title: Dictamen del Comité Económico y Social sobre la «Propuesta de Directiva del Parlamento Europeo y del Consejo relativa al velocímetro de los vehículos de motor de dos o tres ruedas y por la que se modifica la Directiva 92/61/CEE del Consejo»

eurovoc_concepts:
ESC opinion
driving mechanism
motor vehicle
speed control
technical standard
two-wheeled vehicle

formats: html pdf print

text: 15. 2. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 40/1 II (Actos jurı´dicos preparatorios) COMITÉ ECONO´ MICO Y SOCIAL Dictamen del Comité Econo´ mico y Social sobre la «Propuesta de Directiva del Parlamento Europeo y del Consejo relativa al velocı´metro de los vehı´culos de motor de dos o tres ruedas y por la que se modifica la Directiva 92/61/CEE del Consejo» (1) (1999/C 40/01) El 9 de junio de 1998, de conformidad con el artı´culo 100 A del Tratado constitutivo de la Comunidad Europea, el Consejo decidio´ consultar al Comité Econo´ mico y Social sobre la propuesta mencionada. La Seccio´n de Mercado U´ nico, Produccio´ n y Consumo, encargada de preparar los trabajos en este asunto, aprobo´ su dictamen el 28 de octubre de 1998 (ponente: Sr. Barros Vale). En su 359o Pleno de los dı´as 2 y 3 de diciembre de 1998 (sesio´ n del 2 de diciembre) el Comité Econo´ mico y Social ha aprobado por 73 votos a favor y 2 en contra el presente Dictamen. 1. Observaciones generales La obligatoriedad de instalar velocı´metros y 1. 1. cuentakilo´metros en todos los vehı´culos de motor de dos o tres ruedas, incluidos los ciclomotores de prestaciones reducidas, obedece esencialmente a razones de seguridad vial. La instalacio´n de un velocı´metro en todos los 1. 2. vehı´culos sen˜ alados posibilita que sus conductores pue- dan respetar las velocidades ma´ximas legalmente estable- cidas en los Estados miembros. 1. 3. La instalacio´n de velocı´metros en los vehı´culos de dos o tres ruedas proporciona en exclusiva a su conductor la informacio´ n de la velocidad instanta´nea para que adecue la conduccio´ n a las normas que regulan ésta. Al exceder tendencialmente de la velocidad real 1. 5. de circulacio´n, ese error contribuye a la seguridad en la conduccio´ n. 2. Observaciones especı´ficas 2. 1. Habida cuenta de que la instalacio´n de velocı´me- tro y cuentakilo´ metros constituye un elemento informa- tivo que responsabiliza al conductor, la instalacio´n de velocı´metro y cuentakilo´metros con la mencio´ n «CONF» sera´ también un factor de responsabilizacio´ n del fabri- cante, de conformidad con la obligacio´n que incumbe a éste de limitar la potencia y velocidad del vehı´culo de acuerdo con la categorı´a que se ha de matricular. 2. 2. La referencia «DP» obligara´ a incurrir en costes adicionales, que penalizara´n a los pequen˜os fabricantes de equipamientos para vehı´culos de dos ruedas respecto a los grandes fabricantes de este tipo de productos. 1. 4. Los velocı´metros fabricados o seleccionados por el fabricante del vehı´culo arrojara´n siempre un error, generalmente al alza, en la indicacio´n de la velocidad con respecto a la real, por error del velocı´metro y porque ası´ lo quiere el fabricante. 2. 3. El Comité esta´ a favor de la instalacio´n obligato- ria de velocı´metro y cuentakilo´ metros, pues considera que se trata de un paso positivo con respecto a la Directiva 92/61/CEE, que dejaba al albur del fabricante la decisio´ n de realizar o no tal instalacio´n. (1) DO C 212 de 8. 7. 1998, p. 7. Ası´ pues, debe exigirse a los vehı´culos nuevos la 2. 4. obligatoriedad de la referencia «DP», pero so´lo una vez C 40/2 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 15. 2. 1999 que transcurran dos an˜os tras la publicacio´n de la Directiva modificada, habida cuenta de que disen˜ar y comercializar este tipo de vehı´culos requiere normal- mente un perı´odo cercano a los dos an˜os. A partir de entonces, los vehı´culos que actualmente esta´n en produccio´n y cuya homologacio´ n no ha contemplado la mencio´ n «DP» ahora propuesta, relativa a velocı´metros y cuentakilo´metros, debera´n cumplir la misma obligacio´n. 2. 5. El dispositivo meca´nico, eléctrico o electro´nico de medicio´n de la velocidad incluido en diferentes salpicaderos, con eventuales indicaciones adicionales, sera´ probablemente el mismo en varias versiones de salpicaderos, por lo que la homologacio´ n debe referirse Bruselas, el 2 de diciembre de 1998. al dispositivo de medicio´n de la velocidad y no al salpicadero en su conjunto. 3. Propuesta de enmienda En consecuencia, deberı´a modificarse el apar- 3. 1. tado 4 del artı´culo 6 de la propuesta de Directiva sometida a examen, al que debe an˜ adı´rsele una nueva frase (que a continuacio´n aparece en cursiva), de suerte que quedarı´a redactado del modo siguiente: «Artı´culo 6 (. ) 4. Los Estados miembros aplicara´n las disposiciones contempladas en el pa´rrafo primero del apartado 1 a partir del 1 de julio del an˜o 2001. No obstante, durante los dos an˜ os siguientes a esta fecha, la instalacio´ n de velocı´metro y cuentakilo´metros podra´ tener tanto la referencia “CONF” como la referencia “DP”. » La Presidenta del Comité Econo´ mico y Social Beatrice RANGONI MACHIAVELLI


eurovoc_concepts:
Community certification
ESC opinion
contract
distance selling
electronic mail
trade regulations

text: 15. 2. 1999 FR Journal officiel des Communautés européennes C 40/29 procédures, pouvant aboutir à une suspension de 3 à 6 mois du régime de préférences tarifaires, contre ces pays. Un nouveau transfert de compétences en faveur de la Commission fait certes l’objet de réserves au sein du Comité, mais celles-ci sont reléguées au second plan compte tenu de l’accélération certaine des processus décisionnels qui en découlerait. Néanmoins, le Comité estime qu’il est urgent de protéger les intérêts élémentai- res des entreprises importatrices par des mécanismes appropriés. Il recommande dès lors que les doutes éventuels en ce qui concerne l’usage régulier du système de préférences dans certains pays fassent le plus tôt possible l’objet d’une publication au Journal officiel des CE. Le cas échéant, les mesures mises en œuvre ne doivent en aucun cas porter atteinte aux contrats conclus avant cette publication, preuves à l’appui. Bruxelles, le 2 décembre 1998. La Présidente du Comité économique et social Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Avis du Comité économique et social sur la «Proposition de directive du Parlement européen et du Conseil sur un cadre commun pour les signatures électroniques» (1999/C 40/10) Le 30 juillet 1998, le Conseil a décidé, conformément aux dispositions de l’article 100 A du Traité instituant la Communauté économique européenne, de consulter le Comité économique et social sur la proposition susmentionnée. La section «Marché unique, production et consommation» chargée de préparer les travaux du Comité en la matière, a adopté son avis le 28 octobre 1998 (rapporteur: M. Burani). Lors de sa 359e session plénière des 2 et 3 décembre 1998 (séance du 2 décembre), le Comité économique et social a adopté à l’unanimité l’avis suivant. 1. Introduction 1. 1. L’initiative de la Commission de présenter une proposition de directive sur le cadre normatif et juridique des signatures électroniques constitue la suite concrète de la communication intitulée «Assurer la sécurité et la confiance dans la communication électronique — Vers un cadre européen pour les signatures numériques et le chiffrement» (1). 1. 2. Dans sa communication, la Commission relevait l’apparition d’une situation qui nécessite l’attention des autorités européennes: certains États membres ont adopté, ou sont en train d’adopter, des approches différentes en matière de réglementation des signatures électroniques. L’absence de reconnaissance mutuelle est susceptible de provoquer une fragmentation du marché intérieur du commerce électronique et des services en ligne dans l’Union européenne. Il est donc urgent de définir un cadre commun en respectant deux exigences principales: la création d’un cadre juridique précis et une flexibilité suffisante pour éviter d’encadrer cette matière dans des systèmes qui ne répondent pas à la continuité de l’évolution de la technique. Le Comité économique et social a souscrit aux 1. 