90 % do preço de orientaça˜o, sujeito a determinados ajustamentos, mas em circunstância alguma o preço de retirada podera´ ser superior a 90 % do preço de orientaça˜o. O artigo 21. o estabelece uma compensaça˜o financeira 2. 17. para as organizaço˜ es de produtores que apliquem uma polı´tica de preços de intervença˜o. As organizaço˜ es de produtores devera˜o, como regra, aplicar o preço de retirada comunita´rio, mas é admitida uma margem de tolerância de 10 %, por defeito ou por excesso, para ter em conta as flutuaço˜ es sazonais dos preços de mercado. Essa compensaça˜o financeira so´ sera´ concedida se os produtos retirados do mercado forem escoados para fins diferentes do consumo humano ou em condiço˜ es tais que na˜o constituam entrave à comercializaça˜o normal dos outros produtos. 2. 18. O montante da compensaça˜o financeira, bem como as quantidades elegı´veis sera˜o reduzidos gradualmente nas campanhas de pesca de 2001, 2002 e 2003, mas as organi- zaço˜ es de produtores devera˜o compensar essa reduça˜o através dos seus pro´ prios fundos de intervença˜o. Contudo, a compen- saça˜o proposta no n. o 3, alı´nea a), do artigo 21. o é significativa- mente inferior à prevista no actual regime, e o Comité, embora reconheça a necessidade de reduzir a dependência da intervença˜o, considera excessivas as reduço˜ es propostas. O artigo 23. o dispo˜ e que quando os produtos sa˜o 2. 19. retirados do mercado porque na˜o satisfazem o preço de retirada e quando alguns produtos na˜o encontram comprador ao preço de retirada comunita´rio (sujeito à margem de 10 % de tolerância), e desde que sejam armazenados ou conservados, podera˜o beneficiar de uma ajuda ao reporte. Ha´ limites à concessa˜o da ajuda e, em qualquer caso, esta na˜o podera´ exceder o montante dos custos de estabilizaça˜o e armazena- gem. A colocaça˜o em escabeche fica, a partir de agora, incluı´da nos métodos de transformaça˜o autorizados. O método discriciona´rio deste artigo deveria ser tornado obrigato´ rio, tal como previa o Regulamento inicial (CEE) n. o 3759/92. 2. 20. O objectivo desta disposiça˜o é incentivar as organi- zaço˜ es de produtores a utilizarem esta possibilidade como uma retirada tempora´ria e na˜o como uma retirada permanente. O sistema de ajudas revisto destina-se a incentivar este processo. No âmbito dos recursos de pesca, considera-se uma direcça˜o sensata a seguir. 2. 21. Para as organizaço˜ es de produtores que efectuem intervenço˜ es no âmbito do artigo 17. o sera´ concedida uma ajuda forfeta´ria. O CR congratula-se por essa disposiça˜o ser obrigato´ ria. No entanto, o n. o 5 do artigo 24. o parece contradito´ rio. Em qualquer caso, as quantidades elegı´veis para a ajuda forfeta´ria deveriam ser as mesmas que as estabelecidas no Regulamento inicial (CEE) n. o 3759/92. O artigo 25. o estabelece disposiço˜ es para a ajuda à 2. 22. armazenagem privada dos produtos que tenham sido congela- dos a bordo. As regras sa˜o semelhantes às da ajuda ao reporte fixadas no artigo 23. o mas, pelas mesmas razo˜ es invocadas anteriormente, o elemento discriciona´rio deveria ser supri- mido. C 374/74 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias 23. 12. 1999 Os artigos 26. o e 27. o respeitam às indemnizaço˜ es 2. 23. para o atum destinado à indu´ stria transformadora. A Comissa˜o Europeia tem para si que, embora na˜o haja alteraço˜ es significa- tivas aos princı´pios destes pagamentos compensato´ rios, o limiar dos pagamentos é muito elevado e, consequentemente, poderia haver pagamentos assentes em justificaço˜ es insuficien- tes. Propo˜ e assim que o limiar passe de 91 % para 85 % do preço do produtor comunita´rio. O Comité das Regio˜ es na˜o concorda com a posiça˜o da Comissa˜o, entendendo que o limiar dos pagamentos se deveria manter em 91 %. Os artigos 28. o a 30. o respeitam às trocas comerciais 2. 