title: Dictamen del Comité de las Regiones sobre la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por la que se establece la organización común de mercados en el sector de los productos de la pesca y la acuicultura»

eurovoc_concepts:
aquaculture
common organisation of markets
fishery product

text: 23. 12. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 374/71 Dictamen del Comité de las Regiones sobre la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por la que se establece la organizacio´ n comu´ n de mercados en el sector de los productos de la pesca y la acuicultura» EL COMITE´ DE LAS REGIONES, (1999/C 374/16) vista la Comunicacio´ n de la Comisio´ n al Consejo y al Parlamento Europeo sobre «el futuro del mercado de los productos de la pesca en la Unio´ n Europea» (COM(97) 719 final); vista la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por la que se establece la organizacio´ n comu´ n de mercados en el sector de los productos de la pesca y la acuicultura» [COM(1999) 55 final — 99/0047 (CNS)]; (1) vista la Conferencia de las Naciones Unidas de 1992 sobre el Medio Ambiente y el Desarrollo celebrada en Rı´o de Janeiro y, concretamente, el capı´tulo 1 de la Agenda 21, dedicado a la conservacio´ n y utilizacio´ n sostenible de los recursos marinos vivos en alta mar; vista la decisio´ n de la Comisio´ n de 4 de marzo de 1999 de consultarle sobre este asunto, de conformidad con el artı´culo 198 C (pa´rrafo primero) del Tratado constitutivo de la Comunidad Europea; vista la decisio´ n de su Mesa de fecha 7 de mayo de 1999 de asignar la preparacio´ n del dictamen a la Comisio´ n de Agricultura, Desarrollo Rural y Pesca (Comisio´ n 2); visto el proyecto de dictamen (CDR 182/99 rev. 1) aprobado por la Comisio´ n 2 el 16 de junio de 1999 [ponentes: Sres. Day (UK, PPE) y Nordwall (S, PSE)], ha aprobado, en su 30o Pleno, celebrado los dı´as 15 y 16 de septiembre de 1999 (sesio´ n del 16 de septiembre), el presente Dictamen. 1. Introduccio´ n 2. La propuesta de Reglamento La Comunicacio´ n de la Comisio´ n (2) definio´ algunas 1. 1. orientaciones sobre la manera de mejorar los mercados de productos de la pesca. Se celebraron luego amplias consultas en la industria en general, tras lo cual la Comisio´ n publico´ sus propuestas formales a instancias del Consejo de Ministros. 1. 2. Algunas de las cuestiones tratadas en dicho debate quedaron cubiertas en las propuestas publicadas y han sido ya objeto de examen por parte del Comité de las Regiones. Se prevé contar con futuras propuestas acerca de la transparencia del mercado. 1. 3. La propuesta de referencia sobre la organizacio´ n comu´ n del mercado de los productos de la pesca y la acuicultura pretende reemplazar el reglamento vigente desde el 17 de diciembre de 1992 [Reglamento CEE no 3759/92 (3)] y consolidar en un u´ nico reglamento las disposiciones de los Reglamentos del Consejo (CEE) no 105/76 (4), relativo al reconocimiento de las organizaciones de productores en el sector pesquero, y no 1772/82 (5), por el que se establecen las normas generales relativas a las organizaciones de productores. (1) DO C 78 de 20. 3. 1999, p. 1. (2) COM(97) 719 final de 16. 12. 1997. (3) DO L 388 de 31. 12. 1992, p. 1-36. (4) DO L 20 de 28. 1. 1976, p. 39-41. (5) DO L 197 de 6. 7. 1982, p. 1-2. 2. 1. El Reglamento propone una remodelacio´ n total de la organizacio´ n de los mercados de productos de la pesca y la acuicultura y, concretamente: — facilitar la contribucio´ n de la OCM al principio de una gestio´ n responsable de los recursos; — mejorar la transparencia y el conocimiento del mercado y de los productos, también por parte de los consumidores; — responsabilizar a los agentes econo´ micos, en especial a las organizaciones de productores y a sus miembros, a fin de lograr una gestio´ n y aprovechamiento o´ ptimos de los recursos; — fomentar la cooperacio´ n entre los agentes econo´ micos del sector, para aumentar al ma´ximo su eficacia; — dar prioridad a los métodos preventivos de adaptacio´ n de la oferta a la demanda por las organizaciones de productores; — contribuir a la estabilidad del mercado fomentando el recurso a la comercializacio´ n formalizada mediante con- tratos; — renovar los mecanismos de intervencio´ n para aumentar la eficacia; C 374/72 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 23. 12. 1999 — incrementar la competitividad; — aclarar y simplificar la normativa vigente. 2. 2. Los artı´culos 1-3 no modifican las disposiciones en vigor, pero hay que aclarar la definicio´ n de productos de la pesca. Tal como esta´ redactada, parece que los productos de la acuicultura son exclusivamente los de crı´a, y no los capturados en el mar. No se distingue entre especies exclusivamente en libertad, como cangrejos, erizos, etc. y especies exclusivamente de crı´a, como las ostras. Hay también especies que pueden ser o bien libres o bien cultivadas, como vieiras y mejillones. La lista de productos de la pesca incluidos en el cuadro del artı´culo 1 recoge las distintas modalidades de procesado de crusta´ceos y moluscos, pero no menciona la técnica de la depuracio´ n, utilizada en toda la UE. En cualquier caso, las especies marcadamente sedentarias como los moluscos bivalvos infaunales (almejas, navajas, berberechos), moluscos gastero´ podos (oreja de mar), moluscos bivalvos pectı´nidos (vieira, volandeira) y un crusta´ceo como el percebe, explotados en régimen de banco natural, deben recibir la misma considera- cio´ n que los mismos productos explotados en régimen de cultivo marino. 2. 3. El artı´culo 4 introduce una nueva disposicio´ n respecto a las ventas al por menor y la necesidad de un etiquetado adecuado, en el que figuren la denominacio´ n comercial local de la especie, el método de produccio´ n (captura o crı´a) y el a´rea geogra´fica de captura, referida al océano o mar correspondiente. El CDR acoge con satisfaccio´ n estos requisitos mı´nimos, pero sigue considerando deseable un incremento en las marcas locales de productos de la pesca y la acuicultura. Los criterios de calidad son importantes a la hora de facilitar la comercializacio´ n de los productos pesqueros, incluidas las subastas a distancia. Dichos criterios figuran ya en el Regla- mento CEE no 103/76 (1), en vigor en los Estados miembros. 2. 4. Los artı´culos 5 a 12 introducen disposiciones destina- das a las organizaciones de productores. E´ stas son en realidad cooperativas de proveedores, creadas para que las industrias pesqueras en tierra puedan suministrar pescado al mercado de forma regular, segu´ n cuotas establecidas en algunos casos; éstas pueden aplicar una polı´tica intervencionista para lograr unos precios ma´s estables. 2. 5. El artı´culo 5 establece una serie de normas sobre el funcionamiento de las organizaciones de productores y las obligaciones de sus miembros. La disposicio´ n del subapar- tado 4 de la letra b) del apartado 1 de dicho artı´culo, aunque no es competencia de las organizaciones comerciales, insta a los productores a tener en cuenta la naturaleza delicada del medio ambiente marino y aboga por métodos de pesca que complementen las medidas en favor de la sostenibilidad. 2. 7. El artı´culo 7 deja a la discrecio´ n de los Estados miembros el reconocimiento, adema´s de las organizaciones sen˜ aladas en el artı´culo 6, de aquellas que se comprometan a mejorar la cualidad de la comercializacio´ n de determinados productos de la pesca, de conformidad con el Reglamento (CE) no 2406/96 (2). En este sentido, es necesario prestar atencio´ n al desarrollo futuro de la integracio´ n vertical, especialmente entre empresas familiares o grupos de empresas y los comer- cios y supermercados de venta al por menor. Como quedo´ reflejado en anteriores dicta´menes, el CDR cree que la ayuda a las industrias pesqueras deberı´an hacerse de manera menos discriminatoria y no estar limitada geogra´ficamente segu´ n el criterio particular de cada Estado miembro. 2. 8. El artı´culo 8 permite que sean los Estados miembros los que, en determinadas circunstancias, comprueben que aquellos que no pertenecen a una organizacio´ n de productores en sentido amplio no socaven los objetivos de estabilidad de precios de las organizaciones de productores. El artı´culo 9 prevé compensaciones financieras en ciertos casos. El artı´- culo 8 reproduce el artı´culo 5 del Reglamento no 3759/92, pero se introduce una modificacio´ n sustancial en las disposicio- nes relativas a los no miembros, aplicables ahora so´ lo por un periodo ma´ximo de doce meses. No queda claro si dicha excepcio´ n se introduce con vistas a una revisio´ n regular pero, tal como esta´ redactada, podrı´a considerarse que se trata de una limitacio´ n con valor absoluto. 2. 9. El artı´culo 10 exige que todas las organizaciones de productores remitan, antes del inicio de la campan˜ a de pesca, un programa operativo que comprenda un plan de previsiones de comercializacio´ n y las medidas previstas para gestionar los desembarques de sus miembros. Si no presentan el plan o no cumplen las medidas previstas se les retirara´ la subvencio´ n. El reconocimiento se les retirara´ a la tercera sancio´ n. 2. 10. Tal como esta´ redactado, el artı´culo 10 es inaplicable. Es razonable pedir un plan de comercializacio´ n con antelacio´ n el primer an˜ o, pero no se puede ultimar un plan de capturas hasta que se fija la cuota final. En la pra´ctica, eso puede llevar hasta seis meses del an˜ o pesquero de que se trate. El hecho de que no todas las especies estén necesariamente sujetas a cuotas no invalida la necesidad de aplazar el plan de capturas, dado que el taman˜ o de la cuota influira´ en el volumen de capturas de peces no sujetos a cuota. Sin embargo, pese a reconocer la carga adicional que 2. 11. el artı´culo 10 impone a las organizaciones de productores, los Estados miembros esta´n obligados, en virtud del artı´culo 11, a proporcionar indemnizaciones adicionales por un periodo de cinco an˜ os a partir del an˜ o en que obtienen el reconocimiento, cosa que el CDR considera positiva. 2. 6. El reconocimiento de las organizaciones de producto- res corresponde a los Estados miembros; el artı´culo 6 establece los procedimientos al respecto, ası´ como los de retirada del mismo. El artı´culo 38 dispone que sera´ un Comité de gestio´ n de los productos de la pesca, en representacio´ n de todos los Estados miembros, el que arbitrara´ los casos de litigio. 2. 12. El artı´culo 12 prevé la posibilidad de una indemniza- cio´ n complementaria a las organizaciones de productores que puedan demostrar que al menos el 10 % de su produccio´ n saldra´ al mercado mediante contratos de preventa. El objeto de esta disposicio´ n es reconocer que dichos contratos sirven de ayuda para planificar el suministro. Las indemnizaciones se (1) DO L 20 de 28. 1. 1996, p. 29-34. (2) DO L 334 de 23. 12. 1996, p. 1-15. 23. 12. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 374/73 proponen por un periodo de cinco an˜ os a partir del 1 de enero de 2001, fecha a partir de la cual se propone que entre en vigor el nuevo Reglamento. Sin embargo, en 1998 la Comisio´ n publico´ propuestas de modificacio´ n del Reglamento (CEE) no 2847/93 (1) sobre controles en las que se incluye una disposicio´ n en virtud de la cual un Estado miembro puede exigir que la primera comercializacio´ n se haga mediante venta en lonjas. Si se aprobara, esta disposicio´ n entrarı´a en conflicto con el artı´culo 12 o serı´a, como mı´nimo, discriminatoria. 2. 