3. considérations de la Commission (2) en avançant des propositions en vue d’une approche réglementaire res- pectueuse des principes de l’autorégulation et de la subsidiarité dans les limites bien précises d’une législa- tion commune minimale. Dans ses observations sur une communication ultérieure de la Commission sur «La mondialisation et la société de l’information — La nécessité de renforcer la coordination internationale» (3), le Comité a par ailleurs relevé que l’harmonisation d’un cadre juridique européen avec le reste du monde — nécessaire si l’on veut garantir la sécurité du commerce électronique qui, vu sa nature, ne connaît pas de frontières — procède trop lentement, sous l’effet d’une gamme d’initiatives non coordonnées. (1) COM(97) 503 final du 8. 10. 1997. (2) JO C 157 du 25. 5. 1998. (3) JO C 284 du 14. 9. 1998. C 40/30 FR Journal officiel des Communautés européennes 15. 2. 1999 1. 4. La décision de la Commission de présenter une proposition de directive constitue une initiative qui va dans le bon sens, surtout parce qu’elle est inspirée par la flexibilité nécessaire en vue d’une coordination internationale. 2. Observations générales La signature électronique permet à celui qui reçoit 2. 1. des données transmises électroniquement de vérifier l’origine des données (authenticité) et de contrôler que les données originales sont complètes et inchangées (intégrité). La vérification de l’authenticité et de l’in- tégrité des données ne démontre pas nécessairement l’identité du signataire qui a généré les signatures électroniques, d’où la nécessité d’une confirmation par des tiers, appelés «prestataires de services de certifica- tion». L’utilisation du système de certification de la signature est par conséquent un moyen indispensable d’assurer la sécurité des parties contractantes et de développer la confiance dans le commerce électronique. 2. 2. Afin d’assurer la reconnaissance mutuelle des principes de sécurité juridique à la base de la certification des signatures électroniques, la Commission s’est inspi- rée de concepts cohérents, vu l’évolution continue de la situation: — la réglementation est neutre du point de vue technique et est ouverte à des moyens d’authentification autres que la cryptographie à clé publique; il a été tenu compte de la possibilité d’apparition de nouveaux systèmes; — les États membres devraient éviter d’adopter des régimes d’autorisation préalable des prestataires de services de certification; d’autre part, il pourrait être utile d’adopter des régimes volontaires d’accrédita- tion; — la directive ne concerne que les signatures électroni- ques sur les messages échangés sur des réseaux ouverts; en ce qui concerne les réseaux fermés, il appartiendra à chaque prestataire de s’y conformer ou non; — la nécessité de garantir la reconnaissance juridique des signatures électroniques suppose que soient précisées les exigences essentielles pour les prestatai- res de services, y compris leur responsabilité. Le Comité souscrit à cette approche générale, 2. 3. qui s’inspire des principes d’un marché libre. Il estime cependant que la protection des utilisateurs n’a pas fait l’objet d’une attention suffisante. Il se réserve par conséquent le droit d’exprimer certaines observations ou suggestions dans le courant de l’analyse du document de la Commission. 2. 4. S’agissant de l’insertion de la réglementation européenne dans un contexte mondial, la Commission relève que «de nombreuses activités et discussions sont en cours» (1); elle cite notamment les initiatives de la CNUDCI, de l’OCDE et de l’OMC. Comme le Comité l’a déjà fait remarquer (2), ces initiatives — en soi louables — montrent que le risque existe concrètement d’un chevauchement des tâches entre les institutions et de double emplois — voire, pire, de contradictions — entre les différentes réglementations. En définitive, tout cela se traduit par des lenteurs bureaucratiques, des retards et des coûts pour le contribuable. Voulant tout faire et tout de suite, les institutions mondiales aboutissent à l’effet opposé, suscitant la confusion et l’incertitude. C’est avec regret que le Comité en prend acte. 3. Observations particulières sur la proposition de directive 3. 1. Article 1 La directive a pour objet d’instituer un cadre juridique pour les services de certification accessibles au public, de faciliter l’utilisation des signatures électroniques et de garantir leur reconnaissance juridique. Elle ne couvre pas les aspects liés à la conclusion et à la validité des contrats. Compte tenu du libellé de cet article et des précisions du dixième «considérant», la portée de la directive est limitée aux systèmes ouverts; pour les systèmes fermés, la Commission laisse les parties libres de convenir entre elles des conditions auxquelles les signatures électroniques sont acceptées et reconnues. 3. 1. 1. Le Comité exprime quelques doutes à cet égard: si, d’une part, cette approche qui respecte la liberté contractuelle est louable, d’autre part, on ne peut ignorer que certains systèmes fermés sont ouverts à un public toujours plus nombreux qui n’est pas toujours et pas nécessairement au courant des règles de chaque système. Il est vrai qu’un système fermé a toujours la possibilité de se soumettre aux règles de la directive, mais le Comité se demande s’il ne serait pas plus sage — dans l’intérêt même des utilisateurs et des gestionnaires de systèmes fermés — d’étendre la portée de la directive aux systèmes fermés ouverts au public. 3. 2. Article 3, paragraphes 1 et 2 Il est interdit aux États membres de soumettre la fourniture de services de certification à un régime d’autorisation préalable; ils peuvent toutefois instaurer ou maintenir des régimes volontaires d’accréditation sans toutefois limiter le nombre de prestataires de services. (1) COM(1998) 297 final, point 7. (2) JO C 284 du 14. 9. 1998. 15. 2. 1999 FR Journal officiel des Communautés européennes C 40/31 3. 2. 1. Le Comité propose d’accorder une attention particulière à la portée de ces dispositions. La fonction de certification est pourvue de validité non seulement entre les parties mais également, si nécessaire, vis-à-vis d’un tiers. Étant bien entendu que la demande d’accrédi- tation reste un acte «volontaire», il faudrait prévoir la possibilité de distinguer clairement, comme nous le préciserons plus loin, les actes certifiés par des prestatai- res accrédités et non accrédités. L’article 5, paragraphe 2, devrait stipuler avec précision que la validité des signatu- res électroniques, admises comme preuves en justice (procédures judiciaires et extra-judiciaires), n’est oppo- sable aux tiers que lorsqu’elle repose sur un certificat délivré par un prestataire accrédité. 3. 2. 2. La situation existant aujourd’hui ne présente pas de motifs particuliers de préoccupation; toutefois, une législation ne saurait faire fi des évolutions imprévisi- bles qui surviendront à l’avenir: les quelques prestataires actuels, qui sont bien connus, pourraient se multiplier en conséquence d’une «banalisation» possible des techni- ques d’authentification. S’il est acceptable que le nombre de certificateurs ne soit pas limité, il n’est en revanche pas souhaitable qu’ils soient exemptés d’un contrôle préalable et d’une accréditation. Dans l’intérêt des utilisateurs et des tiers, il semblerait donc nécessaire d’établir que les «exigences concernant les prestataires de services de certification» énumérées à l’annexe II soient contrôlées par un pouvoir public lorsque ces prestataires agissent dans des systèmes ouverts ou dans des systèmes fermés ouverts au public. 3. 2. 3. L’accréditation des prestataires sous la respon- sabilité des pouvoirs publics devrait se baser sur le respect des exigences prévues à l’annexe II. Cette condition est nécessaire mais pas suffisante: il faut également s’assurer que ces exigences continuent à être respectées en prescrivant une supervision périodique. Les pouvoirs publics ne peuvent éluder leurs responsabilités: une fois la réglementation adoptée, ils doivent en garantir le respect. 3. 3. Article 3, paragraphe 4 Cette disposition reconnaît aux États membres la possibi- lité d’admettre l’usage des signatures électroniques dans le secteur public sous réserve d’exigences supplémen- taires. 