24. com paı´ses terceiros. Para assegurar um abastecimento con- forme com as necessidades do mercado comunita´rio da indu´ stria transformadora, particularmente para as espécies que a UE na˜o tem capacidade para fornecer ou fa´-lo apenas em pequenas quantidades, propo˜ e-se a suspensa˜o dos direitos aduaneiros para tais produtos, mas apenas se o valor impor- tado for igual ou superior ao do preço de intervença˜o na UE. Na˜o obstante, o Comité das Regio˜ es entende que deve prever-se que certos «produtos sensı´veis» como os lombos de atum continuem submetidos ao actual regime de contingentes e se mantenham os 24 % de direitos comunita´rios. Os artigos 31. o a 43. o contêm disposiço˜ es gerais. As 2. 25. mais importantes sa˜o a instituiça˜o de um Comité de Gesta˜o dos Produtos da Pesca, como previsto no artigo 37. o, a sua capacidade para gerir conflitos, bem como a possibilidade da estabelecer novas medidas ao abrigo do artigo 38. o 2. 26. A ficha financeira constante do anexo mostra que: — as despesas anuais com as retiradas e reportes comunita´rios descera˜o de 12 milho˜ es de euros em 2000 para 7 milho˜ es de euros a partir de 2003; — as despesas anuais com as retiradas e reportes auto´ nomos manter-se-a˜o no valor de 3,5 milho˜ es de euros; — as despesas anuais com a ajuda à armazenagem privada passara˜o de meio milha˜o de euros em 2000 para 2 milho˜ es a partir de 2002; — as despesas anuais com as indemnizaço˜ es compensato´ rias para o atum passara˜o de 4 milho˜ es para 2,5 milho˜ es de euros a partir de 2001; — as despesas anuais com as novas indemnizaço˜ es às organi- zaço˜ es de produtores sera˜o em média de 5,25 milho˜ es de euros nos primeiros três anos e de 3 milho˜ es nos u´ ltimos dois anos. Apo´ s 2005, apenas sera˜o elegı´veis para a ajuda as organizaço˜ es de produtores novamente constituı´das e a despesa anual devera´ ser de 0,5 milho˜ es de euros. — o suplemento para a reforma da organizaça˜o de mercado é estimado em 3 milho˜ es de euros em 2001, aumentando para 5 milho˜ es em 2003 e sendo de 2,7 milho˜ es de euros em 2004 e 2005. A tabela mostra uma dotaça˜o de 4,5 milho˜ es de euros em 2006, que na˜o é explicadao. Se este nu´ mero passar a zero, enta˜o a soma nesta coluna do quadro estara´ correcta. 2. 27. Examinando os nu´ meros tal como apresentados e considerando que sa˜o estimativas ma´ximas, verifica-se que a ajuda prevista para apoio à organizaça˜o comum de mercado para os produtos da pesca passa de 20 milho˜ es de euros em 2000 para 25 milho˜ es em 2003, diminui para 22,7 milho˜ es em 2004 e 2005 e desce ainda para 15,5 milho˜ es de euros em 2006, se considerarmos que na˜o existe uma dotaça˜o de 4,5 milho˜ es de euros (ver ponto anterior). 3. Concluso˜ es A proposta consolida amplamente os regulamentos 3. 1. existentes, mas a ênfase principal reside no aumento da efica´cia e ha´ um reconhecimento, que se acolhe favoravelmente, do papel que cabe às organizaço˜ es de produtores para alcançar esse objectivo. Contudo, é essencial que o regulamento respeite os aspectos pra´ticos, particularmente em relaça˜o aos prazos para a elaboraça˜o dos planos de comercializaça˜o e de captura. 3. 2. Ha´ necessidade de assegurar uma abordagem consis- tente por parte de todos os Estados-Membros e por isso os factores discriciona´rios deveriam ser suprimidos. 3. 3. Um dos ganhos que se poderia obter, em termos de eficiência, seria favorecendo uma maior cooperaça˜o e comunicaça˜o entre quem gere as lotas e quem captura o peixe nas diversas zonas da UE, bem como incentivando o uso de lotas electro´ nicas. Uma assistência financeira para promover o uso extensivo de lotas electro´ nicas contribuiria para desenvol- ver esta iniciativa. 3. 