13. Los artı´culos 13-16 se ocupan de las organizaciones interprofesionales y los acuerdos entre ellas. Las organizaciones de productores cubren la industria pesquera en alta mar, pero también pueden obtener el reconocimiento las organizaciones o asociaciones que representen una parte significativa de la produccio´ n, comercio o transformacio´ n de los productos pesqueros, siempre que se atengan a determinadas condiciones y tipos de actividad. Ası´, por ejemplo, se consideran actividades adecuadas el estudio y desarrollo de técnicas para optimizar el funcionamiento del mercado, incluida la tecnologı´a de la informacio´ n y comunicacio´ n, el marcado regional de los productos de la pesca y la organizacio´ n de planes de formacio´ n para mejorar la calidad de los mismos. Todo ello, sin perjudicar la competitividad. El incumplimiento de las condiciones da lugar a la retirada del reconocimiento. Similares disposiciones se aplican a los no miembros en lo relativo a las organizaciones de productores. Al contrario que éstas, no hay indemnizaciones concretas previstas para las organizaciones interprofesionales. En nuestra opinio´ n, sin embargo, deberı´a preverse una indem- nizacio´ n inicial por un periodo de tres an˜ os para facilitar la radicacio´ n de las organizaciones y mejorar la eficacia del mercado. El factor de discrecionalidad relacionado con el reconocimiento no deberı´a hacerse obligatorio, siempre que se cumplan los requisitos previos. 2. 14. Los artı´culos 17 a 24 se ocupan de los principios de intervencio´ n. El primero se refiere a la polı´tica de precios. El artı´culo 17 permite a las organizaciones fijar un precio de retirada, en realidad un precio de reserva, por debajo del cual no podra´ vender. La retirada de los productos del mercado debera´ hacerse de tal modo que no se obstaculice la comerciali- zacio´ n normal de los productos. Para compensar a los productores por las capturas no vendidas las organizaciones de productores podra´n crear unos fondos de intervencio´ n con que financiarlas. Dicho fondo se nutrira´ en parte mediante cotizaciones basadas en las cantidades vendidas. Se debera´ notificar al Estado miembro de que se trate la lista de los productos a los que se aplica el precio de retirada, el periodo durante el cual dichos precios son aplicables y los niveles de los precios de retirada previstos y aplicados. En virtud del artı´culo 18, el comité de gestio´ n de los 2. 15. productos de la pesca establece un precio de orientacio´ n para cada uno de los productos, aplicable en toda la UE, antes del comienzo de la campan˜ a de pesca o de un periodo de ésta. El precio de orientacio´ n se basara´ en la media de los precios de los tres an˜ os anteriores, teniendo en cuenta la evolucio´ n de la oferta y la demanda y la necesidad de estabilizar los precios, evitar excedentes innecesarios y equilibrar los intereses de productores y consumidores. (1) DO L 261 de 20. 10. 1993, p. 1-16. 2. 16. El artı´culo 20 fija el precio comunitario de retirada entre el 70 % y el 90 % del precio de orientacio´ n, segu´ n las circunstancias, pero sin sobrepasar en ningu´ n caso el 90 %. 2. 17. El artı´culo 21 prevé una compensacio´ n financiera a las organizaciones de productores que apliquen una polı´tica de intervencio´ n de precios. Las organizaciones de productores debera´n aplicar como norma el precio de retirada comunitario, pero se les permite un margen de variacio´ n del 10 % hacia arriba o hacia abajo segu´ n la variacio´ n estacional de los precios de mercado. Dicha compensacio´ n se abonara´ u´ nicamente a los productos retirados del mercado y comercializados para fines que no sean el consumo y de modo tal que no constituyan un obsta´culo para la comercializacio´ n normal. El importe de la compensacio´ n financiera y las 2. 18. cantidades que podra´n optar a la misma se ira´n reduciendo gradualmente durante las campan˜ as de los an˜ os 2001, 2002 y 2003, pero se espera de las organizaciones que vayan cubriendo dichos importes mediante sus propios fondos la compensacio´ n financiera de intervencio´ n. Sin embargo, propuesta en la letra a) del apartado 3 del artı´culo 21 es muy inferior a la del régimen actualmente en vigor, por lo que consideramos que, pese a reconocer la necesidad de reducir el recurso a la intervencio´ n, las reducciones propuestas no son razonables. 2. 19. En virtud del artı´culo 23, se beneficiara´n de una ayuda al aplazamiento los productos que se retiren del mercado por no cubrir el precio de retirada y, en determinados productos, cuando no haya un comprador al precio de venta comunitario (con un 10 % de tolerancia) y haya que almacenar y conservar el producto. Hay unos lı´mites a las cantidades que pueden concederse pero, en todo caso, la compensacio´ n no podra´ exceder los costes de preservacio´ n y almacenamiento. Entre los procesos de transformacio´ n permitidos se incluyen ahora los productos marinados. Las disposiciones discreciona- les de este artı´culo deberı´an hacerse obligatorias, como se disponı´a en el Reglamento original (CEE) no 3759/92. 2. 20. El objeto de esta disposicio´ n es fomentar entre las organizaciones de productores el uso de este recurso como una retirada temporal del mercado, en vez de permanente. El sistema de indemnizaciones revisado esta´ pensado para incentivar el mismo. En el contexto de los recursos pesqueros, la medida resulta sensata. 2. 21. Se concedera´ una ayuda global para las organizacio- nes de productores que hayan establecido sus propios precios de retirada en virtud del artı´culo 17. Estimamos acertada la obligatoriedad de esta medida. Sin embargo, el punto 5 del artı´culo 24 entra en contradiccio´ n con ella. En todo caso, las cantidades que puedan optar a la ayuda global debera´n permanecer invariadas respecto a las especificadas en el Reglamento (CEE) no 3759/92. 2. 22. El artı´culo 25 prevé ayudas al almacenamiento pri- vado de productos congelados a bordo de los buques. Las disposiciones para estas ayudas son similares a las previstas en el artı´culo 23 para las ayudas al aplazamiento pero, por las mismas razones que exponı´amos ma´s arriba, habrı´a que suprimir la discrecionalidad de la medida. C 374/74 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 23. 12. 1999 2. 23. Los artı´culos 26 y 27 regulan los pagos compensato- rios al atu´ n destinado a la industria transformadora. La Comisio´ n cree que, aun no habiéndose producido cambios substanciales en los principios por los que se rigen dichos pagos, el umbral de los mismos es demasiado elevado y, por ende, existe el riesgo de que se abonen cuando no haya lugar a ello. La propuesta es reducir el umbral del 91 % al 85 % del precio de produccio´ n comunitario. El Comité de las Regiones no esta´ de acuerdo con el criterio de la Comisio´ n, considerando que el umbral de activacio´ n deberı´a mantenerse en el 91 %. Los artı´culos 28 a 30 regulan el comercio con terceros 2. 24. paı´ses. Con el fin de lograr una mayor competitividad y suministros estables a la industria transformadora, especial- mente para aquellas especies que la UE no puede suministrar, o so´ lo en pequen˜ as cantidades, se propone suspender los derechos de arancel aduanero sobre dichos productos, pero so´ lo en los casos en los que el valor de importacio´ n sea igual o superior al precio de intervencio´ n aprobado dentro de la UE. No obstante, el Comité de las Regiones entiende que debe contemplarse el caso de ciertos «productos sensibles» como los lomos de atu´ n, con la finalidad de que continu´ en sometidos al actual régimen de contingentes y mantenimiento del 24 % del arancel comunitario. 2. 25. Los artı´culos 31 a 43 se destinan a diversas disposicio- nes de cara´cter general. La ma´s significativa es la del artı´culo 37, por la que sigue existiendo un comité de gestio´ n de productos de la pesca, y la del artı´culo 38, que fija la jurisdiccio´ n del mismo en caso de litigio y su capacidad para introducir nuevas medidas. 2. 26. El cuadro financiero adjunto en anexo revela que: — los gastos anuales en ayudas comunitarias a la retirada y el aplazamiento descendera´n de 12 millones de euros en 2000 a 7 millones en 2003. — el gasto anual en retiradas y aplazamientos auto´ nomos permanecera´ invariado en 3,5 millones de euros. — el gasto anual en ayudas al almacenamiento privado subira´ de 0,5 millones de euros en 2000 a 2 millones de euros a partir de 2002. — el gasto anual en indemnizaciones compensatorias al atu´ n se reducira´ de 4 millones a 2,5 millones de euros a partir de 2001. — el gasto anual en nuevas ayudas a las organizaciones de productores ascendera´ a una media de 5,25 millones de euros en los primeros tres an˜ os y a 3 millones de euros en los dos u´ ltimos an˜ os. A partir de 2005 so´ lo las organizacio- nes nuevas podra´n optar a la ayuda; el gasto correspon- diente en este caso se calcula en 0,5 millones de euros al an˜ o. — el gasto por nuevas ayudas a organizaciones de productores en concepto de formalizacio´ n de contratos se calcula en 1,7 millones de euros en 2001, 2,7 millones en 2002 y 4,7 millones hasta 2005. — la indemnizacio´ n compensatoria para la reforma de la organizacio´ n del mercado se calcula en 3 millones de euros en 2001, ascendiendo luego a 5 millones en 2003 y 2,7 millones en 2004 y 2005, el cuadro incluye unos haberes de 4,5 millones de euros en 2006 que quedan sin explicar; si se sustituye esa cifra por un cero la suma total de esa columna es correcta. 2. 27. Si se toman estas cifras tal cual esta´n, considerando que representan estimaciones ma´ximas, la ayuda proporcio- nada a la organizacio´ n comu´ n del mercado de productos de la pesca sube de 20 millones de euros en 2000 a 25 millones en 2003, desciende de 22,7 millones en 2004-2005 y baja todavı´a ma´s hasta 15,5 millones de euros en 2006, siempre que se excluyan los 4,5 millones de euros de ingresos (véase ma´s arriba). 3. Conclusiones La propuesta confirma ampliamente los reglamentos 3. 1. existentes, pero haciendo hincapié en una mayor eficacia y en un acertado reconocimiento del papel de las organizaciones de productores en el logro de la misma. No obstante, es vital que el reglamento no pierda de vista los aspectos pra´cticos, especialmente en relacio´ n con los plazos necesarios para la elaboracio´ n de planes de captura y comercializacio´ n. 3. 2. Es necesario garantizar un enfoque coherente por parte de todos los Estados miembros, por lo que habrı´a que eliminar todos los factores introducidos con cara´cter discrecional. 3. 3. Uno de los modos de lograr mayor eficacia consiste en fomentar una mayor cooperacio´ n y comunicacio´ n entre los gestores de las lonjas y los pescadores de las distintas regiones de la UE y el recurso a las subastas electro´ nicas. La asistencia financiera para facilitar un mayor uso de las mismas contribui- rı´a al desarrollo de esta iniciativa. 3. 4. La propuesta de mejorar el etiquetado con la inclusio´ n del origen del producto es considerada positiva. Podrı´a ampli- arse al marcado y comercializacio´ n regionales pero, como requisito mı´nimo, resulta aceptable. La consecuencia de reducir la ayuda a la intervencio´ n 3. 5. es poner a los productores comunitarios en posible desventaja respecto a terceros paı´ses. Hay que procurar que ello no lleve a un incremento de las importaciones de productos pesqueros procedentes de terceros paı´ses a costa de la industria pesquera comunitaria. 4. Recomendaciones Recomendamos que se introduzcan las siguientes modificacio- nes en el Reglamento: i) en el artı´culo 4, apartado 2, an˜ a´dase después de «indique»: «como mı´nimo, y sin perjuicio del marcado regional de los productos de la pesca y la acuicultura, especialmente en los casos en que éste mejora la sensibilidad y confianza del cliente»; 23. 12. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 374/75 ii) en el subapartado 4) de la letra b) del apartado 1 del artı´culo 5, léase: «insta a la adopcio´ n de los métodos de pesca que ma´s favorezcan el mantenimiento del equilibrio y la sostenibilidad de los recursos»; iii) en el apartado 1 del artı´culo 7, sustitu´ yase «podra´n conce- der» por «concedera´n»; iv) en el artı´culo 8, sustitu´ yase «durante un periodo que no podra´ exceder de doce meses» por «durante periodos que no podra´n exceder de doce meses sin revisio´ n anual»; v) en el apartado 1 del artı´culo 10, suprı´mase «antes del inicio de la campan˜ a de pesca»; en la letra b) del apartado 1, an˜ a´dase al final «dicho plan se presentara´ en un plazo de dos meses a partir de la fecha en que la organizacio´ n de productores de que se trate haya recibido la notificacio´ n oficial de la cuota definitiva para todas las especies de pesca para la campan˜ a de pesca correspondiente»; vi) en el apartado 1 del artı´culo 12, an˜ a´dase al comienzo «Sin perjuicio de otras disposiciones en contra»; vii) en el apartado 1 del artı´culo 13, sustitu´ yase «podra´n reco- nocer» por «reconocera´n»; viii) en el artı´culo 13, an˜ a´dase un nuevo apartado 8 como sigue: «Los Estados miembros concedera´n ayudas al estable- cimiento de organizaciones interprofesionales durante un periodo de tres an˜ os, de conformidad con las disposiciones del artı´culo 11»; Bruselas, el 16 de septiembre de 1999. ix) en el subapartado i) de la letra a) del apartado 3 del artı´culo 21, sustitu´ yase «2 %» por «5 %»; en el subaparta- do ii) de la letra a) del apartado 3, sustitu´ yase «5 %» por «8 %»; en el subapartado iii) de la letra a) del apartado 3, sustitu´ yase «8 %» por «10 %» y en la letra b) del apartado 3, sustitu´ yase «8 %» por «10 %»; x) en el primer pa´rrafo del apartado 3 del artı´culo 23, sustitu´ - yase «se podra´ conceder» por «se concedera´»; en el segundo pa´rrafo del apartado 3 del artı´culo 23, sustitu´ yase «no podra´ sobrepasar» por «no sobrepasara´»; xi) en el apartado 5 del artı´culo 24, suprı´mase el primer pa´rrafo; en el segundo pa´rrafo, sustitu´ yase «mencionadas en el pa´rrafo anterior» por «de los productos puestos a la venta con arreglo al apartado 1 del artı´culo 5»; xii) en el apartado 2 del artı´culo 25, sustitu´ yase «podra´ conce- derse» por «se concedera´»; xiii)el umbral de activacio´ n de los pagos compensatorios al atu´ n destinado a la industria transformadora debe mantenerse en el 91 %; xiv)deberı´an introducirse disposiciones para una asistencia financiera que fomentara una mayor cooperacio´ n y comu- nicacio´ n entre gestores de subastas de pescado y pescadores en las distintas regiones de la UE y, sobre todo, el recurso a las subastas electro´ nicas; xv) inclu´ yase el pez espada en las listas de productos frescos y congelados de los anexos I y II, susceptibles de acceder a las ayudas comunitarias al almacenamiento privado; xvi)reconsidérese la inclusio´ n en el anexo V de ciertos produc- tos sensibles como los lomos de atu´ n. El Presidente del Comité de las Regiones Manfred DAMMEYER


title: Advies van het Comité van de Regio's over het "Jaarlijks verslag van het Cohesiefonds - 1997"

eurovoc_concepts:
Cohesion Fund
activity report

formats: html pdf print

text: 23. 12. 1999 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 374/67 Advies van het Comité van de Regio’s over het „Jaarlijks verslag van het Cohesiefonds — 1997” HET COMITE´ VAN DE REGIO’S, (1999/C 374/15) gezien het jaarlijks verslag van het Cohesiefonds — 1997 (COM(1998) 543 def. ); gezien het besluit van de Commissie van 7 oktober 1998 om het Comité van de Regio’s hierover te raadplegen, overeenkomstig het eerste lid van de artikelen 130D en 198C van het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap; gezien het besluit van het Bureau van 18 november 1998 om commissie 1 „ Regionaal beleid, Structuurfondsen, economische en sociale samenhang, grensoverschrijdende en interregionale samenwer- king” te belasten met de voorbereiding van dit advies; gezien het door commissie 1 op 30 juni 1999 goedgekeurde ontwerpadvies (CDR 2/99 rev. 2) [rapporteur: J. Vieira de Carvalho (P, EVP)]; gezien zijn advies over het „Voorstel voor een verordening (EG) van de Raad houdende wijziging van Verordening (EG) nr. 1164/94 tot oprichting van een Cohesiefonds” en het „Voorstel voor een verordening (EG) van de Raad houdende wijziging van bijlage II van Verordening (EG) nr. 1164/94 tot oprichting van een Cohesiefonds” (CDR 235/98 fin) (1); gezien zijn advies over het „Eerste verslag over de economische en sociale samenhang — 1996” (CDR 76/97 fin) (2); gezien zijn advies over het „Voorstel voor een verordening (EEG) van de Raad tot oprichting van een Cohesiefonds” en het „Voorstel voor een verordening (EEG) van de Raad houdende bepalingen ter uitvoering van Verordening (EG) van de Raad tot oprichting van een Cohesiefonds” (CDR 16/94) (3); gelet op het advies van het Economisch en Sociaal Comité (Afdeling „Economische en monetaire unie — Economische en sociale samenhang”) over het „Jaarlijks verslag van het Cohesiefonds” (CES 192/99) (4); gezien de op 24 en 25 maart 1999 te Berlijn genomen besluiten van de Europese Raad over Agenda 2000, heeft tijdens zijn 30e zitting van 15 en 16 september 1999 (vergadering van 16 september) het volgende advies goedgekeurd. 1. Inleiding 2. Algemene opmerkingen 1. 1. Het verslag van de Commissie heeft betrekking op de werkzaamheden van het Cohesiefonds in 1997. Dit fonds werd opgericht bij het Verdrag van Maastricht, met de bedoeling de minder welvarende lidstaten (Spanje, Grieken- land, Ierland en Portugal) financieel te steunen bij de tenuit- voerlegging van projecten op het gebied van milieu en vervoersinfrastructuur, en zo de economische en sociale samenhang te versterken. Hiermee werd tevens beoogd deze landen in staat te stellen hun nationale programma’s uit te voeren om aan de convergentiecriteria van de derde EMU-fase te voldoen. De strategie van het Cohesiefonds, dat al vijf jaar actief 1. 2. is in deze vier landen, is in 1997 niet wezenlijk veranderd. (1) PB C 51 van 22. 2. 1999, blz. 10. (2) PB C 379 van 15. 12. 1997, blz. 34. (3) PB C 217 van 6. 8. 1994, blz. 1. (4) PB C 116 van 28. 4. 1999, blz. 10. 2. 1. Het Comité van de Regio’s feliciteert de Commissie met de aanzienlijk verbeterde kwaliteit van het verslag, waarin rekening werd gehouden met aanbevelingen uit vorige advie- zen, wat o. m. de presentatie ten goede is gekomen. Ook is het Comité ingenomen met de gedetailleerde 2. 2. toelichting bij de vooruitgang in de verschillende landen. Wel zou de Commissie de landenanalyses meer op elkaar moeten afstemmen, zodat de verschillende nationale situaties beter met elkaar kunnen worden vergeleken. 2. 3. Verder pleit het Comité ervoor om de algemene ontwikkeling van de gefinancierde projecten en hun geografi- sche spreiding waar mogelijk te belichten aan de hand van diagrammen en kaarten, aangezien dit het verslag leesbaarder zou maken. C 374/68 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 23. 12. 1999 2. 4. Het Comité stelt vast dat de voorschriften en adminis- tratieve en juridische procedures inzake beheer, uitvoering, evaluatie en toezicht in grote mate ongewijzigd zijn gebleven, wat de werking van het Cohesiefonds ten goede komt. Dit blijkt dan ook uit het verslag. 2. 12. Positief is ook het voorstel van de Commissie tot instelling van een pretoetredingsinstrument voor structuurbe- leid (ISPA), dat bedoeld is om de kandidaatlidstaten te helpen zich aan te passen aan de communautaire normen op het gebied van vervoersinfrastructuur en milieu. 2. 5. Het Comité uit zijn tevredenheid over de conclusies van de studie van de London School of Economics, waaruit blijkt dat het samengaan van particuliere en overheidsinveste- ringen vruchten afwerpt, en met name op lange termijn positief is voor de werkgelegenheid. Ook toont de studie aan dat het fonds de wisselwerking tussen cohesieregio’s en-lidstaten enerzijds, en hun buren anderzijds, gunstig beïn- vloed. Ook het programma voor evaluatie achteraf draagt de 2. 6. goedkeuring van het Comité weg. Hiermee toont de Commissie immers aan dat zij begaan is met de evaluatie van de projecten. Het Comité hoopt nu dat deze evaluaties ook de nodige vergelijkbare gegevens zullen opleveren omtrent het verloop en de resultaten van de steunverlening in de vier betrokken lidstaten, zodat daaruit dan weer lering kan worden getrokken voor de beoordeling vooraf en het toezicht. Verder is het Comité tevreden over de inspanningen 2. 7. die de cohesielanden hebben geleverd om tegemoet te kunnen komen aan de door de Raad vastgelegde streefdoelen inzake overheidstekort. Wel wil het de lidstaten erop wijzen dat zij op die weg moeten voortgaan, en stelt het voor dat de Commissie de budgettaire situatie in de betrokken landen nauwgezet volgt, en haar bewustmakingscampagnes waar nodig uitbreidt. Het Comité neemt kennis van het tijdens de Europese 2. 8. Raad van Berlijn genomen besluit, de vier begunstigde lidstaten ook na 2000 via het Cohesiefonds te steunen en op de helft van de programmeringsperiode, in 2003, na te gaan of deze steun nog verder verantwoord is. Het is zich ervan bewust dat het Cohesiefonds voor de versterking van de samenhang tussen de lidstaten van fundamenteel belang is, maar wil er hier wel op wijzen dat geen van de cohesielanden er tot nog toe in geslaagd is zijn BNP op te trekken tot 90 % of meer van het communautaire gemiddelde. 2. 9. Het Comité stelt vast dat er in de cohesielanden op het gebied van vervoersinfrastructuur en milieu nog heel wat werk aan de winkel is, alle verbeteringen ten spijt. Aangezien zowel de lidstaten die aan de EMU deelnemen, als de lidstaten die de euro nog niet hebben ingevoerd, voortdurend vooruitgang dienen te boeken, is het juist het Cohesiefonds te handhaven, los van het feit of de lidstaat in kwestie nu al dan niet de euro heeft ingevoerd. 2. 10. Het besluit om de huidige Cohesiefondsverordening niet te vervangen maar aan te passen draagt de goedkeuring van het Comité weg, aangezien de overgang tussen de twee financieringsperioden zo geleidelijker zal verlopen. 2. 11. Voorts prijst het Comité de inspanningen van de Commissie om de diverse beleidsgebieden op elkaar af te stemmen, vooral wat de wetgeving inzake milieu, de trans- Europese vervoersnetwerken en de structuurfondsen betreft. 2. 13. Wat het toezicht en de controle aangaat looft het Comité de inspanningen van de diverse nationale toezichtcom- ités. Ook de controlebezoeken aan de door het Cohesiefonds gesteunde projecten dragen zijn goedkeuring weg. 2. 14. De Commissie zegt in het verslag dat zij slechts één melding heeft ontvangen van onrechtmatig gebruik van middelen uit het Cohesiefonds. Het Comité is hiermee ingeno- men indien dit betekent dat van verreweg het grootste gedeelte van de middelen rechtmatig gebruik wordt gemaakt. De Commissie zegt echter ook dat de financiële uitvoering van o. m. projecten in het kader van het Cohesiefonds niet systema- tisch door de nationale autoriteiten worden gecontroleerd, hetgeen het risico op fraude vergroot. Verder stelt zij dat het nut van kredieten ten behoeve van fraudebestrijding moeilijk beoordeeld kan worden, omdat er geen overzichten over fraudegevallen worden gegeven. Het Comité betreurt dat er grond voor deze ernstige kritiek bestaat en steunt zonder meer iedere inspanning om onregelmatigheden en fraude op elk terrein van de Structuurfondsen effectiever te bestrijden. Daarbij moeten alle betrokken autoriteiten hun verantwoorde- lijkheid op zich nemen. 3. Bijzondere opmerkingen 3. 1. Beheer van de financiële steun Het Comité is ingenomen met het 3. 1. 1. feit dat de doelstellingen inzake de uitvoering van de begroting, zowel wat de vastleggings-als de betalingskredieten aangaat, ook dit jaar weer voor 100 % bereikt zijn. Opgemerkt zij dat 3. 1. 2. in de periode 1993-1997 al betalingsverplichtingen zijn aangegaan voor twee derde van de totale financiële middelen die werden uitgetrokken voor de eerste werkingsperiode van het Cohesiefonds (1993-1999). Positief is voorts dat de indicatieve verdeling van de 3. 1. 3. middelen van het Cohesiefonds over de verschillende lidstaten ook dit keer weer is nageleefd, conform de in bijlage 1 van de verordening tot oprichting van het Cohesiefonds vastgestelde bepalingen. tot Ook stemt het tevredenheid dat de milieu- 3. 1. 4. investeringen (54,4 %) in 1997 voor het eerst niet meer achterblijven bij de investeringen voor vervoer (45,5 %), zoals dat in het verleden het geval was. Bovendien geldt dit voor bijna alle landen. 23. 12. 1999 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 374/69 3. 1. 