3. 3. 1. Le Comité est d’accord avec cette disposition, mais se demande s’il ne conviendrait pas d’aller plus loin en imposant l’acceptation de la signature électroni- que dans le secteur public des États membres qui en reconnaissent la validité dans le secteur privé. Si les pouvoirs publics — qui ont pour tâche de garantir la sécurité des dispositifs juridiques et de protéger leurs citoyens — prennent la responsabilité de reconnaître la validité juridique d’une signature électronique dans les actes passés entre des particuliers, on ne voit pas pourquoi la même attitude ne devrait pas également être adoptée pour les actes passés avec l’administration publique, éventuellement en introduisant des «exigences supplémentaires». 3. 4. Article 4 Relatif au respect des règles du marché intérieur, cet article établit que les États membres ne peuvent imposer de restrictions à la fourniture de services de certification provenant d’autres États membres. 3. 4. 1. Le Comité fait observer que cette règle est certainement cohérente avec les principes du marché intérieur, mais qu’elle ne protège pas le public contre la prestation de services par des opérateurs non accrédités d’autres pays membres: s’il est déjà difficile pour un utilisateur de distinguer entre opérateurs accrédités et non accrédités de son propre pays, ce l’est davantage encore lorsque le fournisseur réside dans un pays tiers. Il existe dans ce cas une analogie notoire avec l’approche de la deuxième directive bancaire: la liberté de prestation de services s’applique uniquement aux institutions sou- mises à la directive. Pour les autres institutions, la prestation de services (financiers) reste limitée au pays d’origine. 3. 4. 2. Dans le cas qui nous occupe, étant donné la liberté de circulation des produits de signature électronique, leur admissibilité dans les procédures judiciaires et extra-judiciaires ne devrait être reconnue que lorsque la certification est délivrée par un opérateur accrédité. 3. 5. Article 5 Les États membres doivent introduire dans leur législa- tion des règles qui rendent impossible de contester la force exécutoire, les effets ou la validité juridique d’une signature électronique au seul motif que celle-ci se présente sous forme électronique ou qu’elle ne repose pas sur un certificat accrédité. Par ailleurs, ils doivent veiller à ce que les signatures certifiées par un prestataire accrédité aient la même valeur juridique que les signatu- res manuscrites et qu’elles soient admises comme preuve en justice. 3. 5. 1. Le Comité attire l’attention de la Commission sur une considération qui devrait renforcer la validité des observations formulées aux paragraphes 3. 4. 1 et 3. 4. 2: la seule différence entre des signatures certifiées par des opérateurs accrédités et par des opérateurs non accrédités réside dans la valeur probatoire de la certification. A` cet égard, l’article 5, paragraphe 2, manque de clarté et mériterait d’être revu: d’après son libellé, les États membres devraient admettre comme preuve en justice les certificats délivrés par un prestataire «qui satisfait aux exigences prévues à l’annexe II». Une telle formulation laisse à penser que n’importe quel prestataire, à partir du moment où il satisfait aux C 40/32 FR Journal officiel des Communautés européennes 15. 2. 1999 exigences prévues à l’annexe II, peut délivrer des certificats ayant une validité juridique. Si tel n’est pas le cas, le texte actuel doit être remplacé par la formule non équivoque «prestataire accrédité». 3. 5. 2. En outre — parallèlement aux observations formulées au paragraphe 3. 4. 2 —, la proposition est muette quant à la valeur probatoire d’une certification octroyée par un opérateur accrédité dans un pays tiers: dans ce cas également, la directive devrait contenir des dispositions précises. Pour sa part, le Comité propose qu’une certification de ce type soit admise à condition que le pays tiers accorde des conditions de réciprocité aux certificats de résidents de l’Union européenne. 3. 6. Article 6 En matière de responsabilité, cet article prescrit une série d’obligations au prestataire de services de certification: exactitude des informations, conformité aux exigences de la directive, vérification de l’aptitude du titulaire et du certificateur en termes d’exigences techniques et technologiques. Il établit également les exemptions de responsabilité admises en cas d’erreurs contenues dans les informations originales et la possibilité d’établir des limites à la certification, tant sur le plan de son utilisation que du montant certifié. Le Comité estime que les dispositions de cet 3. 6. 1. article sont conformes aux principes généraux du droit et à celui de la liberté contractuelle. En même temps, il souhaite faire part d’une réflexion, ou plutôt d’une interrogation: en cas d’interruption ou de cessation du service par le prestataire de services de certification, quelles sont les responsabilités de ce dernier et de quelles garanties jouit l’utilisateur ? Il conviendrait qu’existe un système ou un autre garantissant la continuité de la protection des droits des utilisateurs, par exemple au moyen d’une obligation de déposer une copie des dossiers auprès de tiers offrant des garanties déterminées. 3. 7. Article 7, paragraphe 1 Cette disposition contient des prescriptions relatives aux fournisseurs résidant dans des pays tiers. Les certificats qu’ils fournissent seront reconnus comme juridiquement équivalents aux certificats européens si le prestataire a été accrédité dans un État membre dans le cadre du régime volontaire d’accréditation existant dans ce pays, ou si le certificat est garanti par un prestataire établi dans un État membre, ou encore si le certificat ou le prestataire est reconnu dans le cadre d’un accord bilatéral ou multilatéral entre la Communauté et des pays tiers ou des organisations internationales. 3. 7. 1. Le Comité est globalement opposé à cette disposition. Au nom de la liberté des échanges, elle ignore les principes de réciprocité qui devraient être à la base d’une intégration globale du commerce, électroni- que et autre. Les orientations exposées dans ce paragra- phe — en particulier celles relatives à l’accréditation dans un pays membre d’un prestataire étranger et à la garantie donnée par un prestataire européen à un certificat émis par un pays tiers — sont acceptables à condition que le pays tiers octroie un traitement analogue ou équivalent aux prestataires ou aux certificats prove- nant de l’ensemble des pays membres. 3. 7. 2. S’agissant de la reconnaissance d’un certificat ou d’un prestataire d’un pays tiers sur la base d’un accord bilatéral avec un pays membre, le Comité observe que l’adoption de ce principe équivaut à introduire des distorsions de concurrence entre pays membres, plus précisément entre pays dotés de réglementations plus «libérales» et les autres. La libre prestation de services ne peut être utilisée comme cheval de Troie pour introduire des opérateurs ou des produits de pays tiers dans l’Union européenne par le biais d’un accord bilatéral avec un seul pays membre. 3. 7. 3. Il ne sert à rien, pour défendre la thèse opposée, d’invoquer certains précédents tels que celui de la deuxième directive bancaire: dans ce cas, le pays «hôte» exerce une surveillance continue et garantit la solidité et la solvabilité de l’entreprise du pays tiers, qui doit en tout état de cause être physiquement présente sur son territoire; ces conditions sont bien loin d’être satisfaites dans le cas des garanties relatives aux signatures électro- niques. 3. 8. Article 8 Les règles évoquées dans cet article n’appellent pas d’observations particulières, à l’exception de celles du paragraphe 4 relatives à l’utilisation de pseudonymes. Le prestataire de service doit pouvoir transmettre les données concernant l’identité du titulaire du pseudo- nyme aux pouvoirs publics qui en font la demande, moyennant le consentement préalable du titulaire lui- même. En outre, la directive n’apporte pas de réponse à la question de savoir quelle serait la position du prestataire au cas où le titulaire ne consentirait pas à ce que son identité soit révélée aux autorités. 