4. O CR acolhe favoravelmente as propostas para melho- rar a rotulagem dos produtos, de modo a especificar a sua origem. A rotulagem poderia ser mais extensa, abrangendo a marca e a comercializaça˜o regional, mas a proposta em apreço pode ser considerada aceita´vel como requisito mı´nimo. 3. 5. A reduça˜o da ajuda à intervença˜o tera´ como conse- quência colocar os produtores da UE em desvantagem poten- cial relativamente aos paı´ses terceiros. Deve ser prestada atença˜o para que esse facto na˜o conduza ao aumento da importaça˜o de produtos de pesca de paı´ses terceiros, à custa da indu´ stria de pesca comunita´ria. 4. Recomendaço˜ es O CR recomenda as seguintes alteraço˜ es ao projecto de regulamento: — as despesas das novas indemnizaço˜ es às organizaço˜ es de produtores para contratualizaça˜o com a indu´ stria sa˜o calculadas em 1,7 milho˜ es de euros em 2001, 2,7 milho˜ es de euros em 2002 e de 4,7 milho˜ es de euros até 2005; (i) No n. o 2 do artigo 4. o, apo´ s «indicarem», inserir «, no mı´nimo e sem prejuı´zo para marcas locais dos produtos de pesca e de aquicultura, especialmente se com isso se aumentar a sensibilizaça˜o e a confiança do consumidor»; 23. 12. 1999 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias C 374/75 (ii) No artigo 5. o, n. o 1, alterar a alı´nea 4) da alı´nea b) do seguinte modo: encorajar a adopça˜o de modos de exploraça˜o das pescarias que mais contribuam para manter o equilı´brio e a sustentabilidade dos recursos; (ix) No ponto (i) da alı´nea a) do n. o 3 do artigo 21. o, substituir «2 %» por «5 %»; no ponto (ii), substituir «5 %» por «8 %» e no ponto (iii) substituir «8 %» por «10 %». Na alı´nea b), substituir «8 %» por «10 %»; (iii) No n. o 1 do artigo 7. o, suprimir «podem» e inserir «devem»; (iv) No artigo 8. o, suprimir «perı´odo na˜o superior a doze meses» e inserir «perı´odos na˜o superiores a doze meses sem revisa˜o anual»; (v) No n. o 1 do artigo 10. o, suprimir «Antes do inı´cio da campanha de pesca» e na alı´nea b) do n. o 1, apo´ s «membros» inserir «o plano deve ser apresentado no prazo de 2 meses apo´ s a data da notificaça˜o formal à organizaça˜o de produtores interessada da quota final para todas as espécies relativamente à campanha de pesca em questa˜o»; (vi) No n. o 1 do artigo 12. o, inserir no inı´cio «Apesar de quaisquer disposiço˜ es em contra´rio»; (vii) No n. o 1 do artigo 13. o, apo´ s «Estados-Membros» suprimir «podem» e inserir «devem»; (viii) No artigo 13. o inserir o seguinte novo n. o 8 «Os Estados- -Membros devem garantir ajuda financeira à criaça˜o das organizaço˜ es interprofissionais por um perı´odo de três anos, em conformidade com o disposto no artigo 11. o»; Bruxelas, 16 de Setembro de 1999. (x) No ponto 3 do artigo 23. o, tanto no primeiro como no segundo para´grafos, substituir «pode» por «deve»; (xi) No n. o 5 do artigo 24. o, suprimir toda a primeira frase e, na segunda, suprimir «mencionadas no para´grafo ante- rior» e inserir «dos produtos abrangidos e colocados à venda em conformidade com o n. o 1 do artigo 5. o»; (xii) No n. o 2 do artigo 25. o, suprimir «podera´ ser» por «devera´ ser»; (xiii) O limiar de aplicaça˜o das indemnizaço˜ es compensato´ rias para o atum destinado à indu´ stria transformadora deve manter-se em 91 %; (xiv) Devem ser tomadas disposiço˜ es para ajuda financeira com o objectivo de favorecer uma maior cooperaça˜o e comunicaça˜o entre quem gere as lotas e quem captura o peixe nas diversas zonas da UE, bem como incentivar o uso de lotas electro´ nicas; (xv) Incluir o espadarte na lista de produtos frescos e congela- dos dos Anexos I e II que podem obter ajudas comunita´- rias ao armazenamento privado; (xvi) Reconsidere-se a inclusa˜o no Anexo V de certos produtos sensı´veis como os lombos de atum. O Presidente do Comité das Regio˜es Manfred DAMMEYER