5. Verder stelt het Comité tot zijn genoegen vast dat de verdeling van de cohesiesteun over de sectoren vervoer en milieu (resp. 50,8 en 49,2 %) in de periode 1993-1997 zeer evenwichtig was. Het lijkt dan ook weinig waarschijnlijk dat deze tendens tijdens de eerste programmeringsperiode van het Cohesiefonds (1993-1999) nog zou worden omgebogen. Een minpunt is dan weer dat de investeringen in de 3. 1. 6. bescherming van het leefklimaat en de verbetering van het stedelijke milieu aan de lage kant blijven, hoewel deze factoren van fundamenteel belang zijn voor de kwaliteit van het bestaan. 3. 1. 7. De problematiek van het stedelijk milieu zal de komende jaren ongetwijfeld volop in de belangstelling staan, zeker nu duidelijk is dat de verstedelijking op het Europese vasteland voortdurend terrein wint. Twee derde van de bevol- king leeft immers in stedelijke gebieden die amper 1 % van het totale grondgebied beslaan, en waar dus ook de druk op het milieu toeneemt. Men denke met name aan de lucht-, water- en bodemverontreiniging, de productie van vast en vloeibaar afval en de geluidshinder, stuk voor stuk problemen waaraan in de toekomst de nodige aandacht moet worden besteed. Bovendien valt te verwachten dat de kritiek vanuit de samen- leving steeds luider zal gaan klinken. 3. 1. 8. Ofschoon het leeuwendeel van de middelen van het Cohesiefonds nog steeds naar het vervoer over de weg gaat (57 %), verdient de sterke stijging van de investeringen in het spoorvervoer alle lof. Zo ging in 1997 een derde van de totale vastleggingskredienten naar de spoorsector. Het Comité wil niet nalaten erop te wijzen dat in 3. 1. 9. 1997 maar een bedroevend klein percentage van de totale investeringen (1,7 %) bestemd was voor de havensector, terwijl het vervoer over zee toch van cruciaal belang is voor de economie van de vier steunlidstaten. Het Comité verzoekt de Commissie en de cohesielanden dan ook zwaarder te investe- ren in de ontwikkeling en uitbreiding van zee-en binnenhavens, aangezien deze sector van kapitaal belang is willen de betrok- ken landen zich verder openstellen voor de buitenwereld. 3. 1. 10. Om het goederenvervoer over de weg te ontlasten zou vaker gebruik kunnen worden gemaakt van intra-Europese cabotage. Een dergelijke oplossing is milieuvriendelijker, past in een evenwichtig ruimtelijke-ordeningsbeleid en is onbetwist- baar voordelig wat snelheid en kosten aangaat. 3. 1. 11. Nog op het gebied van vervoer beklemtoont het Comité dat meer dient te worden geïnvesteerd in projecten voor gecombineerd vervoer, die de doeltreffendheid van het vervoersnet in zijn geheel ten goede komen en een vlot personen-en goederenverkeer verzekeren. Daarnaast dient in het kader van toekomstige 3. 1. 12. initiatieven voorrang te worden verleend aan de ontwikkeling van logistieke centra, dit met het oog op een snelle en doeltreffende verdeling van de goederen. Daaraan kunnen dan teneinde de nog multimodale centra worden toegevoegd, verschillende systemen van vrachtvervoer naadloos op elkaar te doen aansluiten. Het Comité hamert erop dat de financiering van 3. 1. 13. kleinschalige projecten niet in het gedrang mag komen. Hoewel ook grote projecten financiële steun verdienen en een strategische aanpak voor de ontwikkeling daarvan noodzake- lijk is, wijst het Comité erop dat kleinschalige projecten, met name op het gebied van milieu, voor de cohesielanden buitengewoon belangrijk zijn. Primordiaal in dit verband is dat de lokale autoriteiten hun eigen prioriteiten stellen. 3. 2. Subsidiariteit en partnerschap 3. 2. 1. Het Comité verzoekt de Commissie ervoor te zorgen dat de plaatselijke en regionale autoriteiten betrokken worden bij alle fasen van de steunverlening, gaande van de vaststelling van de prioriteiten tot het toezicht en de evaluatie. 3. 2. 2. Het Comité wijst erop dat een dergelijke participatie ook inhoudt dat de steunaanvragen verplicht vergezeld moeten gaan van een advies van de bevoegde plaatselijke en regionale autoriteiten over de regionale en interregionale impact van de projecten. De Commissie zou op haar beurt verplicht zijn dit advies van de rechtstreeks betrokken lagere overheden in aanmerking te nemen bij de behandeling en goedkeuring van de projecten. Het Comité wijst erop dat een aantal 3. 2. 3. initiatieven uitgaat van gemeentelijke of regionale instanties. Het dringt dan ook aan op een soepeler toepassing van de verordening tot oprichting van een Cohesiefonds, waarin wordt bepaald dat het op de eerste plaats de centrale regeringen zijn die steun uit het fonds kunnen aanvragen. Het verzoekt de Commissie zich meer open te stellen voor de lagere autoriteiten, om zo de dialoog te bevorderen en eventueel ook waardevolle projecten die nu uit de boot vallen, een kans te geven. 3. 2. 4. Het Comité is ingenomen met de toenemende aan- dacht voor samenwerking tussen de particuliere en de openba- re sector, maar is van oordeel dat het de nationale overheid is die in overleg met de betrokken plaatselijke en regionale instanties moet beslissen of de projecten in aanmerking komen voor participatie van de particuliere sector en of zij al dan niet rendabel zijn. 3. 2. 5. Ten slotte beklemtoont het CvdR dat de belangen van de particuliere sector en de plaatselijke en regionale overheden niet altijd gelijklopen, waardoor financiële participa- tie van de particuliere sector niet altijd voor de hand ligt. In bepaalde perifere regio’s is het vaak moeilijk particuliere ondernemers warm te doen lopen voor investeringen op het gebied van vervoer en milieu. Overigens mag niet uit het oog worden verloren dat infrastructuur en diensten algemeen toegankelijk moeten zijn, en dat de lokale overheid in bepaalde gevallen de aangewezen instantie is om de infrastructuur te leveren (te financieren) en te onderhouden. C 374/70 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 23. 12. 1999 4. Conclusies Het Comité neemt nota van het besluit van de Europese 4. 1. Raad van Berlijn, de huidige vier cohesielanden ook na het jaar 2000 via het Cohesiefonds te steunen en halverwege de programmeerperiode (2003) te bezien in hoeverre zij dan nog voor deze steun in aanmerking komen. 4. 2. De evenwichtigere verdeling van de investeringen over milieu en vervoer is positief. Daarentegen wordt bitter weinig Brussel, 16 september 1999. uitgegeven aan de bescherming van het leefklimaat en de verbetering van het stedelijke milieu. Het Comité breekt een lans voor de toekomstige 4. 3. financiering van kleinschalige projecten, die met name op het gebied van milieu buitengewoon belangrijk zijn. Primordiaal in dit verband is dat de lokale autoriteiten hun eigen prioriteiten stellen. 4. 4. Het Comité verzoekt de Commissie erop toe te zien dat de plaatselijke en regionale autoriteiten bij a´lle werkings- stadia van het Cohesiefonds worden betrokken, en hamert op het belang van gemeentelijke en regionale initiatieven. De voorzitter van het Comité van de Regio’s Manfred DAMMEYER


title: Opinion of the Committee of the Regions on '1999 - International Year for Older People'

eurovoc_concepts:
employment policy
labour law
population ageing
public awareness campaign
social integration
social policy

text: C 374/36 EN Official Journal of the European Communities 23. 12. 1999 Opinion of the Committee of the Regions on ‘1999 — International Year for Older People’ (1999/C 374/09) THE COMMITTEE OF THE REGIONS, having regard to the decision taken by the Bureau on 18 November 1998, under the fourth paragraph of Article 198c of the Treaty establishing the European Community, to draw up an Opinion on ‘1999 — International Year for Older People’, and to direct Commission 5 ‘Social policy, Public Health, Consumer Protection, Research and Tourism’ to draw up the relevant opinion; having regard to the Draft Opinion (CdR 442/98 rev. 2) adopted by Commission 5 on 22 March 1999 [Rapporteurs: Mrs Haijanen (FI/PPE) and Mr Keymer (UK/PPE)], unanimously adopted the following opinion at its 30th plenary session on 15 and 16 September 1999 (meeting of 16 September). 1. Introduction 1. 1. The United Nations has designated 1999 as the International Year for Older People. The purpose of this Year is to raise awareness of the demographic situation, to stimulate debate, to promote new action strategies, to increase the coordination between different services and to encourage research and exchange of best practice. These aims will be pursued locally, regionally, nationally, continent-wide and globally. In this connection, numerous events will be organized across the EU at European, national, regional and local level. The population of EU countries is growing older due 1. 2. to falling birth rates and a simultaneous increase in life expectancy as a result of medical progress. By the year 2025 over one third of the European population will be of pensionable age. The portion of the population growing most rapidly in relative terms is the over 80 age-group, a phenomenon common to many Member States in recent decades. 1. 3. Demographic changes pose a major challenge for the European Union and for Member States’ regional and local governments. The main challenges for policy on the elderly include increasing the number of years during which people are healthy and active, ensuring adequate arrangements for care and assistance, providing suitable living conditions, safeguarding the incomes of older people, as well as improving the opportunities for life-long learning. Attitudes towards ageing and older people need to change. Better information can be instrumental in countering the negative attitudes in the workplace. It is extremely important for working life to adapt to demographic change and for attention to be paid to improving the employability of older workers. This would also lead to a better quality of life for older people. The European Union and local and regional authorities must guard against regarding older people as an homogeneous group in need of social and medical care. It is important not to lose sight of the value of independence; older people who can still cope on their own should therefore be given every opportunity to make their own arrangements for pursuing an active and healthy life. 2. The main challenges for policy on the elderly 2. 1. Increasing the number of years during which people are healthy and active 2. 1. 1. One objective of policy for the elderly is to increase the number of years during which people are active and functionally able as a proportion of the average life-span. Along with ill-health, the physical, psychological and social ability of senior citizens must also be considered. In general, people are satisfied with their lives as long as they consider themselves to be in at least reasonable condition relative to their age. Furthermore, increasing the number of years during which people are active can have a considerable effect on the overall cost of policy for the elderly. The way in which peoples’ functional ability evolves will have an impact on the demand for health care and for other public services provided by regional and local authorities. Physical exercise is important for staying healthy and 2. 1. 2. active. It enables older people to take an active part in society. Its importance should be stressed. When older people fall ill, they must be offered prompt and effective examination and treatment, as well as sufficiently comprehensive rehabilitation. Similarly, programmes such as preventive medicine and prep- aration for retirement should be promoted at an earlier stage. 23. 12. 1999 EN Official Journal of the European Communities C 374/37 2. 2. Adequate care and assistance 2. 2. 