3. 8. 1. La deuxième partie du même paragra- phe suscite d’autres doutes: si la législation nationale exige — aux fins d’une enquête concernant des infrac- tions à l’utilisation de la signature électronique sous un pseudonyme — que le prestataire transfère les données révélant l’identité de la personne qui en fait l’objet, celle-ci n’est informée de cette transmission qu’après la conclusion de l’enquête. 3. 8. 2. Le Comité s’interroge quant à l’opportunité d’entrer dans ces détails: une fois l’enquête conclue, l’intéressé saura déjà que ses données ont été révélées, cette disposition apparaissant dès lors inutile. Il souligne par ailleurs que lorsqu’il est question de «législation nationale», il conviendrait de clairement spécifier de quelle législation nationale il s’agit: de celle du pays du prestataire de services — comme on peut le présumer — ou de celle du pays du titulaire du pseudonyme (à 15. 2. 1999 FR Journal officiel des Communautés européennes C 40/33 supposer qu’elle soit connue), ou encore de l’autorité d’un autre pays membre. Vu que nous nous trouvons — de toute évidence même si ce n’est pas explicite — dans le domaine de la lutte contre la criminalité, la directive devrait être plus précise en ce qui concerne les procédures à suivre et les droits et les obligations du prestataire de services. 3. 8. 3. Tout bien considéré, le CES se demande s’il ne faudrait pas revoir l’ensemble du texte de cet article et prévoir l’application intégrale des dispositions contenues dans les directives pour la protection des données personnelles et contre le blanchiment de capitaux: en définitive, il n’existe pas de différence entre les transactions sur papier et les transactions électroniques. 3. 9. Articles 9 et 10 Ces articles prévoient l’institution d’un «comité des signatures électroniques» composé de représentants des États membres et présidé par la Commission. Il est consulté sur les exigences applicables aux prestataires de services et sur les normes admises pour la production de signatures électroniques. Ce comité est informé par la Commission des résultats des rencontres périodiques entre celle-ci et les entreprises, les utilisateurs et les consommateurs. 3. 9. 1. Le Comité prend acte de cette initiative, mais se demande s’il est vraiment nécessaire d’instituer un comité alors que la Commission elle-même, dans le cadre de ses fonctions institutionnelles, pourrait aisément consulter les États membres et les parties intéressées Bruxelles, le 2 décembre 1998. sans avoir besoin d’une interface qui, en définitive, fait double emploi avec les compétences de la Commission. Il s’agit avant tout d’une procédure normale au sein de la Commission: le Comité ne voit pas la nécessité d’un alourdissement bureaucratique qui n’apporterait rien en termes d’efficacité. 3. 10. Articles 12 et 13 Les dispositions de ces deux articles — dont l’ordre semble inversé, en termes de séquence temporelle et logique — prévoit que les États membres doivent se conformer à la directive au plus tard le 31 décembre 2000, et que la Commission rendra compte pour la première fois de sa mise en œuvre effective au Parlement européen et au Conseil au plus tard le 31 décembre 2002. Le Comité a souligné à plus d’une occasion (1) le caractère urgent de l’adoption d’une législation uniforme dans le vaste domaine de la société de l’information; il se demande s’il est vraiment nécessaire de laisser si long- temps aux États membres pour se conformer à la directive vu que plusieurs d’entre eux ont fait preuve d’une grande diligence pour adopter très rapidement leur propre législation. L’introduction de mesures d’har- monisation — peu nombreuses en vérité — ne devrait pas nécessiter d’efforts excessifs ni de longs délais aux législateurs nationaux. Une période d’un an à compter de la date d’adoption de la directive semble suffisante au Comité pour apporter des modifications éventuelles — et modestes — aux législations existantes ou pour rédiger de nouveaux textes. (1) JO C 284 du 14. 9. 1998, JO C 157 du 25. 5. 1998, JO C 19 du 21. 1. 1998. La Présidente du Comité économique et social Beatrice RANGONI MACHIAVELLI


title: Kommissionens förordning (EG) nr 2597/98 av den 2 december 1998 om fastställande av de representativa priserna och tilläggsbeloppen för import av melass inom sockersektorn

eurovoc_concepts:
CCT duties
import
molasses
representative price

formats: pdf print

text: 3. 12. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 325/7 KOMMISSIONENS FÖRORDNING (EG) nr 2597/98 av den 2 december 1998 om fastställande av de representativa priserna och tilläggsbeloppen för import av melass inom sockersektorn EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av Fördraget om upprättandet av Euro- peiska gemenskapen, med beaktande av rådets förordning (EEG) nr 1785/81 av den 30 juni 1981 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker (1), senast ändrad genom förordning (EG) nr 1148/98 (2), med beaktande av kommissionens förordning (EG) nr 1422/95 av den 23 juni 1995 om tillämpningsföreskrifter för import av melass inom sockersektorn och om ändring av förordning (EEG) nr 785/68 (3), särskilt artiklarna 1. 2 och 3. 1 i denna, och med beaktande av följande: I förordning (EG) nr 1422/95 föreskrivs att cif-import- priset för melass, i fortsättningen kallat ”representativt i enlighet med kommissionens skall pris” förordning (EEG) nr 785/68 (4). Detta pris bör fastställas för den standardkvalitet som definieras i artikel 1 i den förordningen. fastställas Det representativa priset för melass beräknas för ett gräns- övergångsställe i gemenskapen, i detta fall Amsterdam. Detta pris bör beräknas med utgångspunkt i de mest förmånliga uppköpsmöjligheterna på världsmarknaden, vilka fastställs på grundval av noteringarna eller priserna på den marknaden, justerade efter eventuella kvalitets- skillnader i förhållande till standardkvaliteten. Standardk- valiteten för melass har definierats i förordning (EEG) nr 785/68. Vid fastställandet av de mest förmånliga uppköpsmöjlig- heterna på världsmarknaden bör hänsyn tas till all infor- mation om anbud på världsmarkanden, priser som regi- strerats på viktigare marknader i tredje land och försälj- ningskontrakt som ingåtts i internationell handel och som kommit till kommissionens kännedom antingen direkt eller via medlemsstaterna. I enlighet med artikel 7 i förordning (EEG) nr 785/68 får detta fastställande bygga på genomsnittet av flera priser, på villkor att detta genom- snitt kan betraktas som representativt för den faktiska marknadsutvecklingen. Informationen skall inte beaktas när det inte är fråga om varor av sund och god marknadsmässig kvalitet eller om det pris som anges i anbudet endast gäller en liten kvan- titet och inte är representativt för marknaden. Dessutom skall det bortses från anbudspriser som inte kan antas vara representativa för den faktiska marknadsutvecklingen. För att få upplysningar om melass av standardkvalitet som är jämförbara måste, allt efter den erbjudna melassens kvalitet, priserna höjas eller sänkas i förhållande till de resultat som erhållits i enlighet med artikel 6 i förordning (EEG) nr 785/68. Ett representativt pris får i undantagsfall förbli oförändrat under en begränsad period när det anbudspris som legat till grund för det föregående fastställandet av det represen- tativa priset till kommissionens kännedom och de anbudspriser som finns tillgängliga inte verkar vara tillräckligt representativa för den faktiska marknadsutvecklingen och skulle medföra plötsliga och väsentliga förändringar av det representativa priset. inte har kommit finns en skillnad mellan utlösningspriset När det för produkten i fråga och det representativa priset bör till- läggsbeloppen för import fastställas på de villkor som anges i artikel 3 i förordning (EG) nr 1422/95. Om importtullen upphävs tillfälligt i enlighet med artikel 5 i förordning (EG) nr 1422/95 bör särskilda belopp fast- ställas för dessa tullar. Tillämpningen av dessa bestämmelser medför att de representativa priserna och tilläggsbeloppen för import av produkterna i fråga bör fastställas så som anges i bilagan till denna förordning. De åtgärder som föreskrivs i denna förordning är förenliga från Förvaltningskommittén för socker. med yttrandet HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 De representativa priser och de tilläggsbelopp som skall tillämpas vid import av den produkt som avses i artikel 1 i förordning (EG) nr 1422/95 fastställs i enlighet med bilagan. (1) EGT L 177, 1. 