title: Advies van het Comité van de Regio's over het "Voorstel voor een aanbeveling van de Raad betreffende minimumcriteria voor milieu-inspecties in de lidstaten"

eurovoc_concepts:
environmental impact
environmental monitoring
environmental protection
location of industry

text: C 374/48 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 23. 12. 1999 Advies van het Comité van de Regio’s over het „Voorstel voor een aanbeveling van de Raad betreffende minimumcriteria voor milieu-inspecties in de lidstaten” (1999/C 374/12) HET COMITE´ VAN DE REGIO’S, gezien het voorstel voor een aanbeveling van de Raad betreffende minimumcriteria voor milieu-inspecties in de lidstaten (COM(1998) 772 def. — 98/0358 (COD) — voormalig 98/0358 (SYN); gezien het op 16 juli 1999 door de Raad genomen besluit om het Comité van de Regio’s krachtens de artikelen 265 en 175 (lid 1) van het EG-Verdrag over dit onderwerp te raadplegen; gezien de lijst van Commissievoorstellen die in mei 1999 nog in behandeling waren en waarvoor de inwerkingtreding van het Verdrag van Amsterdam een verandering van de rechtsgrondslag of wettelijke procedure met zich meebrengt (SEC(1999) 580 def. ); gezien het werkprogramma van commissie 4 voor 1998, dat op 15 juli 1998 door het Bureau is goedgekeurd en waarin dit advies wordt vermeld; gezien het op 28 juni 1999 door commissie 4 met meerderheid van stemmen goedgekeurde ontwerpad- vies (CDR 179/99 rev. 1) (rapporteur: mevrouw Eaton), heeft tijdens zijn 30e zitting op 15 en 16 september 1999 (vergadering van 16 september) het volgende advies uitgebracht. 1. Inleiding De bezorgdheid over de mate waarin de EU- 1. 1. milieuwetgeving wordt uitgevoerd en gehandhaafd, is de afgelopen jaren terecht toegenomen. Het is dan ook hoog tijd dat er minimumcriteria worden vastgesteld voor de inspecties van industriële installaties. De huidige inspecties zijn aan verbetering toe. 2. Waarop heeft het advies betrekking? 2. 1. Het advies gaat over de vervuiling van lucht, water en land door puntbronnen die onder EU-voorschriften vallen. De voorgestelde richtlijn zou in eerste instantie van toepassing moeten zijn op milieu-inspecties van industriële installaties die krachtens het EU-recht een vergunning of toestemming moe- ten hebben voor hun activiteiten. Conform het EU-recht moeten lidstaten vergunningen afgeven of toestemming verle- nen voor (activiteiten die kunnen leiden tot) bepaalde emissies en lozingen. De betrokken industriële installaties en andere ondernemingen en inrichtingen („gecontroleerde installaties”) worden of zouden moeten worden geïnspecteerd door de bevoegde instanties. Het opstellen van richtsnoeren voor minimumcriteria voor dergelijke milieu-inspecties is een eerste stap in de richting van gelijke normen voor de hele Gemeen- schap. Een extra voordeel hiervan is dat de concurrentieverhou- dingen niet langer worden scheefgetrokken. 2. 2. Het Comité gaat akkoord met de werkingssfeer van de richtlijn en de definities die in het voorstel worden gegeven en vindt het een goede zaak dat met de milieu-inspecties wordt gestreefd naar een hoog niveau van milieubescherming. Het Comité stemt eveneens in met: — de ontwikkeling van inspectieplannen, die conform Richt- lijn 90/313/EEG openbaar dienen te zijn; — het onderzoek van ongevallen, incidenten en niet-naleving van de voorschriften als deze ernstig van aard zijn. 2. 3. Het Comité is van mening dat invoering van gedetail- leerde criteria ten aanzien van inspectiebezoeken, en de rapporten en conclusies die naar aanleiding daarvan worden opgesteld, pas dient plaats te vinden nadat — zo mogelijk in samenwerking met het IMPEL- netwerk — is onderzocht, — welke gegevens de Commissie precies wil ontvangen en tot welk doel deze kunnen dienen, — wat de praktische consequenties zijn van een dergelijke invoering, niet alleen voor de Commissie, maar vooral ook voor de inspectie-organisaties in de lidstaten, — wat de effecten zijn in termen van benodigde mankracht, zowel voor de Commissie als voor de lidstaten, — welke alternatieven wellicht voorhanden zijn om de gewen- ste gegevens beschikbaar te krijgen. 