1. Many of the goods and services needed by older people are designed for use by the entire population, for example, retail, transport, health, cultural and training services. As the population ages, the need for social and health services also rises. In particular, the growth in the number of older people suffering from memory disorders and dementia increases the need for help, care and assistance. Services should be organized so that they respond to the individual needs of older people. The aim is to rehabilitate people and to treat them as out-patients rather than admitting them to residential care. In arranging care and assistance, older people should be viewed as part of a social network, which encompasses family, other close relatives, friends, neighbours and other members of the immediate community. Some local authorities have recruited and trained staff for the specific task of providing day-to-day help to older people. The expansion of such services has resulted, among other things, in the creation of local jobs. Services should be organised so that they respond to the individual needs of older people. To this end, the social and health services they use should be coordinated. 2. 2. 5. In future the Structural Funds, and particularly the European Social Fund, should be able to provide support for schemes initiated by territorial authorities, especially as regards assistance for older people. The training of staff providing such help to dependent persons should therefore be eligible for ESF funding. 2. 3. Housing, living environments and public transport compatible with the needs of older people Housing policy, community planning and transport 2. 3. 1. must also be considered from the perspective of older people. Indeed, decisions taken in these areas will have an impact on the substance of policy for the elderly and its cost for decades ahead. Housing needs vary during different stages of peoples’ lives. One of the objectives of policy for the elderly is to ensure suitable housing for older people and for their needs. It is also important to take on board their views on land-use and house-building, and it is most cost-effective to anticipate this already at the building stage. Locating shops and other services where everyone has access to them enhances older peoples’ sense of self-sufficiency. This poses a challenge for regional and local authorities, particularly concerning land use and town planning. Accessible public transport is essential to ensure that older people are able to remain active and to participate in their community. Steps must be taken to ensure that there are a 2. 2. 2. sufficient number of professional carers to look after the elderly. The traditional role of the family in looking after the elderly is a key element in the social fabric of communities in Europe that needs to be encouraged by constructive measures. Increasingly, when people stop working, they move perma- nently to another country or region of the European Union with a more attractive geographical location of climate. The regional and local host authorities must take heed of this specific situation. 2. 2. 3. Working life and working practices should be developed by taking advantage of new research and training and promoting special support programmes for families and other unofficial carers. The free movement of workers between EU countries presents a separate set of challenges for pro- fessional training. Disability aids are one of the practical applications of 2. 3. 2. the rapidly growing technological knowledge at our disposal. Disability aids can offset any reduction in the functional ability of older people and help people to continue living at home. Furthermore, they facilitate the work of those who care for the elderly. Disability aids must, however, be user-friendly. In addition, liaison between voluntary groups operating in the field at local and regional level must be encouraged in view of their major potential for assisting older people in various ways. These groups also have vital know-how of the local situation and hence are equipped to pinpoint areas where there is a high concentration of older people. Some territorial authorities have introduced schemes to help older people to remain in their homes. These schemes include 24-hour telephone cover to enable older people to continue to live at home and receive assistance or outside help should they need it. 2. 2. 4. When organising services for older people, it is important to take geographical considerations, poor com- munications, the absence of appropriate services, etc. , into account. In addition, provision should be made for various forms of financial aid to help persons wishing to equip their home with such aids, in the same way as already exists for the removal of structural constraints. C 374/38 EN Official Journal of the European Communities 23. 12. 1999 2. 4. Safeguarding the incomes of older people 3. The labour market position of older people 2. 4. 1. Adequate income is necessary for older people to be independent and self-sufficient. The general evolution of the national economy determines an economically sustainable level of pension coverage. Pension schemes must be designed so that they are compatible with an ageing population and with a rising average life expectancy. They must also enable work and retirement to be combined flexibly. For older people who are able to lead a fully active life it must to some extent be possible to opt, even after their retirement, for meaningful work from which they can also draw an income. As the population ages, an ever greater proportion of potential consumption will be by older people. Pension payments subsequently help to maintain consumption demand, which is essential for the well-being of the national economy. 2. 5. Improving the opportunities for learning and participation 2. 5. 1. Older people should be given the opportunity to influence and participate in decision-making procedures which affect them. In addition to representative democratic channels, direct opportunities should be created for older people to participate and have an influence. It is particularly important to get service users involved in the activities of regional and local bodies. In addition, many retired people would like to work on a voluntary basis. As a great deal of active debate has taken place recently about the opportunities offered by the so-called ‘third sector’ in combating unemployment and preventing exclusion in particular, it is important to emphasize that the work of many voluntary organisations is critically dependent upon the active contribution made by older people. 2. 5. 2. The rapid pace of change taking place in society increases the importance of life-long learning. In particular, the internationalisation of working life and continually evolving production and information technology make it necessary for workers to adapt quickly to the changing work environment. Similarly, working life must adapt to an ageing workforce. The employment of older workers poses a significant challenge and Member States should develop practices which prevent discrimination against older people in the labour market. These challenges are examined in greater detail in section 3. 2. 5. 3. The importance of older people remaining active requires local and regional authorities to make efforts to provide them with opportunities matching their expectations, such as courses, seminars or special universities for older people, in which they can analyse and pool their needs, with support from coordinating experts. 3. 1. The employment of older people 3. 1. 1. Employment rates for older people are either very low (for women) or currently declining (for men), and in both cases are much lower than either the United States or Japan. The structure of working life and underlying attitudes often favour younger, well-educated workers. People leaving employment in middle-age find considerable difficulty in returning to full-time employment. A recently published report in Britain has suggested that one third of unemployed men aged 45-50 will never work again. People often retire before their real retirement age. Demographic 3. 1. 2. challenged previous change has assumptions about the employment of older people. As people live longer, the trend towards shorter working lives — often the result of policy initiatives deliberately designed to favour early retirement — means that there is an ever-increasing burden on public social security systems. Furthermore, com- bined with falling birth-rates, a continuing early retirement culture could lead to a shortfall in the European labour market in the medium term. Reversing trends towards early retirement and 3. 1. 3. encouraging employers to retain or recruit older workers are vital in raising the overall level of employment in this age group and overall. There now appears to be a greater recognition of these facts amongst policy-makers, employers Increasingly, Member States are and the general public. reversing early retirement policies, whilst local and regional authorities are providing more advice, education, training and public awareness measures, in addition to being major employers in their own right. 3. 2. EU policy for the elderly Although the primary competence in this field rests 3. 2. 1. with local, regional and national governments, the EU can play an important role, notably in the areas of stimulating new thinking and the exchange of best practice. At the European level, interest in the position of older workers was first addressed in the 1989 Charter on the fundamental social rights of workers. In its 1995 Resolution on the Employment of Older Workers, the Council of Ministers stressed two key principles, namely the need to increase efforts to adapt professional training and conditions of work to older workers’ needs; and measures to prevent the exclusion of older workers from the labour market. 23. 12. 1999 EN Official Journal of the European Communities C 374/39 3. 2. 2. It also proposed specific measures including raising awareness among employers of the consequences of making older workers redundant, promoting the reintegration of older unemployed workers, and eliminating possible legislative barriers to the employment of older workers. — by encouraging organizations to comply with best practice (e. g. publicity campaigns to improve attitudes towards older workers and to counter myths and stereotypes; provide employers with information about the employ- ment of older workers and examples of best practice). Until recently, subsequent statements from the 3. 2. 3. Council and other institutions have not capitalised on the 1995 Resolution. However, in October 1998 the European Parliament held a successful conference on older people which highlighted the situation of older workers in the EU, and in December 1998 the Vienna Council incorporated a new guideline on older workers in the Employment Strategy to help ‘older workers to increase their participation in the labour force. ’ 3. 2. 4. The Employment Strategy also encourages lifelong learning, an important component of any strategy to increase employment of older people by enabling them to up-date their skills to cope with evolving work processes. The Amsterdam Treaty contains a new clause (new 3. 2. 5. Article 13) to combat discrimination on the basis of age. This will be followed up by a new directive, which is expected to be published soon after the Treaty enters into force. 3. 3. Dissemination of good practice 3. 3. 1. Primary competence concerning employment rests with the Member States, and local and regional adminis- trations. The single most important contribution that the European Union can provide in this field is probably to facilitate the exchange of good practice in employing older workers. 3. 3. 2. As a large employer, local and regional authorities can themselves promote good practice in their own operations and administration. Government at local, regional or central level can also promote good practice in many other ways: 3. 3. 