7. 1981, s. 4. (2) EGT L 159, 3. 6. 1998, s. 38. (3) EGT L 141, 24. 6. 1995, s. 12. (4) EGT L 145, 27. 6. 1968, s. 12. Artikel 2 Denna förordning träder i kraft den 3 december 1998. L 325/8 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 3. 12. 98 Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. Utfärdad i Bryssel den 2 december 1998. På kommissionens vägnar Franz FISCHLER Ledamot av kommissionen BILAGA Förordning om fastställande av de representativa priserna och tilläggsbeloppen för import av melass inom sockersektorn KN-nummer Representativt pris i ecu per 100 kg nettovikt av produkten i fråga Tilläggsbelopp i ecu per 100 kg nettovikt av produkten i fråga Den tull i ecu som skall tas ut på grund av det upphävande som avses i artikel 5 i förordning (EG) nr 1422/95 per 100 kg nettovikt av produkten i fråga (2) 1703 10 00 (1) 1703 90 00 (1) 6,31 7,13 0,24 0,08 — — (1) Fastställande för den standardkvalitet som definieras i artikel 1 i den ändrade förordningen (EEG) nr 785/68. (2) Detta belopp skall i enlighet med artikel 5 i förordning (EG) nr 1422/95 ersätta den tullsats som Gemensamma tulltaxan föreskriver för dessa produkter


title: ΚΑΝΟΝΙΣΜΟΣ (ΕΚ) αριθ. 2597/98 ΤΗΣ ΕΠΙΤΡΟΠΗΣ της 2ας Δεκεμβρίου 1998 για τον καθορισμό των αντιπροσωπευτικών τιμών και των ποσών των πρόσθετων δασμών κατά την εισαγωγή μελάσσας στον τομέα της ζάχαρης

text: 3. 12. 98 EL Ep(cid:148)sglg Evgleq(cid:148)da tym Euqypa(cid:152)j(cid:150)m Joimot(cid:147)tym L 325/7 JAMOMISLOS (EJ) aqih. 2597/98 TGS EPITQOPGS tgr 2ar Dejelbq(cid:148)ou 1998 cia tom jahoqisl(cid:149) tym amtipqosypeutij(cid:150)m til(cid:150)m jai tym pos(cid:150)m tym pq(cid:149)shetym dasl(cid:150)m jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147) lek(cid:145)ssar stom tol(cid:146)a tgr f(cid:145)waqgr G EPITQOPG TYM EUQYPA(cid:136)JYM JOIMOTGTYM, (cid:130)womtar up(cid:149)xg: tg sumh(cid:147)jg cia tgm (cid:148)dqusg tgr Euqypa(cid:152)j(cid:147)r Joim(cid:149)tgtar, tom jamomisl(cid:149) (EOJ) aqih. 1785/81 tou Sulbouk(cid:148)ou, tgr 30(cid:147)r Ioum(cid:148)ou 1981, cia joim(cid:147) oqc(cid:145)mysg acoq(cid:145)r stom tol(cid:146)a tgr f(cid:145)waqgr (1), (cid:149)pyr tqopopoi(cid:147)hgje tekeuta(cid:148)a ap(cid:149) tom jamomisl(cid:149) (EJ) aqih. 1148/98 (2), tom jamomisl(cid:149) (EJ) aqih. 1422/95 tgr Epitqop(cid:147)r, tgr 23gr Ioum(cid:148)ou 1995, cia jahoqisl(cid:149) tym keptoleqei(cid:150)m evaqloc(cid:147)r cia tgm eisacyc(cid:147) lek(cid:145)ssar stom tol(cid:146)a tgr f(cid:145)waqgr jai cia tqopopo(cid:148)gsg tou jamomislo(cid:151) (EOJ) aqih. 785/68 (3), jai id(cid:148)yr to (cid:145)qhqo 1 paq(cid:145)cqavor 2 jai to (cid:145)qhqo 3 paq(cid:145)- cqavor 1, Ejtil(cid:150)mtar: (cid:149)ti o jamomisl(cid:149)r (EJ) aqih. 1422/95 pqobk(cid:146)pei (cid:149)ti g til(cid:147) cif jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147) lek(cid:145)ssar, apojako(cid:151)lemg sto en(cid:147)r «amtipqosypeutij(cid:147) til(cid:147)», jahoq(cid:148)fetai s(cid:151)lvyma le tom jamomisl(cid:149) (EOJ) aqih. 785/68 tgr Epitqop(cid:147)r (4)· (cid:149)ti g til(cid:147) aut(cid:147) emmoe(cid:148)tai (cid:149)ti jahoq(cid:148)fetai cia tom poiotij(cid:149) t(cid:151)po pou oq(cid:148)fetai sto (cid:145)qhqo 1 tou pqoamaveq(cid:149)lemou jamomislo(cid:151)· (cid:149)ti g amtipqosypeutij(cid:147) til(cid:147) tgr lek(cid:145)ssar upokoc(cid:148)fetai cia (cid:146)ma t(cid:149)po di(cid:146)keusgr tym joimotij(cid:150)m sum(cid:149)qym, o opo(cid:148)or e(cid:148)mai to (cid:129)lsteqmtal· (cid:149)ti g til(cid:147) aut(cid:147) pq(cid:146)pei ma upokoc(cid:148)fe- tai le b(cid:145)sg tir pk(cid:146)om eumo(cid:152)j(cid:146)r dumat(cid:149)tgter acoq(cid:145)r stg diehm(cid:147) acoq(cid:145), oi opo(cid:148)er diatup(cid:150)momtai b(cid:145)sei tym til(cid:150)m aut(cid:147)r tgr acoq(cid:145)r pqosaqlof(cid:149)lemym se sum(cid:145)qtgsg le tir emdew(cid:149)lemer diavoq(cid:146)r poi(cid:149)tgtar se sw(cid:146)sg le tom poiotij(cid:149) t(cid:151)po· (cid:149)ti o poiotij(cid:149)r t(cid:151)por tgr lek(cid:145)ssar jahoq(cid:148)fetai ap(cid:149) tom jamomisl(cid:149) (EOJ) aqih. 785/68· (cid:149)ti, cia tg diap(cid:148)stysg tym pk(cid:146)om eumo(cid:152)j(cid:150)m dumatot(cid:147)tym acoq(cid:145)r stg diehm(cid:147) acoq(cid:145), pq(cid:146)pei ma kalb(cid:145)momtai up(cid:149)xg (cid:149)ker oi pkgqovoq(cid:148)er swetij(cid:145) le tir pqosvoq(cid:146)r pou (cid:146)cimam stg diehm(cid:147) acoq(cid:145), oi til(cid:146)r pou diapist(cid:150)hgjam se sglamti- j(cid:146)r acoq(cid:146)r stir tq(cid:148)ter w(cid:150)qer jai oi pq(cid:145)neir p(cid:150)kgsgr pou sum(cid:147)vhgsam sto pka(cid:148)sio tym diehm(cid:150)m sumakkac(cid:150)m, stoi- we(cid:148)a ta opo(cid:148)a g Epitqop(cid:147) pkgqovoqe(cid:148)tai e(cid:148)te l(cid:146)sy tym jqat(cid:150)m lek(cid:150)m e(cid:148)te le ta dij(cid:145) tgr l(cid:146)sa· (cid:149)ti, cia tg dia- p(cid:148)stysg aut(cid:147), s(cid:151)lvyma le to (cid:145)qhqo 7 tou jamomislo(cid:151) (EOJ) aqih. 785/68, lpoqe(cid:148) ma basiste(cid:148) jame(cid:148)r se (cid:146)ma l(cid:146)so (cid:149)qo pokk(cid:150)m til(cid:150)m, le tgm pqo(cid:153)p(cid:149)hesg (cid:149)ti aut(cid:149)r o l(cid:146)sor (cid:149)qor lpoqe(cid:148) ma heyqghe(cid:148) amtipqosypeutij(cid:149)r tgr pqacla- tij(cid:147)r t(cid:145)sgr tgr acoq(cid:145)r· (cid:149)ti dem kalb(cid:145)momtai up(cid:149)xg pkgqovoq(cid:148)er (cid:149)tam to elp(cid:149)- qeula dem e(cid:148)mai uci(cid:146)r, am(cid:149)heuto jai s(cid:151)lvymo le ta sumak- kajtij(cid:145) (cid:147)hg (cid:147) (cid:149)tam g til(cid:147) pou amav(cid:146)qetai stgm pqosvoq(cid:145) (1) EE L 177 tgr 1. 7. 1981, s. 4. (2) EE L 159 tgr 3. 6. 1998, s. 38. (3) EE L 141 tgr 24. 6. 1995, s. 12. (4) EE L 145 tgr 27. 6. 1968, s. 12. dem avoq(cid:145) paq(cid:145) l(cid:149)mo l(cid:148)a lijq(cid:147) jai lg amtipqosypeutij(cid:147) pos(cid:149)tgta tgr acoq(cid:145)r· (cid:149)ti, ep(cid:148)sgr, pq(cid:146)pei ma apojkeisho(cid:151)m oi til(cid:146)r pqosvoq(cid:145)r pou lpoqo(cid:151)m ma heyqgho(cid:151)m lg amti- pqosypeutij(cid:146)r tgr pqaclatij(cid:147)r t(cid:145)sgr tgr acoq(cid:145)r· (cid:149)ti, cia ma kgvho(cid:151)m sucjq(cid:148)sila stoiwe(cid:148)a le tg lek(cid:145)ssa tou poiotijo(cid:151) t(cid:151)pou, pq(cid:146)pei oi til(cid:146)r, am(cid:145)koca le tgm poi(cid:149)tgta tgr pqosveq(cid:149)lemgr lek(cid:145)ssar, ma aun(cid:145)momtai (cid:147) ma lei(cid:150)momtai se sum(cid:145)qtgsg le ta apotek(cid:146)slata tgr evaq- loc(cid:147)r tou (cid:145)qhqou 6 tou jamomislo(cid:151) (EOJ) aqih. 785/68· (cid:149)ti l(cid:148)a amtipqosypeutij(cid:147) til(cid:147) lpoqe(cid:148) ma diatgqghe(cid:148) jat’ ena(cid:148)qesgm alet(cid:145)bkgtg jat(cid:145) tg di(cid:145)qjeia liar peqioqisl(cid:146)mgr peqi(cid:149)dou, ev(cid:149)som g til(cid:147) pqosvoq(cid:145)r pou apot(cid:146)kese b(cid:145)sg cia tom pqogco(cid:151)lemo jahoqisl(cid:149) tgr amtipqosypeutij(cid:147)r til(cid:147)r dem up(cid:146)pese stgm amt(cid:148)kgxg tgr Epitqop(cid:147)r jai ev(cid:149)som oi diah(cid:146)siler til(cid:146)r pqosvoq(cid:145)r, oi opo(cid:148)er dem va(cid:148)metai ma e(cid:148)mai aqjo(cid:151)mtyr amtipqosypeutij(cid:146)r tgr pqaclatij(cid:147)r t(cid:145)sgr tgr acoq(cid:145)r, ha odgco(cid:151)sam se ap(cid:149)toler jai sglamtij(cid:146)r letabok(cid:146)r tgr amtipqosypeutij(cid:147)r til(cid:147)r· (cid:149)ti, ev(cid:149)som up(cid:145)qwei l(cid:148)a diavoq(cid:145) letan(cid:151) tgr til(cid:147)r emeqco- po(cid:148)gsgr cia to em k(cid:149)cy pqo(cid:152)(cid:149)m jai tgr amtipqosypeutij(cid:147)r til(cid:147)r, pq(cid:146)pei ma jahoqisto(cid:151)m pq(cid:149)shetoi daslo(cid:148) jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147) le tour (cid:149)qour pou pqobk(cid:146)pomtai sto (cid:145)qhqo 3 tou jamomislo(cid:151) (EJ) aqih. 