23. 12. 1999 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 374/49 In dit verband kan het Comité zich goed voorstellen dat door de Commissie in samenwerking met IMPEL wordt gewerkt aan een internationaal bruikbaar model voor milieuvergunningen. Hiermee kan een belangrijke basis worden gelegd voor noodza- kelijke rapportages. Aan de invoering van een dergelijk model zou een overgangsperiode moeten worden verbonden. 3. Algemene opmerkingen 3. 1. Het Comité is het met de Commissie eens dat er minimumcriteria voor milieu-inspecties moeten komen. Het is van groot belang dat wordt gestreefd naar gelijke normen in alle lidstaten; dit is ook in overeenstemming met de Mededeling van de Commissie en de resolutie van de Raad. Beide instellin- gen zien in dit verband een rol weggelegd voor IMPEL (het netwerk van de Europese Unie voor de uitvoering en handhaving van de milieuwetgeving). De regio’s verlenen hun medewerking aan IMPEL bij het opstellen en toepassen van de minimumcriteria voor milieuinspecties. 3. 2. In het kader van Richtlijn 96/61 EG inzake geïntegreer- de preventie en bestrijding van verontreiniging (de zogenoem- de IPPC-richtlijn) zullen indicatieve prestatienormen en een meer uniforme regelgeving voor de meest verontreinigende activiteiten worden ontwikkeld. en hoeveel tijd er maximaal tussen de opeenvolgende bezoeken mag verstrijken. Er moet uiteraard maat worden gehouden, maar goedgekeurde processen dienen wel regelmatig grondig te worden doorgelicht. Anders is het zinloos om goedkeuring te verlenen en voorwaarden te stellen (aangezien zowel de processen in kwestie als de nagestreefde normen mettertijd veranderen). De maximale duur van de perioden tussen twee bezoeken moet gezien worden als een minimumeis; de regelgevingsinstanties dienen de voorwaarden voor goedkeu- ring namelijk voortdurend tegen het licht te houden. 3. 7. Ook voor diverse industriesectoren zou een maximum- periode tussen twee opeenvolgende inspectiebezoeken moeten worden vastgesteld. Het Comité ziet in dit verband een rol voor het Europees Milieu-agentschap weggelegd, en IMPEL zou eventueel ook kunnen adviseren. Bij het vaststellen van een dergelijke maximumperiode zou met het volgende rekening moeten worden gehouden: — het verwachte tempo van technologische veranderingen; — de kans dat exploitanten in een bepaalde sector op eigen initiatief verbeteringen doorvoeren; — de milieurisico’s en -effecten in de sector; — de kosten van de onderzoeken voor de regelgevingsinstan- ties en de betrokken industrie; In sommige lidstaten geven ook regionale en plaatselij- 3. 3. ke overheden vergunningen af en verrichten zij inspecties. In de aanbeveling dient deze goed functionerende taakverdeling in stand te worden gehouden. — bij het vaststellen van verschillende perioden voor verschil- lende sectoren moet voorkomen worden dat zich later pieken in de werklast voordoen; 3. 4. Gedegen inspecties zijn van fundamenteel belang. Ter wille van gelijke normen zouden de diverse instanties en de lidstaten werknemers moeten uitwisselen en voor efficiënte opleidingen moeten zorgen; ook via andere maatregelen dient de uitwisseling van ervaringen te worden gegarandeerd. Dit brengt wel extra kosten met zich mee. 3. 