3. The European Foundation for the Improvement of Living and Working Conditions considers that good practice in the employment of older workers consists of combating age barriers (whether official or inherent) and providing an environment in which each individual is able to achieve his or her potential without being disadvantaged by their age. Some initial conclusions can be drawn from case studies gathered by the Dublin Foundation, mainly from the private sector. As a local employer, local and regional authorities can also apply these practices within their own organizations in several ways. there are several Corporate culture: 3. 3. 4. ‘economic’ reasons why senior management should support the retention and recruitment of older workers: prevention of skill shortages and retention of acquired knowledge (older workers have accumulated experience and best practice that would be lost to the organisation if they were to leave prematurely); maximising recruitment potential (by benefiting from the widest possible pool of potential recruits); benefiting from turnover rates (reduces the cost of repeated lower staff recruitment campaigns); promoting diversity in the workforce. Encouragement from senior management can resist and over- come negative attitudes towards older workers that can exist the levels in an organization, and can be one of at all most crucial factors in this context. Through accountability mechanisms (e. g. equality action plans and age auditing) senior management can ensure that corporate age policy objectives are effectively implemented. It is clear that without the backing of senior management, good practice will not take root in an organization. — through funding (e. g. wage subsidies; lifelong learning; training courses and grants, etc. ); — by providing services that do not exist elsewhere (e. g. by providing vocational and further training; careers guidance; assistance with job search and interview-training; social support and counselling; and support for start-up enter- prises and self-employment); — by enforcing regulations (e. g. anti-discrimination legis- lation); 3. 3. 5. A supportive human resource environment: The human resources department is the guardian of good practice this is applied through supporting and can ensure that measures, especially in terms of recruitment (removal of age requirements), job design (e. g. flexible working), career planning, training policy (to help older workers adapt and to increase age-awareness in other staff) and phased retirement programmes. Attitudes towards older workers can be a major obstacle, so personnel departments and unions should work together to inform employees and management about ageing for retaining/recruiting older and the ‘economic reasons’ workers and their particular needs, and how to combat prejudice against older people. C 374/40 EN Official Journal of the European Communities 23. 12. 1999 3. 3. 6. Commitment from older workers: Older workers must be prepared to adapt to a changing work environment, and new working practices, just as employers should take their needs into account. For example, older workers must be prepared to be trained or retrained to update their skills or acquire new ones, the employer can help by consulting these workers in designing training programmes to suit their older employees’ needs. In some cases, older workers may need to be flexible with regard to the content and quantity of work, the division between work and leisure time and the transition to retirement. 3. 3. 7. Implementation can be best achieved through: open communication with staff and their representatives; conscious- ness-raising among line managers; staged implementation; regular monitoring and evaluation (workforce profile; recruit- ment profile; training take-up). 4. Conclusions: The regional and local dimension and older people 4. 1. The levels of government closest to the citizen, in other words regional and local government, have an important role to play in promoting a spirit of active involvement, social participation and economic activity among citizens of all age groups and building solidarity between the generations. With this in mind, an ideal opportunity for reinserting older people into active life is to use them as instructors to train young people in employment so that society can reap the benefit of the ideas and experiences they have accumulated over many years in work. 4. 2. EU Member States should draw up strategies for the elderly at the regional and local level, aimed at identifying the needs and measures to be taken concerning the work, income, housing, care, assistance and participation of older people. It is important for older people themselves, and all those who Brussels, 16 September 1999. work with them, to play a comprehensive role in devising such strategies. Regional and local authorities in the Member States could collect examples of good working practices in services for the elderly, and exchange these by means of networking. At the same time, close coordination should be maintained between local and regional authorities on the one hand, and national authorities on the other. 4. 3. EU policies should pay as much attention to the needs of the older section of the population as they do to those of other population groups. The impact of policies on the position of older people should be evaluated more effectively than at present. In addition, the EU should draw up an action plan encompassing the regional and local levels, which addresses issues relating to ageing. 4. 4. There is a clear value in establishing good-practice networks on the employment of older people within and between Member States. Local and regional authorities across the EU have a wealth of good practice to offer. A great deal could also be learnt from large employers in the private sector. Nevertheless, good initiatives are taking place at local and regional level through the EU, but they are not getting the visibility they deserve to enable other authorities to benefit from their experience. 4. 5. Therefore the COR proposes drawing up a vademecum of good practice in employment of older people in local and regional government as a constructive and lasting contribution towards the UN International Year of Older Persons. 4. 6. The COR opinion on the Fifth R&D framework stressed the need for research into the ageing population. The new programme includes a dedicated research programme for the elderly and people with disabilities. More information on and research into care for the elderly is needed, not least to cope with dementia and depression-related illnesses. The local and regional authorities can play a considerable part in helping to boost this necessary research. The President of the Committee of the Regions Manfred DAMMEYER


title: Alueiden komitean lausunto aiheesta "Ikääntyvien ihmisten kansainvälinen vuosi 1999"

text: C 374/36 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 23. 12. 1999 Alueiden komitean lausunto aiheesta ”Ikääntyvien ihmisten kansainvälinen vuosi 1999” (1999/C 374/09) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon työvaliokuntansa 18. marraskuuta 1998 tekemän päätöksen antaa yhteisön perustamis- sopimuksen 198 c artiklan neljännen kohdan nojalla lausunto aiheesta ”Ikääntyvien ihmisten kansainväli- nen vuosi 1999” ja määrätä sen valmistelu valiokunta 5:n ”Sosiaalipolitiikka – Kansanterveys – Kuluttajansuoja – Tutkimus – Matkailu” tehtäväksi, ottaa huomioon valiokunta 5:n 22. maaliskuuta 1999 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 442/98 rev. 2) (esittelijät: Pauliina Haijanen [FIN, PPE] ja Gordon Keymer [UK, PPE]), hyväksyi 15. yksimielisesti seuraavan lausunnon. ja 16. kuuta 1999 pitämässään 30. täysistunnossa (syyskuun 16. päivän kokouksessa) 1. Johdanto pitää mielessä itsenäisen selviytymisen arvo ja siis antaa siihen kykeneville ihmisille riittävästi mahdollisuuksia, jotta he voivat itse hallita tilannettaan elääkseen tervettä ja aktiivista elämää. Yhdistyneet kansakunnat on nimennyt vuoden 1999 1. 1. kansainväliseksi iäkkäiden ihmisten teemavuodeksi. Teema- vuoden tarkoituksena on levittää tietoa väestötilanteesta, vi- rittää keskustelua, edistää toimintastrategioita, lisätä eri palve- lujen välistä koordinaatiota sekä edistää tutkimusta ja parhai- den käytäntöjen vaihtoa. Ikäihmisten vuoden teemoja toteute- taan paikallisesti, alueellisesti, kansallisesti, maanosittain ja maailmanlaajuisesti. Teemavuoden yhteydessä myös EU:n alueella järjestetään lukuisia EU-, valtio-, alue- ja paikallistason tapahtumia. 1. 2. EU-maiden väestö on ikääntymässä, koska syntyvyys on alhainen ja toisaalta lääketieteen kehitys on nostanut odotettavissa olevaa elinikää. Vuoteen 2025 mennessä yli kolmasosa Euroopan väestöstä tulee olemaan eläkeikäisiä. Yli 80-vuotiaiden väestöosuuden suhteellisesti nopein kasvu on lähivuosikymmeninä yhteistä monille jäsenmaille. 1. 3. Väestörakenteen muutos on huomattava haaste Euroo- pan unionille ja jäsenvaltioiden alue- ja paikallishallinnolle. Keskeisiä vanhuspolitiikan haasteita ovat ikäihmisten terveiden ja toimintakykyisten elinvuosien lisääminen, riittävän hoidon, huolenpidon ja ikäihmisten tarpeita vastaavan elinympäristön tarjoaminen, ikäihmisten toimeentulon turvaaminen sekä elin- ikäisten oppimis- ja osallistumismahdollisuuksien lisääminen. Asennoitumisen ikääntymiseen ja ikäihmisiin on muututtava. Lisätieto on tärkeä väline työelämässä esiintyvien kielteisten asenteiden muuttamiseksi. On myös erittäin tärkeää, että työelämässä sopeudutaan väestörakenteen muutokseen ja kiin- nitetään huomiota ikääntyneiden työntekijöiden työllisyyteen. Siten voidaan parantaa ikäihmisten elämänlaatua. Euroopan unionin ja alue- ja paikallishallintojen on varottava kohtelemasta ihmisiä homogeenisena, yhteiskunnallista huo- lenpitoa ja sairaanhoitoa tarvitsevana ryhmänä. On tärkeää 2. Vanhuspolitiikan keskeiset haasteet 2. 1. Terveiden ja toimintakykyisten elinvuosien lisääminen Vanhuspolitiikan tavoitteena on lisätä aktiivisten ja 2. 1. 1. toimintakykyisten elinvuosien määrää ja osuutta elinvuosista. Eläkeikäisten kohdalla sairauksien rinnalla on tarkasteltava myös fyysistä, psyykkistä ja sosiaalista toimintakykyä. Yleensä ihmiset ovat tyytyväisiä elämäänsä niin kauan kuin he kokevat toimintakykynsä ikäänsä nähden ainakin kohtalaiseksi. Lisäksi toimintakykyisten elinvuosien osuutta kasvattamalla voidaan vaikuttaa huomattavasti vanhuspolitiikan kokonaiskustannuk- siin. Toimintakyvyn kehitys vaikuttaa siihen, kuinka paljon ikäihmiset tarvitsevat sairaanhoitoa ja alue- ja paikallishallin- non tarjoamia muita julkisia palveluja. 2. 1. 2. Liikunta on tärkeä terveyden ja toimintakyvyn yllä- pitämisen väline ja takaa aktiivisen sairastuessa hänelle on tarjottava nopea ja tehokas tutkimus ja hoito sekä riittävän monipuolinen kuntoutus. Samoin tulisi aiemmassa vaiheessa edistää sellaisia ohjelmia kuin ehkäisevä terveydenhoito ja valmentautuminen eläkkeelle siirtymistä varten. 23. 12. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 374/37 2. 2. Riittävä hoito ja huolenpito Suuri osa ikäihmisten tarvitsemista tuotteista ja pal- 2. 2. 1. veluista on koko väestölle tarkoitettuja kauppa-, liikenne-, terveys-, kulttuuri- ja koulutuspalveluja. Väestön ikääntyessä myös sosiaali- ja terveyspalvelujen tarve kasvaa. Erityisesti muistihäiriöisten ja dementoituneiden vanhusten määrän kasvu lisää avun, hoidon ja huolenpidon tarvetta. Palvelut tulee järjestää niin, että ne vastaavat iäkkäiden ihmisten yksilöllisiin tarpeisiin. Tavoitteena on kuntoutus ja avohoito ennen laitos- hoitoa. Hoidon ja huolenpidon järjestämisessä vanhus tulee nähdä osana sosiaalista verkostoa, johon kuuluvat perhe, muut omaiset, ystävät, naapurit ja muu lähiyhteisö. Tietyt paikallisyhteisöt ovat palkanneet ja kouluttaneet hen- kilöstöä, jonka tehtävänä on auttaa ikääntyviä ihmisiä jokapäi- väisessä elämässä. Näiden palvelujen avulla on lisäksi luotu lähityöpaikkoja. Palvelut tulee järjestää niin, että ne vastaavat iäkkäiden ihmis- ten yksilöllisiä tarpeita. Siksi täytyisi koordinoida iäkkäille tarjottavat sosiaali- ja terveyspalvelut. 2. 2. 