1422/95· (cid:149)ti, se peq(cid:148)ptysg ama- stok(cid:147)r tym dasl(cid:150)m jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147), se evaqloc(cid:147) tou (cid:145)qhqou 5 tou jamomislo(cid:151) (EJ) aqih. 1422/95, pq(cid:146)pei ma jahoqisho(cid:151)m idia(cid:148)teqa pos(cid:145) ci’ auto(cid:151)r tour daslo(cid:151)r· (cid:149)ti g evaqloc(cid:147) aut(cid:150)m tym diat(cid:145)neym sumep(cid:145)cetai tom jahoqisl(cid:149) tym amtipqosypeutij(cid:150)m til(cid:150)m jai tym pq(cid:149)- shetym dasl(cid:150)m jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147) tym em k(cid:149)cy pqo(cid:152)(cid:149)mtym s(cid:151)lvyma le to paq(cid:145)qtgla tou paq(cid:149)mtor jamomislo(cid:151)· (cid:149)ti ta l(cid:146)tqa pou pqobk(cid:146)pomtai stom paq(cid:149)mta jamomisl(cid:149) e(cid:148)mai s(cid:151)lvyma le tg cm(cid:150)lg tgr epitqop(cid:147)r diawe(cid:148)qisgr f(cid:145)waqgr, ENEDYSE TOM PAQOMTA JAMOMISLO: (cid:129)qhqo 1 Oi amtipqosypeutij(cid:146)r til(cid:146)r jai oi pq(cid:149)shetoi daslo(cid:148) pou evaql(cid:149)fomtai jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147) tym pqo(cid:152)(cid:149)mtym pou ama- v(cid:146)qomtai sto (cid:145)qhqo 1 tou jamomislo(cid:151) (EJ) aqih. 1422/95 jahoq(cid:148)fomtai s(cid:151)lvyma le to paq(cid:145)qtgla. (cid:129)qhqo 2 O paq(cid:150)m jamomisl(cid:149)r aqw(cid:148)fei ma isw(cid:151)ei stir 3 Dejelbq(cid:148)ou 1998. L 325/8 EL Ep(cid:148)sglg Evgleq(cid:148)da tym Euqypa(cid:152)j(cid:150)m Joimot(cid:147)tym 3. 12. 98 O paq(cid:150)m jamomisl(cid:149)r e(cid:148)mai desleutij(cid:149)r yr pqor (cid:149)ka ta l(cid:146)qg tou jai isw(cid:151)ei (cid:145)lesa se j(cid:145)he jq(cid:145)tor l(cid:146)kor. Bqun(cid:146)kker, 2 Dejelbq(cid:148)ou 1998. Cia tgm Epitqop(cid:147) Franz FISCHLER L(cid:146)kor tgr Epitqop(cid:147)r PAQAQTGLA tou jamomislo(cid:151) cia tom jahoqisl(cid:149) tym amtipqosypeutij(cid:150)m til(cid:150)m jai tym pos(cid:150)m tym pq(cid:149)shetym dasl(cid:150)m pou evaql(cid:149)fomtai jat(cid:145) tgm eisacyc(cid:147) lek(cid:145)ssar stom tol(cid:146)a tgr f(cid:145)waqgr Jydij(cid:149)r SO Pos(cid:149) tgr amtipqosypeutij(cid:147)r til(cid:147)r se Ecu am(cid:145) 100 wiki(cid:149)cqalla jahaqo(cid:151) b(cid:145)qour tou em k(cid:149)cy pqo(cid:152)(cid:149)mtor Pos(cid:149) tou pq(cid:149)shetou daslo(cid:151) se Ecu am(cid:145) 100 wiki(cid:149)cqalla jahaqo(cid:151) b(cid:145)qour tou em k(cid:149)cy pqo(cid:152)(cid:149)mtor Pos(cid:149) tou daslo(cid:151) pou pq(cid:146)pei ma evaql(cid:149)fetai k(cid:149)cy tgr eisacyc(cid:147)r se peq(cid:148)ptysg amastok(cid:147)r, g opo(cid:148)a pqobk(cid:146)petai sto (cid:145)qhqo 5 tou jamomislo(cid:151) (EJ) aqih. 1422/95 se Ecu am(cid:145) 100 wiki(cid:149)cqalla jahaqo(cid:151) b(cid:145)qour tou em k(cid:149)cy pqo(cid:152)(cid:149)mtor (2) 1703 10 00 (1) 1703 90 00 (1) 6,31 7,13 0,24 0,08 — — (1) Jahoqisl(cid:149)r cia tom poiotij(cid:149) t(cid:151)po (cid:149)pyr jahoq(cid:148)fetai sto (cid:145)qhqo 1 tou jamomislo(cid:151) (EOJ) aqih. 785/68, (cid:149)pyr tqopopoi(cid:147)hgje. (2) To pos(cid:149) aut(cid:149), s(cid:151)lvyma le to (cid:145)qhqo 5 tou jamomislo(cid:151) (EJ) aqih. 1422/95, amtijahist(cid:145) to dasl(cid:149) tou joimo(cid:151) tekymeiajo(cid:151) daslokoc(cid:148)ou pou avoq(cid:145) ta pqo(cid:152)(cid:149)mta aut(cid:145)


eurovoc_concepts:
ESC opinion
European Central Bank
employment policy
professional association
third stage of EMU
trade union

text: 15. 2. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 40/37 3. 7. Kapitel IV (Emissionskontrol) 3. 7. 1. ØSU anser det for yderst vigtigt, at der udarbej- des nogle fælles metoder til genvinding og miljøvenlig bortskaffelse af alle de kontrollerede stoffer, og at der opstilles minimumskrav til den faglige uddannelse af det personale, der sørger for vedligeholdelsen af det pågældende udstyr. På denne front er det nemlig muligt at effektivisere foranstaltningerne til afvikling af de ozonlagsnedbrydende stoffer, og det er derfor vigtigt at forbedre medlemsstaternes indbyrdes udveksling af erfaringer med den bedste tilgængelige teknologi. Ordningen med miljøstyring og miljørevision (1) kunne også i denne forbindelse spille en positiv rolle. 3. 8. Artikel 20 (Sanktioner) 3. 8. 1. ØSU hilser den nye ordlyd af artikel 20 velkom- men, men foreslår, at Kommissionen regelmæssigt of- fentliggør en oversigt over de dispensationer, der indbe- rettes af medlemsstaterne. En større gennemsigtighed kunne bidrage til at bekæmpe den illegale handel. (1) Forordning (EØF) nr. 1836/93. Bruxelles, den 2. december 1998. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Beskæftigelsespolitikken og erhvervs- og fagorganisationernes rolle i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase« (1999/C 40/12) Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. januar 1998 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om det ovennævnte emne. Det forberedende arbejde henvistes til Sektionen for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Thierry Dock til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 20. oktober 1998. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 359. plenarforsamling af 2. og 3. december 1998, mødet den 2. december 1998, med 94 stemmer for, 3 imod og 2 hverken for eller imod følgende udtalelse. 1. De nye vilkår, som følger med Den Monetære Union 1. 1. Indførelsen af den fælles valuta er et afgørende skridt i den europæiske integrationsproces. Den skaber nye rammer, der kan tænkes at ændre en lang række aktørers — herunder erhvervs- og fagorganisationernes adfærd. Denne adfærdsændring er i en række henseender af afgørende betydning. Den er en betingelse for, at gennemførelsen af en monetær union i Europa kan lykkes til fulde. 1. 2. En af de vigtigste ændringer, som afskaffelsen af de nationale valutaer medfører, er, at staterne mister det instrument, som består i at ændre valutakursen. 1. 3. Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase er også kendetegnet ved, at en række nye aktører kommer ind på scenen eller får deres rolle styrket. 1. 3. 1. D e n E u r o p æ i s k e C e n t r a l b a n k 1. 3. 1. 1. Målet med det det europæiske centralbanksy- stem (ECBS) fastsættes i artikel 105 i Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab: »Hovedmålet for ESCB er at fastholde prisstabilite- ten. Uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske poli- tikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2. « C 40/38 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 15. 2. 1999 1. 3. 1. 2. Af de mål, som nævnes i artikel 2, bliver det præciseret, at Unionens mål er »at fremme økonomiske og sociale fremskridt og et høj beskæftigelsesniveau og opnå en afbalanceret og bæredygtig udvikling, navnlig gennem etableringen af et område uden indre grænser, styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed og oprettelsen af en økonomisk og monetær union, der i sin endelige udformning skal omfatte en fælles valuta i overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat«. tredje instrument på en hensigtsmæssig måde, nemlig beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikken, herunder lønpolitikken. 1. 3. 3. 2. På disse områder spiller erhvervs- og fagor- ganisationerne, særlig arbejdsmarkedets parter, traditio- nelt en afgørende rolle. Deres ansvar kan blive endnu større i Den Monetære Union. 1. 3. 2. S a m o r d n i n g e n a f d e n ø k o n o m i s k e p o l i t i k g e n n e m R å d e t 1. 3. 2. 1. Traktaten om Den Europæiske Union fast- lægger rammerne og det juridiske grundlag for den fælles mønt og indeholder ligeledes en række bestemmelser vedrørende medlemsstaternes økonomiske integration. 1. 3. 2. 2. Artikel 99 (tidl. artikel 103) fastslår eksplicit, at »Medlemsstaterne betragter deres økonomiske poli- tikker som et spørgsmål af fælles interesse og samordner dem i Rådet«. Det drejer sig særlig om: — at fastlægge de overordnede retningslinjer for med- lemsstaternes og Fællesskabets økonomiske poli- tikker; — at overvåge den økonomiske udvikling i hver medlemsstat og i Fællesskabet; — at rette henstillinger til de stater, hvis politik ikke er i overensstemmelse med disse overordnede retnings- linjer. 