5. Het communautaire beheer- en milieu-auditsysteem is niet alleen een nuttige bron van informatie voor de milieu-inspecties, het biedt gecontroleerde installaties ook een kader om eventuele ingrijpende milieuproblemen met een systematische, in alle lidstaten gevolgde aanpak op te lossen. Beheer- en milieu-auditsystemen kunnen milieuinspecties nooit vervangen. Bij delegatie van inspectiebevoegdheid moet de objectiviteit van die inspectie worden veiliggesteld; ook moet worden vastgesteld hoe de overheid toezicht kan houden op de inspectie. Voor elke te controleren activiteit dan wel type installa- 3. 6. tie moet een eigen inspectieplan worden opgesteld waarin staat hoe vaak minimaal bezoeken moeten worden afgelegd — de BBT-referentiedocumenten moeten voortdurend wor- den bijgewerkt; — sectorale investeringscycli; — de vraag of de exploitant een milieubeheersysteem als EMAS of ISO 14001 heeft ingevoerd. 3. 8. Momenteel hoeven de resultaten van inspecties niet openbaar toegankelijk te worden gemaakt, al maakt Richtlijn 90/313/EEG over de vrije toegang tot milieu-informatie van 7 juni 1990 een dergelijke verplichting wel mogelijk. Het Comité stemt in met het voorstel om inspectieresultaten voor het publiek toegankelijk te maken, en is het ermee eens dat het publiek hierdoor meer vertrouwen in de regelgeving zal krijgen. De inspecties zullen soms informatie opleveren die als commercieel gevoelig kan worden beschouwd of de nationale veiligheid in gevaar zou kunnen brengen. Beroepen bedrijven zich op hun recht op privacy, dan zouden zij de reden hiervan aan de regelgevende instantie kenbaar moeten maken. Overwogen moet worden of besluiten niet bij een onafhankelij- ke arbiter of misschien zelfs bij de rechter moeten kunnen worden aangevochten. C 374/50 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 23. 12. 1999 3. 9. De Commissie wijst er terecht op dat burgers die informatie wensen over industriële installaties, het eerst bij lokale overheden aankloppen. Worden inspecties door meer dan één instantie uitgevoerd, dan moeten deze instanties afspraken maken om ervoor te zorgen dat de betrokken lokale overheid kan ingaan op alle redelijke verzoeken om milieu-informatie zoals omschreven in Richtlijn 90/313/EEG, ongeacht of die overheid met het toezicht op naleving van de normen belast is of niet. 3. 10. De lidstaten zien erop toe dat het onderzoek van ernstige ongevallen, incidenten en gevallen van niet-naleving van de EG-wetgeving, ongeacht of zij naar aanleiding van een klacht of anderszins ter kennis van de autoriteiten worden gebracht, door de bevoegde inspecterende instantie wordt uitgevoerd teneinde: a) de oorzaken van het gebeurde en de effecten daarvan op het milieu, alsmede in voorkomend geval de verantwoorde- lijkheid en de eventuele aansprakelijkheid voor het gebeur- de en de gevolgen daarvan op te helderen en de conclusies te doen toekomen aan de autoriteit die verantwoordelijk is voor de handhaving van de voorschriften, indien het gaat om een andere autoriteit dan de inspecterende instantie; b) de gevolgen voor het milieu van het gebeurde te verzachten en zo mogelijk te verhelpen via de vaststelling van passende, door de exploitant(en) en de autoriteiten te nemen maatregelen; c) d) te bepalen welke maatregelen moeten worden getroffen om verdere ongevallen, incidenten en gevallen van niet- naleving van de voorschriften te voorkomen, en indien passend, de uitvoering van coërcerende maatregelen of sancties mogelijk te maken. Brussel, 16 september 1999. 4. Kosten voor lokale overheden Alleen de goedkeuring van deze minimumnormen zal 4. 1. al tot extra kosten voor bevoegde overheden leiden. Het Comité is het dan ook eens met het voorstel dat de Commissie zou moeten nagaan of financiële ondersteuning nodig is wanneer zij naar aanleiding van de rapporten van de lidstaten probeert te bepalen welke verdere maatregelen in aanmerking komen. Bij het bekijken van financieringsmogelijkheden zou ook aandacht aan het beginsel „de vervuiler betaalt” moeten worden besteed. 