2. Vanhustyössä tulee turvata riittävä ammatillinen hen- kilöstö. Myös vanhuksia hoitavat omaiset tarvitsevat tukea tehtävässään. Perheen perinteinen rooli vanhustenhuollossa on olennainen osa eurooppalaisten yhteisöjen sosiaaliverkostoa, ja sitä tulee kannustaa positiivisin toimin. 2. 2. 3. Työelämää ja työtapoja tulisi kehittää uutta tutkimus- tietoa ja koulutusta hyödyntäen, ja perheenjäsenille ja muille epävirallisille hoitajille tulisi järjestää erityisiä tukiohjelmia. Työvoiman liikkuvuus EU-maiden välillä luo omat haasteensa ammatilliselle koulutukselle. 2. 2. 5. Rakennerahastoista ja erityisesti Euroopan sosiaalira- hastosta on tulevaisuudessa syytä tukea etenkin ikääntyville ihmisille tarjottavaa apua koskevia alue- ja paikallisyhteisöjen aloitteita. ESR:n piiriin tulisi näin liittää avusta riippuvaisille henkilöille tarjottavista palveluista vastaavan henkilöstön kou- lutus. 2. 3. Ikäihmisten tarpeita vastaava asuminen, elinympäristö ja julkinen liikenne 2. 3. 1. Asuntopolitiikkaa, yhdyskuntasuunnittelua ja liiken- nettä on tarkasteltava myös ikäihmisten näkökulmasta. Niissä tehtävät ratkaisut vaikuttavat vanhuspolitiikan sisältöön ja kustannuksiin jopa vuosikymmeniä eteenpäin. Asumiseen tarpeet ovat erilaisia eri elämänvaiheissa. Yhtenä liittyvät vanhuspolitiikan tavoitteena on tarpeita vastaavan asumisen turvaaminen ikäihmisille. On myös tärkeää ottaa huomioon ikäihmisten omat näkemykset yhdyskuntasuunnittelussa ja asuntorakentamisessa. Näihin tarpeisiin on edullisinta varautua jo asuntojen rakennusvaiheessa. Kauppojen ym. palvelujen sijoittaminen niin, että kaikki voivat niitä käyttää tukee ikäihmisten omatoimisuutta. Tämä asettaa haasteita alue- ja paikallisviranomaisille erityisesti maankäytön suunnittelun ja kaavoituksen aloilla. Helppokäyttöinen julkinen liikenne on olennainen tekijä, mikäli halutaan varmistaa, että ikäihmiset säilyttävät aktiivisuutensa ja osallistuvat yhteisönsä toimintaa. Yhä usemmat työelämänsä päättäneet asettuvat asumaan jo- honkin toiseen Euroopan unionin valtioon tai jollekin toiselle alueelle, joka on maantieteelliseltä sijainniltaan tai ilmastoltaan houkutteleva. Vastaanottajina olevien alue- ja paikallisyhteisö- jen tulee ottaa huomioon tämä erityistilanne. 2. 3. 2. Apuvälineet ovat yksi nopeasti kasvavan teknologi- sen tiedon sovellutusmuoto. Apuvälineillä voidaan korvata iäkkäiden ihmisten toimintakyvyn puutteita ja tukea kotona asumista. Ne myös helpottavat vanhusten hoitajien työtä. Apuvälineiden on oltava käyttäjäystävällisiä. Lisäksi on kannustettava alue- ja paikallistasolla toimivien vapaaehtoisjärjestöjen työn koordinointia, sillä ne ovat tärkeitä jotka voidaan asettaa vanhustyön huolenpidon tarjoajia, käyttöön. Vapaaehtoisjärjestöillä on myös tarpeellista tietoa alueesta ja ne voivat siten tunnistaa alueet, joilla on eniten vanhusväestöä. Tietyt paikallisyhteisöt ovat tehneet aloitteita, joilla edistetään ikääntyvien ihmisten kotona asumista. Esimerkkinä voidaan mainita ympärivuorokautinen puhelinpäivystyspalvelu, jonka avulla ikääntyvät ihmiset voivat asua edelleenkin kotonaan ja saada tarvittaessa ulkopuolista apua. 2. 2. 4. Ikääntyneiden ihmisten palveluita järjestettäessä on kiinnitettävä erityistä huomiota maantieteellisiin tekijöihin, huonoihin yhteyksiin, asianmukaisten palvelujen puutteeseen jne. Rakennusteknisten esteiden poistoon annettavaa tukea vastaa- vasti on luotava taloudellisen avun muotoja myös niiden henkilöiden tukemiseksi, jotka aikovat varustaa asuntoaan apuvälinein. C 374/38 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 23. 12. 1999 2. 4. Ikäihmisten toimeentulon turvaaminen 3. Ikääntyneiden asema työmarkkinoilla 2. 4. 1. Riittävä toimeentulo on ikäihmisten itsenäisyyden ja omatoimisuuden edellytys. Kansantalouden yleinen kehitys määrittelee taloudellisesti kestävän eläketurvan tason. Eläkejär- jestelmä tulee rakentaa siten, että se toimii myös väestön ikääntyessä ja keskimääräisen eliniän kasvaessa. Sen tulee mahdollistaa myös työssäolon ja eläkkeelläolon joustava yh- distäminen. Ikäihmisillä, jotka ovat kykeneviä elämään täysiar- voista aktiivista elämää, on oltava myös eläkkeelle siirtymisen jälkeen tietyissä puitteissa mahdollisuus valita mielekäs työ, josta he saavat myös ansiotuloja. Väestön ikääntyessä yhä suurempi osa potentiaalisesta kulutuksesta on ikääntyneiden ihmisten kulutusta. Eläketurva osaltaan ylläpitää kulutusky- syntää, joka on kansantalouden toimivuuden kannalta välttä- mätöntä. 2. 5. Osallistumis- ja oppimismahdollisuuksien lisääminen Ikäihmisten tulisi voida vaikuttaa ja osallistua heitä 2. 5. 1. koskevaan päätöksentekoon. Edustuksellisen demokratian rin- nalla ikäihmisille tulisi luoda suoria osallistumis- ja vaikutta- mismahdollisuuksia. Erityisen tärkeää olisi saada palvelujen käyttäjät mukaan alue- ja paikallistason toimintaan. Lisäksi monet eläkeläiset ovat halukkaita toimimaan vapaaehtois- työssä. Kun viime aikoina on käyty aktiivista keskustelua ns. kolmannen sektorin tarjoamista mahdollisuuksista työttömyy- den vastaisessa taistelussa ja erityisesti syrjäytymisen ehkäise- misessä, on syytä erityisesti alleviivata, että monen vapaaeh- toisjärjestön toiminta on ratkaisevasti riippuvainen ikäihmisten aktiivisesta panoksesta. 2. 5. 2. Yhteiskunnan nopea muutos korostaa elinikäisen oppimisen tärkeyttä. Erityisesti työelämässä kansainvälistymi- nen ja jatkuvasti uudistuva tuotanto- ja tietoteknologia edel- lyttävät työntekijöiltä nopeaa sopeutumista työympäristön muutoksiin. Samalla työelämän on sopeuduttava ikääntyvään työvoimaan. Ikääntyvien työntekijöiden työllisyys on mer- kittävä haaste ja jäsenmaiden tulisi kehittää käytäntöjä, joilla voitaisiin torjua ikääntyvien syrjäytyminen työmarkkinoilta. Näitä haasteita tarkastellaan yksityiskohtaisesti luvussa 3. 2. 5. 3. Näiden ihmisten aktivoiminen on tärkeätä ja vaatii ponnistuksia paikallis- ja aluetason viranomaisilta, joiden on tarjottava heille heidän odotuksiaan vastaavaa toimintaa, kuten kursseja, seminaareja tai ikäihmisten yliopistoja. Näissä ikään- tyneet voivat analysoida ja vertailla tarpeitaan tämänkaltaista toimintaa koordinoivien asiantuntijoiden avustuksella. 3. 1. Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyys Iäkkäiden työllisyysaste on joko erittäin alhainen 3. 1. 1. (naiset) laskeva (miehet). Molempien työllisyysaste on tai paljon alhaisempi kuin Yhdysvalloissa tai Japanissa. Työelämän rakenteet sekä taustalla vaikuttavat asenteet suosivat usein nuoria hyvinkoulutettuja työntekijöitä. Keski-iässä työelämän jättäneiden on erittäin vaikea palata työelämään täysipäiväi- sesti. Hiljattain Britanniassa julkaistu selvitys osoitti, että kolmasosa 45–50-vuotiaista työttömistä miehistä ei palaa työelämään. Eläkkeelle siirrytään usein ennen varsinaista van- huuseläkeikää. 3. 1. 2. Väestörakenteen muutos on kyseenalaistanut aiem- mat oletukset iäkkäiden työllisyydestä. Eliniän noustessa työiän joka johtuu usein varhaista eläkkeelle lyhentämissuuntaus, siirtymistä kannustavasta politiikasta, merkitsee julkisiin so- siaaliturvajärjestelmiin kohdistuvan paineen kasvua. Lisäksi varhainen eläkkeelle siirtyminen voi yhdessä laskevan synty- vyyden kanssa aiheuttaa keskipitkällä aikavälillä Euroopan työmarkkinoilla työvoimapulaa. 3. 1. 3. Sekä tämän ikäryhmän että kokonaistyöllisyysasteen nostamiseksi on välttämätöntä saada varhaista eläkkeelle siirty- mistä suosiva suuntaus käännetyksi ja kannustaa työnantajia pitämään ikääntyneet työntekijät töissä ja palkkaamaan heitä lisää. Vaikuttaa siltä, että päättäjät, työnantajat ja suuri yleisö myöntävät mainittujen seikkojen olemassaolon entistä laajem- min. Yhä useammassa jäsenvaltiossa puretaan varhaiseläkkeitä edistävää politiikkaa samalla kun paikallis- ja alueviranomaiset tarjoavat entistä enemmän neuvontaa, koulutusta ja valistusta sen lisäksi, että ne ovat itsekin merkittäviä työllistäjiä. 3. 2. EU:n iäkkäiden ihmisten politiikka Vaikka ensisijainen toimivalta tässä asiassa onkin 3. 2. 1. paikallis- ja aluehallinnolla sekä jäsenvaltioilla, voi unionilla olla merkittävä rooli etenkin uudenlaisen ajattelun edistämi- sessä ja parhaiden käytänteiden vaihtamisessa. Kiinnostus iäkkäiden työntekijöiden asemaan ilmeni Euroopan tasolla työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia käsittelevässä vuoden 1989 peruskirjassa. Vuonna 1995 antamassaan iäkkäiden työntekijöiden työllisyyttä käsittelevässä päätöslauselmassa neuvosto painotti kahta pääperiaatetta, eli tarvetta lisätä pon- nisteluja työhön liittyvän koulutuksen ja työolojen sopeuttami- seksi iäkkäiden vaatimuksiin ja toimia, joilla torjutaan iäkkäi- den työntekijöiden syrjäytyminen työmarkkinoilta. 23. 12. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 374/39 3. 2. 2. Neuvosto esitti myös erityistoimia, kuten työnanta- jien tietoisuuden lisäämistä sen suhteen, mitä seurauksia iäkkäiden työntekijöiden työsuhteen päättämisellä on, iäkkäi- den työttömien integroimista uudelleen työelämään sekä iäk- käiden palkkaamisen tiellä mahdollisesti olevien oikeudellisten esteiden poistamista. – noudattamaan organisaatioita kehottamalla parhaita käytänteitä (esim. tiedotuskampanjat, joilla pyritään paran- tamaan asenteita iäkkäitä työntekijöitä kohtaan sekä torju- maan myyttejä ja stereotypioita, tarjoamalla työnantajille tietoa iäkkäiden palkkaamisesta sekä esimerkkejä parhaista käytännöistä). 3. 2. 3. Päätöslauselmaa seuranneissa neuvoston ja muiden toimielinten lausunnoissa ei viime aikoihin saakka ole hyödyn- netty vuoden 1995 päätöslauselmaa. Euroopan parlamentti järjesti lokakuussa 1998 onnistuneen ikääntyneitä käsittelevän konferenssin, jossa korostettiin iäkkäiden työntekijöiden ase- maa EU:ssa. Lisäksi joulukuussa 1998 Wienissä kokoontunut Eurooppa-neuvosto sisällytti työllisyysstrategiaan uuden oh- jeen, jolla ”tuetaan ikääntyviä työntekijöitä heidän osuutensa lisäämiseksi työvoimasta”. 3. 2. 4. Työllisyysstrategia kannustaa myös elinikäistä oppi- mista, joka on kaikkien iäkkäiden työllisyyttä parantamaan tähtäävien strategioiden tärkeä osatekijä, koska se mahdollistaa kehittyvien työtehtävien edellyttämien taitojen pitämisen ajan tasalla. 3. 2. 5. Amsterdamin sopimuksen myötä perustamissopi- mukseen tulee uusi lauseke (uusi 13 artikla), jolla torjutaan ikäsyrjintää. Sitä seuraa uusi direktiivi, joka julkaistaneen pian Amsterdamin sopimuksen voimaantulon jälkeen. 3. 3. Hyvien käytänteiden levittäminen Ensisijainen toimivalta työllistämisessä on jäsenval- 3. 3. 1. tioilla sekä paikallis- ja aluehallinnolla. Euroopan unionin kaikkein tärkein yksittäinen panos alalla lienee iäkkäiden työllistämiseen liittyvien hyvien käytänteiden vaihdon helpot- taminen. 3. 3. 2. Merkittävänä työnantajana paikallis- ja alueviran- omaiset voivat itse edistää hyviä käytänteitä omissa toiminnois- saan ja hallinnossaan. Paikallis-, alue- ja keskushallinto voivat edistää hyviä käytänteitä myös monilla muilla tavoin, esim. – – rahoittamalla niiden kehittämistä (esim. palkkatuki, elin- ikäinen oppiminen, kurssit ja apurahat jne. ), tarjoamalla palveluja, joita ei saa muualta (esim. tarjoamalla ja jatkokoulutusta, ammatinvalinnanohjausta, ammatti- apua työn hakemisessa sekä valmentamalla työhaastattelui- hin, tarjoamalla sosiaalitukea ja -neuvontaa sekä tukemalla yritysten perustamista ja itsensä työllistämistä), – varmistamalla lainsäädännön toimeenpano (esim. syr- jinnän kieltävä lainsäädäntö), Euroopan elin- ja työolojen kehittämissäätiön mie- 3. 3. 3. lestä iäkkäiden työllistämisessä tähän kuuluu (avointen ja piilevien) ikärajoitusten torjuminen ja sellaisen ympäristön luominen, jossa yksilö voi tehdä parhaansa iästään riippumatta. Dublinissa toimivan säätiön kokoamista tapaustutkimuksista – joista valtaosa koskee yksityissektoria – voidaan tehdä alustavia päätelmiä. Paikallisena työnantajana myös paikallis- ja alueviranomaiset voivat soveltaa näitä käytänteitä omassa organisaatiossaan monin tavoin. jos työntekijät jotka yritys menettää, joiden vuoksi ylimmän johdon tulisi Yrityskulttuuri: On useita ”liiketaloudellisia” perustei- 3. 3. 