1. 3. 2. 3. Denne samordning af de økonomiske politik- ker er en af de vigtige mekanismer, der vil gøre det muligt for Den Økonomiske og Monetære Union at gennemføre dens mål. Hvis det ikke lykkes for staterne at gennemføre en tilstrækkelig høj grad af samordning, er der en betydelig risiko for, at den fælles valuta vil føre til store skuffelser. Vilkårene for koordineringen af de økonomiske politikker blev fastlagt mere præcist på topmødet i Luxembourg i december 1997. 1. 3. 2. 4. Det Europæiske Råds resolution om samord- ningen af den økonomiske politik i ØMU’ens tredje fase fastslår, at ansvaret for den økonomiske politik og lønfastsættelsen fortsat vil ligge hos medlemsstaterne. Samtidig konstateres det, at man ikke kan undvære en højere grad af samordning og overvågning for så vidt, som den økonomiske udvikling på nationalt plan får konsekvenser i en bredere sammenhæng. 1. 3. 3. E r h v e r v s - o g f a g o r g a n i s a t i o n e r - n e s n ø g l e r o l l e p å l ø n o m r å d e t 1. 4. Centralbankerne, Rådet og erhvervs- og fagor- ganisationerne bliver hjørnestenene i ØMU’en. De får hver et særligt ansvar: forvaltning af henholdsvis den monetære politik, den økonomiske politik og beskæfti- gelsespolitikken. 1. 4. 1. Skal ØMU’en nå de fastsatte mål, er det indlysende, at de forskellige aktører ikke kan handle hver for sig. Der bør gennemføres en tilstrækkelig samordning, hvilket især kræver en god udveksling af information. 2. Den Europæiske Centralbank i Den Monetære Unions tredje fase 2. 1. Maastricht-traktaten er helt utvetydig med hen- syn til ECB’s uafhængighed i udførelsen af sine opgaver. 2. 2. ØSU har ikke til hensigt at drage denne uafhæn- gighed i tvivl, men derimod at overveje, hvordan man bedst muligt kan gøre den nødvendige dialog mellem Den Europæiske Centralbank og erhvervs- og fagorga- nisationerne så effektiv og demokratisk som muligt. Den Europæiske Centralbank skal nemlig ikke blot sikre sig et godt omdømme og konsolidere det for at undgå inflation, men den skal særlig have offentligheden i de europæiske lande til at acceptere sin politik. Gennem en sådan evne til dialog og gennemsigtighed har en række europæiske centralbanker tidligere opnået, at deres mål er blevet accepteret, ikke blot som legitime, men også som økonomisk effektive på mellemlangt og langt sigt. 2. 2. 1. På grund af den høje arbejdsløshed i forskellige medlemsstater — og ligeledes på grund af, at dele af offentligheden er skeptiske over for det europæiske samarbejde — bliver det ikke en nem opgave. Det bør ligeledes understreges, at Den Monetære 2. 3. Union — i det mindste i begyndelsen — skal fungere uden en egentlig økonomisk og politisk union, og at ECB vil være særlig udsat for kritik. Dette er en enestående situation, og man skal ikke undervurdere konsekvenserne. I denne sammenhæng spiller dialogen med Rådet og Europa-Parlamentet en afgørende rolle. 1. 3. 3. 1. I ØMU’ens tredje fase vil der i højere grad være behov for at styre den økonomiske og monetære politik på europæisk plan. For at Den Økonomiske og Monetære Union kan lykkes, skal man også anvende et 2. 3. 1. Derfor ser ØSU meget positivt på oprettelsen af Euro 11, som vil muliggøre en frugtbar dialog mellem ECB og de politiske beslutningstagere. 15. 2. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 40/39 2. 3. 2. I henhold til traktaten skal der ligeledes foregå regelmæssige høringer i Europa-Parlamentet. Artikel 113 (tidl. artikel 109 B) fastslår ud over forelæggelsen af ESCB-beretningen for Rådet og Europa-Parlamentet, at »Formanden for ECB og de øvrige medlemmer af direktionen kan på anmodning af Europa-Parlamentet eller på eget initiativ høres af Europa-Parlamentets kompetente udvalg«. 2. 3. 2. 1. På grund af Europa-Parlamentets demokrati- ske karakter ønsker ØSU, at denne artikel skal gennemfø- res fuldt ud. 2. 4. I sin egenskab af repræsentant for erhvervs- og fagorganisationerne finder ØSU det strengt nødvendigt, at hovedlinjerne i ECB’s politik ligeledes bliver forelagt for Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 2. 4. 1. ØSU spiller en særlig rolle som den institution, der bringer de forskellige interessegrupper på det økono- miske og sociale område sammen. Det er derfor strengt nødvendigt, at der foregår regelmæssige udvekslinger af oplysninger mellem ECB og de organisationer, som er repræsenteret i ØSU. Et første møde mellem Det Europæiske Mo- 2. 4. 1. 1. netære Institut og ØSU’s Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål fandt sted i Frank- furt i november 1997. Det var et interessant initiativ, som fortjener at blive gentaget i fremtiden. 2. 4. 2. For Den Europæiske Centralbank er kontakten med Det Økonomiske og Sociale Udvalg et særlig velegnet middel til at føre en dialog med erhvervs- og fagorganisationerne og lytte til deres synspunkter. 2. 4. 3. En sådan dialog foregår allerede under forskel- lige former i en række medlemsstater. Med skabelsen af en egentlig monetær union kan den med fordel overføres til europæisk niveau. 2. 4. 4. I Den Økonomiske og Monetære Union kunne en nyttig opgave for Det Økonomiske og Sociale Udvalg være at udarbejde en årlig udtalelse, der koncentrerer sig om den monetære politik og valutakurspolitikken i Euroland. Et sådant arbejde har to formål. Ud over at det giver de forskellige EU-institutioner kendskab til ØSU’s evaluering af den monetære politik og valutakurs- politikken, vil det også være en velegnet anledning til at belyse og debattere disse spørgsmål i de forskellige organisationer, som er repræsenteret i ØSU. 2. 5. Udover kontakterne med ØSU er det også indly- sende, at møder mellem ECB og repræsentanter for erhvervs- og fagorganisationerne er ønskværdige. 2. 5. 1. Arbejdsmarkedets parter spiller nemlig tradi- tionelt en fremtrædende rolle i forhandlingerne om lønudviklingen. Uden på nogen måde at drage Den Europæiske Centralbanks uafhængighed i tvivl, ville regelmæssige møder med ECB give mulighed for at gennemføre en passende koordinering af den monetære politik og lønudviklingen, som forhandles af arbejdsmar- kedets parter. 2. 5. 2. Det må sikres, at dialogen mellem ECB og arbejdsmarkedets parter får samme høje kvalitetsniveau som den, der foregår på nationalt niveau i flere medlems- stater. Hvis det ikke sker, er der en alvorlig risiko for misforståelse, som kunne føre til beslutninger, der ikke er optimale. Det ville give sig udslag i lavere vækst og højere arbejdsløshed. 2. 5. 3. Det bliver ikke nemt at etablere denne dialog, særlig fordi aftalesystemerne er forskellige i de enkelte medlemslande. Der skal tages højde for de nationale forskelle, og der skal udvises opfindsomhed, for at kontakten mellem Den Europæiske Centralbank og arbejdsmarkedets parter bliver så frugtbar som mulig. 2. 6. Man kan konkludere, at Den Europæiske Cen- tralbank pålægges en særdeles vanskelig opgave i ØM- U’ens 3. fase. For at den kan løse opgaven, sikrer Maastricht-traktaten den fuld uafhængighed. 2. 6. 1. ØSU mener, at ECB vil kunne løse opgaven bedre, hvis den er i stand til at etablere en frugtbar dialog, ikke blot med de politiske beslutningstagere, men også med repræsentanter for aktørerne i felten. 3. Lønforhandlingerne i ØMU’en 3. 1. Et særligt træk ved arbejdsmarkedet er, at for- handlinger om arbejdsvilkår i vid udstrækning foregår som kollektive forhandlinger. Disse forhandlinger kan finde sted på flere niveauer: tværfagligt, i de enkelte sektorer eller på de enkelte virksomheder. Ofte er der forskellige forhandlingsniveauer ved siden af hinanden. 3. 2. Der findes en meget omfattende videnskabelig litteratur (1), der undersøger sammenhængen mellem de forskellige typer kollektive forhandlinger og de økonomiske resultater. 3. 2. 1. Undersøgelserne når ikke frem til enslydende resultater. Man kan skelne mellem to typer konklusioner. 3. 2. 1. 