5. Slotopmerkingen De gecontroleerde installaties leveren een bijdrage aan 5. 1. de welvaart in de lidstaten. De invoering van uniforme inspectienormen moet dan ook gezien worden als een positieve maatregel om ervoor te zorgen dat de voor de hele Unie geldende wetgeving wordt nageleefd. De bezoeken aan instal- laties moeten bovendien tot doel hebben de exploitanten ertoe aan te zetten EMAS of een gelijkwaardig systeem na te leven. 5. 2. De Commissie streeft terecht naar voortdurende verbe- tering van de milieu-inspectienormen. Het Comité zegt haar alle steun toe bij deze belangrijke werkzaamheden. 5. 3. De Commissie zou in de toekomst ook met aanbevelin- gen voor andere economische en administratieve activiteiten met milieu-effecten moeten komen. De voorzitter van het Comité van de Regio’s Manfred DAMMEYER


title: Euroopan parlamentin lainsäädäntöpäätöslauselma vireillä olevista lainsäädäntömenettelyistä naisten oikeuksien ja tasa-arvoasioiden alalla (Komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle - Amsterdamin sopimuksen voimaantulon vaikutukset (SEC(1999) 581 - C4-0219/1999))

eurovoc_concepts:
Treaty of Amsterdam
equal treatment
gender equality
position of women
women's rights

formats: pdf print

text: 25. 2. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti C 54/81 Torstai 16. syyskuuta 1999 7. Naisten oikeudet ja tasa-arvoasiat *** I (menettely ilman keskustelua) A5-0007/1999 Euroopan parlamentin lainsäädäntöpäätöslauselma vireillä olevista lainsäädäntömenettelyistä nais- ten oikeuksien ja tasa-arvoasioiden alalla (Komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvos- tolle # Amsterdamin sopimuksen voimaantulon vaikutukset (SEC(1999) 581 # C4-0219/1999)) (Yhteispäätösmenettely; ensimmäisen käsittelyn vahvistaminen) Euroopan parlamentti, joka (cid:23) ottaa huomioon luettelon 1. toukokuuta 1999 vireillä olleista komission ehdotuksista, joiden oikeus- joihin sovellettava lainsäädäntömenettely muuttui Amsterdamin sopimuksen voimaan perusta ja/tai tullessa (SEC(1999) 581 (cid:23) C4-0219/1999), (cid:23) ottaa huomioon 4. toukokuuta 1999 antamansa päätöslauselman Amsterdamin sopimuksen voimaan- tulon vaikutuksista (neuvostossa 1. toukokuuta 1999 vireillä olevien lainsäädäntöehdotusten luettelo, jossa mainitaan uusi oikeusperusta ja mahdollinen lainsäädäntömenettelyn muuttuminen Amsterdamin sopimuksen voimaantulon vuoksi) (C4-0134/1999 (cid:23) SEC(1999) 581 (cid:23) C4-0219/1999) (1), (cid:23) ottaa huomioon EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan, (cid:23) ottaa huomioon naisten oikeuksien ja tasa-arvoasioiden valiokunnan mietinnön (A5-0007/1999), 1. a) päättää olla vahvistamatta yhteispäätösmenettelyn ensimmäistä käsittelyä seuraavasta aiheesta; 16. syyskuuta 1988 hyväksytty teksti ehdotuksesta neuvoston direktiiviksi miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta sosiaaliturvan osalta oikeus- ja ammattijärjestelmissä KOM(87) 494 (cid:23) C2-0226/1987 (cid:23) 1987/0849(COD) (cid:23) entinen 1987/0849(CNS)) (2) ja b) pyytää komissiota antamaan par- lamentin käsiteltäväksi tarkistetun direktiiviehdotuksen, jossa otetaan huomioon komission antamat poliit- tiset sitoumukset ja kyseisten alojen tilanteen kehittyminen; vahvistaa yhteispäätösmenettelyn ensimmäisen käsittelyn seuraavasta aiheesta; 9. maaliskuuta 1999 2. hyväksytty teksti ehdotuksesta neuvoston direktiiviksi miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa annetun neuvoston direktiivin 76/0207/ETY muuttamisesta (KOM(96) 0093 (cid:23) C4-0317/1996 (cid:23) 1996/ 0095(CNS)) (3); 3. (1) (2) (3) kehottaa puhemiestä välittämään tämän lainsäädäntöpäätöslauselman neuvostolle ja komissiolle. Kyseisen istunnon pöytäkirja, osa II, kohta 7. EYVL C 262, 10. 10. 1988, s. 174. EYVL C 175, 21. 6. 1999, s. 67