4. ta, tukea iäkkäiden työntekijöiden työssäkäyntiä ja palkkaamista, kuten esim. taitopulan torjuminen ja kertyneen osaamisen säilyttäminen (iäkkäillä työntekijöillä on kertynyttä kokemusta ja parhaita käytäntöjä, lähtevät ennenaikaisesti), rekrytointimahdollisuuksien maksimointi (hyödynnetään laajin mahdollinen rekrytoitavien potentiaali), vähäisestä työvoiman vaihtuvuudesta saatava hyöty (vähen- netään toistuvista rekrytointikampanjoista koituvia kuluja) ja työvoiman monimuotoisuuden edistäminen. Ylimmän johdon kannustus voi torjua ja muuttaa iäkkäisiin työntekijöihin kohdistuvat kielteiset asenteet, joita voi ilmetä organisaation kaikilla tasoilla, ja voi siten olla eräs kaikkein ratkaisevimmista tekijöistä tässä yhteydessä. Vastuunjakoon liittyvin keinoin (esim. tasa-arvoon liittyvin toimintasuunnitelmin ja ikäkirjan- pidolla) ylin johto voi varmistaa, että yrityksen ikäpolitiikan tavoitteita noudatetaan. On selvää, ettei hyviä käytänteitä saada juurtumaan organisaatioon ilman ylimmän johdon tukea. 3. 3. 5. Kannustava henkilöstöpolitiikka: Henkilöstöosasto valvoo hyvien käytänteiden noudattamista, ja voi tukitoimin, etenkin rekrytoinnissa (ikärajojen poistaminen), työnsuunnit- telussa (esim. joustotyö), urasuunnittelussa, koulutuspolitii- kassa (tukemalla iäkkäiden työntekijöiden sopeutumista ja parantamalla muun henkilöstön ikätietoisuutta) sekä porraste- tuin eläkejärjestelyin varmistaa, että käytäntöjä sovelletaan. Iäkkäisiin työntekijöihin kohdistuvat asenteet voivat olla huo- mattava este, joten henkilöstöosastojen ja -liittojen tulisi yhdessä pyrkiä tiedottamaan työntekijöille ja johdolle ikäänty- misestä ja ”liiketaloudellisista syistä”, joiden perusteella iäkkäi- den työssäkäynti ja palkkaaminen on järkevää, sekä heidän erityistarpeistaan ja siitä, miten torjutaan iäkkäisiin kohdistuvia ennakkoluuloja. C 374/40 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 23. 12. 1999 3. 3. 6. Iäkkäiden Iäkkäiden työntekijöiden sitoutuminen: työntekijöiden on oltava valmiit sopeutumaan muuttuvaan työympäristöön ja uusiin työtapoihin, aivan kuten työnanta- jienkin tulee ottaa heidän tarpeensa huomioon. Iäkkäiden työntekijöiden on esimerkiksi oltava valmiita kouluttautumaan tai uudelleen kouluttautumaan taitojensa ajantasaistamiseksi tai uusien hankkimiseksi. Työnantaja voi tukea tätä kuulemalla näitä työntekijöitä suunnitellessaan vanhempien työntekijöi- densä tarpeita vastaavia koulutusohjelmia. Joissain tapauksissa vanhempien työntekijöiden on oltava joustavia työmäärän ja työn sisällön, työ- ja vapaa-ajan jaksottelun sekä eläkkeelle siirtymisen suhteen. 3. 3. 7. Toteutus onnistuu parhaiten tiedottamalla asioista henkilöstölle ja heidän edustajilleen avoimesti, lisäämällä lin- jaorganisaation johtajien tietoisuutta, porrastamalla toteutusta, säännöllisellä seurannalla ja arvioinnilla (henkilöstöprofiili, rekrytointiprofiili, koulutukseen halukkaat). 4. Johtopäätökset: Alue- ja paikallistason ulottuvuus ja ikäihmiset 4. 1. Lähimpänä kansalaisia olevalla hallintotasolla eli alue- ja paikallishallinnolla on merkittävä tehtävä kansalaisten aktii- visuuden, sosiaalisen osallisuuden ja taloudellisen toiminnan edistämisessä kaikissa ikäryhmissä sekä solidaarisuuden luomi- sessa sukupolvien välille. Ihanteellinen mahdollisuus iäkkäiden henkilöiden integroimi- seksi taloudelliseen toimintaan onkin heidän toimimisensa nuorten työntekijöiden ohjaajina. Näin voidaan sosiaalisesti hyödyntää työvuosina hankittuja tietoja ja kokemusta. 4. 2. Alue- ja paikallistasolla tulisi EU-maissa laatia vanhus- työn strategia, jossa selvitetään ikäihmisten työhön, toimeentu- loon, asumiseen, hoitoon ja huolenpitoon sekä osallistumiseen liittyviä tarpeita ja toimenpiteitä. Olisi tärkeää, että ikäihmiset Bryssel 16. syyskuuta 1999. itse ja kaikki vanhustyön alueella toimivat osallistuisivat laajasti strategian valmisteluun. EU-maissa alue- ja paikallisviran- omaiset voisivat kerätä ja verkostoitumalla vaihtaa kokemuksia hyvistä työkäytännöistä vanhusten palvelujen kehittämisessä. Lisäksi on tarpeen säilyttää paikallis- ja aluehallinnon sekä valtionhallinnon välinen hyvä koordinointi. 4. 3. Ikääntynyt väestö tulee ottaa tasa-arvoisesti muiden väestöryhmien kanssa huomioon kaikessa EU-politiikassa. Toimintalinjausten vaikutuksia ikäihmisten asemaan tulee ar- vioida nykyistä tehokkaammin. Lisäksi EU:ssa tulisi saada aikaan alue- ja paikallisulottuvuuden sisältävä toimintasuunni- telma, joka koskee ikääntymiseen liittyviä kysymyksiä. 4. 4. Jäsenvaltioiden sisäisten ja niiden välisten, iäkkäiden työllistämiseen liittyvien hyvien käytäntöjen levittämisverkko- jen perustaminen on kiistatta arvokasta. Paikallis- ja aluevi- ranomaisilla olisi kautta EU:n tarjottavana runsaasti hyviä käytäntöjä. Myös yksityissektorin suurilta työnantajilta olisi paljon opittavaa. Hyviä aloitteita tehdään kuitenkin paikallis- ja aluetasolla kautta EU:n, mutta ne eivät saa ansaitsemaansa näkyvyyttä, jonka ansiosta muutkin viranomaiset voisivat hyötyä kertyneistä kokemuksista. 4. 5. Alueiden komitea esittääkin, että laaditaan iäkkäiden ihmisten palkkaamiseen liittyviä paikallis- ja aluehallinnon kokemuksia esittelevä hyvien käytänteiden käsikirja, joka olisi rakentava ja kestävä panos YK:n ”Kansainväliselle iäkkäiden ihmisten teemavuodelle 1999”. 4. 6. Alueiden komitea painotti tutkimuksen ja kehityksen viidennestä puiteohjelmasta antamassaan lausunnossa väestön ikääntymiseen liittyvän tutkimuksen tarpeellisuutta. Uudessa tutkimusohjelmassa on erityinen ikäihmisiin ja vammaisiin liittyvä tutkimusohjelma. Tarvitaan lisää tutkimusta ja tietoja vanhustenhoidosta, ja erityisesti tämä pätee dementiaan ja masentuneisuuteen. Alue- ja paikallisviranomaisilla voi olla suuri merkitys tällaisen välttämättömän tutkimuksen kehittä- misessä. Alueiden komitean puheenjohtaja Manfred DAMMEYER


eurovoc_concepts:
Greece
earthquake
seismic monitoring

formats: pdf print

text: 25. 2. 2000 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 54/107 Jueves, 16 de septiembre de 1999 1. Aprueba la propuesta de la Comisión así modificada; Pide a la Comisión que modifique en consecuencia su propuesta, de conformidad con el apartado 2 2. del artículo 250 del Tratado CE; Pide al Consejo que le informe, en caso de que pretenda apartarse del texto aprobado por el Parla- 3. mento; Pide que se le consulte de nuevo en caso de que el Consejo se proponga modificar sustancialmente la 4. propuesta de la Comisión; 5. Encarga a su Presidenta que transmita su posición al Consejo y a la Comisión. 14. Terremotos en Turquía y en Grecia a) B5-0072, 0077, 0087, 0088, 0104 y 0109/1999 Resolución sobre el terremoto en Turquía El Parlamento Europeo, A. Considerando que en la madrugada del 17 de agosto de 1999 un devastador terremoto, de grado 7,4 en la escala de Richter, asoló la región noroccidental de Turquía, densamente poblada e industriali- zada, B. Considerando que el balance del seísmo fueron más de 15 000 muertos, 25 000 heridos, cuantiosas pérdidas materiales y millares de desaparecidos, C. Considerando que la falta de organización durante los días que siguieron a la catástrofe obstaculizó el trabajo de los equipos de salvamento, D. Considerando que la Unión Europea presta ayuda humanitaria en las zonas más afectadas, Expresa su sincera condolencia y su solidaridad con Turquía y con los familiares y amigos de todos 1. cuantos han perdido la vida o resultado heridos; 2. Elogia la tarea de los equipos de salvamento de los Estados miembros y pide a la Comisión que examine las posibilidades de aumentar la eficacia de la organización de las acciones de socorro en los desastres humanitarios de mayores dimensiones dentro o fuera de la Unión Europea y presente al Parla- mento los resultados de su examen; 3. Considera que debe examinarse con carácter urgente la posibilidad de crear un Instituto Europeo de Investigación encargado del estudio y la aplicación sistemáticos de nuevos métodos de alerta preventiva de cualquier actividad sísmica; Encarga a su Presidenta que transmita la presente resolución al Consejo, a la Comisión y al Gobierno 4. y a la Gran Asamblea Nacional de Turquía. b) B5-0074, 0076, 0086, 0089 y 0102/1999 Resolución sobre el terremoto en Atenas el 7 de septiembre de 1999 El Parlamento Europeo, A. Considerando el catastrófico seísmo de 5,9 grados en la escala de Richter que se produjo el 7 de septiembre de 1999 en la región de Atenas, B. Considerando que murieron más de cien personas y que los heridos se cuentan por centenares, que varios miles de edificios y viviendas resultaron destruidos y varios centenares dañados, por lo que hoy el número de damnificados asciende a más de 60 000, C. Considerando los daños sufridos por edificios de la ciudad de Atenas, como el Museo Arqueológico y otros monumentos históricos, así como iglesias y hospitales, C 54/108 Diario Oficial de las Comunidades Europeas ES 25. 2. 2000 Jueves, 16 de septiembre de 1999 1. Manifiesta su profunda simpatía a las familias de las víctimas y al conjunto de los habitantes del Ática; 2. Ensalza los esfuerzos de los equipos de rescate encargados de la búsqueda de supervivientes; Pide a la Comisión, al Consejo y a los demás organismos competentes que estudien todas las posibi- 3. lidades con objeto de socorrer rápidamente a las víctimas y reparar cuanto antes los daños; Cree que debe examinarse con carácter urgente la posibilidad de creación de un Instituto de Investi- 4. gación Europeo para el estudio y la aplicación sistemáticos de nuevos métodos de alerta preventiva de la actividad sísmica; 5. Pide a la Comisión que estudie las posibilidades de mejorar la eficacia de las organizaciones de ayuda en las grandes catástrofes humanitarias, tanto dentro como fuera de la UE, creando, por ejemplo, un cuerpo de protección civil que coordine las unidades y el material de rescate de los Estados miembros, y que informe al Parlamento de sus resultados; Encarga a su Presidenta que transmita la presente resolución a la Comisión, al Consejo, al Gobierno 6. griego, a las instancias competentes de la región del Ática y a la ciudad de Atenas. 15. Daguestán B5-0071, 0078, 0085, 0090, 0095 y 0103/1999 Resolución sobre el conflicto armado en la República Autónoma de Daguestán (Rusia) El Parlamento Europeo, = Visto su Dictamen conforme, del 30 de noviembre de 1995, a la firma de un Acuerdo de Asociación y Cooperación entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros, por una parte, y la Federación Rusa, por otra (1), y su dictamen conforme, del 11 de junio de 1997, a la firma del Protocolo al Acuerdo de Asociación y Cooperación entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros y la Federación Rusa (2), = Visto el apoyo de la UE al desarrollo continuado de la cooperación en el seno del Consejo del Mar Negro, = Vista la Estrategia Común de la Unión Europea sobre Rusia, adoptada por el Consejo en junio de 1999, = Vista la Declaración de la Presidencia del Consejo, efectuada en nombre de la UE, sobre la situación en la República Autónoma de Daguestán, así como la Declaración del Presidente en ejercicio de la OSCE sobre la situación en Daguestán a 13 de agosto de 1999, A. Considerando que la Unión Europea está comprometida con el fortalecimiento de la asociación estra- tégica con Rusia en términos de integración económica y de cooperación, y al mismo tiempo con el mantenimiento de la estabilidad y la seguridad tanto en Europa como fuera de ella, B. Haciendo hincapié en la integridad territorial de la Federación Rusa, C. Considerando que la Federación Rusa se enfrenta a una grave crisis económica, financiera, social e institucional, D. Seriamente preocupado por los violentos ataques en el territorio de la República Autónoma de Daguestán perpetrados por grupos armados radicales procedentes de Chechenia, E. Preocupado por la escalada del conflicto armado entre el ejército ruso y los grupos armados radicales, que está provocando numerosas víctimas y refugiados entre la población civil de Daguestán y Che- chenia, (1) DO C 339 de 18. 12. 1995, p. 45. (2) DO C 200 de 30. 6. 1997, p. 66