1. Visse undersøgelser fremhæver den kendsger- ning, at de bedste resultater på beskæftigelsesområdet opnås, når aftalesystemerne enten er meget centralisere- de eller meget decentraliserede. — i en decentraliseret model (hvor forhandlingerne først og fremmest foregår på virksomhedsniveau), kommer konkurrencen mellem de forskellige aktører fuldt ud til udtryk. Markedskræfterne fungerer uhindret og muliggør, at løn- og beskæftigelsesni- veauet fastsættes af konkurrencen; — i en centraliseret model internaliserer erhvervs- og fagorganisationerne nemmere de makroøkonomiske konsekvenser af deres respektive krav. Under for- handlingerne tager aktørerne hensyn til konsekven- (1) Se især OECD, »Negociation collective et performance économique« i »Perspectives de l’emploi«, juli 1997, Paris. C 40/40 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 15. 2. 1999 serne af beslutningerne og foretager en afvejning mellem hensynene til lønnen, beskæftigelsen og bevarelsen af konkurrenceevnen. 3. 3. 1. ne i ØMU’en kræver altså yderligere en dimension. Kontrol med udviklingen af lønomkostninger- 3. 2. 1. 2. En anden teori lægger ikke så megen vægt på, i hvor høj grad forhandlingerne er centraliserede, men snarere på graden af koordinering mellem de forskellige forhandlingsniveauer. Ligesom i et centralise- ret system giver en høj grad af koordinering erhvervs- og fagorganisationerne mulighed for at tage hensyn til de makroøkonomiske konsekvenser af de beslutninger, træffe. De, som deltager i som de er med til at forhandlingerne, har lettere ved tage højde for bestræbel- serne på at undgå en voldsom stigning i omkostningerne og inflationen. 3. 2. 1. 2. 1. Inflationspresset kan øges af lønstigninger, der er for store i forhold til produktivitetsfremgangen. Det medfører en stigning i produktionsomkostningerne, som risikerer at medføre en stigning i prisniveauet. Dette giver igen næring til krav om nye lønstigninger, hvorved der kan opstå en løn-pris-spiral. For at undgå et sådant inflationspres er det derfor vigtigt, at de kollektive forhandlinger tager hensyn til, at stigningen i reallønnen ikke må være højere end stigningen i produktiviteten. 3. 2. 1. 2. 2. Et system med tilstrækkelig koordinering mellem de forskellige niveauer, de kollektive for- handlinger foregår på, er særlig attraktivt i perioder, hvor den økonomiske konjunktur er god. Det er på denne måde lettere at dæmme op for inflationspres. Arbejdsmarkedets parter har langt større 3. 2. 1. 2. 3. vanskeligheder med at bidrage til sådanne resultater i et system, hvor koordineringen er utilstrækkelig. Kravene bliver fremsat uden samordning og medtager ikke hensynet til de makroøkonomiske virkninger af be- slutningerne på mikroniveau. 3. 2. 1. 2. 4. Der er så risiko for — særligt under en gunstig konjunktur — at erhvervs- og fagorganisationer- nes indsats ikke gør det muligt at undgå inflationspres. I denne situation kan de monetære myndigheder blive tvunget til at gribe ind, særlig ved hjælp af renten. En kombination af disse faktorer er farlig i det omfang, den kan føre til en forværring af konjunkturen og dårligere resultater med hensyn til vækst og jobskabelse. 3. 3. Lønomkostningerne er på ingen måde den eneste faktor, der forklarer udviklingen på beskæftigelsesområ- det. Andre parametre er lige så vigtige, f. eks. arbejdsstyr- kens færdighedsniveau, innovationsprocessen og dyna- mikken i efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser etc. Det rokker ikke ved, at en uheldig udvikling på omkostningsområdet, særlig på lønområdet, kan give et land problemer med konkurrenceevnen, og der vil være risiko for tab af arbejdspladser. Med den fælles valuta vil det ikke længere være muligt for en deltagende medlemsstat at devaluere for at rette op på et konkurren- cemæssigt handicap. 3. 3. 2. Der frembyder sig flere muligheder for er- hvervs- og fagorganisationerne, der spiller en fremtræ- dende rolle i forhandlingerne på lønområdet. Det er muligt, at det enkelte land vil bevæge sig i retningen af en større grad af centralisering eller, modsat, mod en højre grad af decentralisering i de kollektive forhandling- er. Hver model har sine fordele og ulemper. I ØMU’en er det vigtigste — uanset hvilken 3. 3. 2. 1. model, man vælger — at der foregår en tilstrækkelig grad af koordinering mellem de forskellige niveauer og fora, hvor de kollektive forhandlinger foregår, særlig på lønområdet. Det drejer sig om at undgå, at ukoordinere- de forhandlinger øger inflationspresset. Risikoen er særlig stor i perioder med højkonjunktur. 3. 3. 2. 2. Samtidig med at erhvervs- og fagorganisatio- nerne bør være opmærksomme på at øge koordineringen af de kollektive forhandlinger, bør der gradvis tilføjes endnu en dimension. Lønudviklingen i nabolandene er nemlig i endnu højere grad end tidligere vigtig, særlig hvis disse lande deltager i ØMU’en. Det er ikke tilstræk- keligt at gennemføre en god koordinering mellem de forskellige forhandlingsniveauer i den enkelte medlems- stat. Den europæiske ramme bør også inddrages. 3. 3. 3. Den måde, som de kollektive forhandlinger foregår på, udvikler sig i forskellige retninger i EU’s medlemsstater. Ifølge en række undersøgelser af emnet foregår der i visse lande snarere en decentraliseringspro- ces, mens andre bestræber sig på at øge koordineringen af de forhold på arbejdsmarkedet, som bestemmes af kollektive aftaler. I det andet tilfælde anvendes der trepartsaftaler 3. 3. 4. eller sociale pagter (Portugal, Italien, Irland og Spanien). Den europæiske eller den transnationale dimension inddrages af og til eksplicit (Belgien). 3. 3. 4. 1. Situationen er kompliceret. I visse lande foregår der både — og uden at der er tale om et skjult modsætningsforhold — en styrkelse af dialogen mellem de forskellige sektorer, og samtidig gives der på visse områder yderligere ansvar til erhvervs- og fagorganisa- tionerne på virksomhedsniveau. 3. 3. 4. 2. Ved siden af erhvervs- og fagorganisationerne kan de offentlige myndigheder deltage i en treparts- dialog, hvilket i en række tilfælde gør det nemmere at opnå enighed. I en række medlemsstater har forskellige 3. 3. 4. 3. trepartsaftaler, der er indgået for nylig, gjort det muligt at styrke indsatsen på områder, der fremmer beskæftigelsen og væksten. Sådanne aftaler er af afgørende betydning, fordi de bidrager til at udnytte gunstige konjunktur- virkninger bedst muligt og samtidig understøtte kon- junkturen. 15. 2. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 40/41 4. Den nødvendige forebyggelse af asymmetriske stød Afskaffelsen af de nationale valutaer stiller med- 4. 1. lemsstaterne over for et nyt problem, hvis Den Økonomi- ske og Monetære Union udsættes for asymmetriske stød. 4. 1. 1. Med et asymmetrisk stød menes en uforudset begivenhed, der har en direkte eller indirekte virkning på de socioøkonomiske parametre: beskæftigelsen, pro- duktionen og inflationen. 4. 1. 2. I modsætning til et symmetrisk stød, som påvirker økonomien i medlemsstaterne på næsten samme måde, rammer et asymmetrisk stød kun ét land eller en gruppe af lande. 4. 1. 3. Et asymmetrisk stød kan skyldes en naturkata- strofe (f. eks. et jordskælv) eller en økonomisk begiven- hed, som bringer et land ud af fase med konjunkturud- viklingen i de andre medlemsstater. Et asymmetrisk stød i et land kan således både skyldes eksterne årsager og interne årsager. Det kan således også være resultatet af en uhensigtsmæssig beslutning. 4. 2. Tidligere var en devaluering et af de instrumenter, som man kunne anvende i forbindelse med et asymme- trisk stød. Det vil selvfølgelig ikke længere være muligt for de lande, som deltager i Den Monetære Union. 4. 2. 1. ECB kan for sit vedkommende ikke tage højde for særlige forhold i forbindelse med konjunkturs- vingningerne i de enkelte deltagerlande. Der skal altså anvendes alternative instrumenter, når man ikke længere kan devaluere. Ansvaret for anvendelsen af en række af disse instrumenter ligger i vid udstrækning hos arbejdsmarkedets parter. Andre alternativer skal hovedsageligt gennem- 4. 3. føres af de offentlige myndigheder. 4. 3. 1. Den farligste metode er den, hvor den enkelte medlemsstat i tilfælde af et asymmetrisk stød øger rivaliseringen, og hvor ukontrolleret konkurrence skader nabolandene. Der kan være tale om en konkurrence på skatteniveau, miljøkrav eller arbejdsvilkår. Man kan ikke afvise, at der kunne foregå en optrapning. Harmoni- seringsprocessen, særlig planerne vedrørende beskatning af opsparing eller erhvervsbeskatningen, er i ØMU- sammenhæng mere relevante end nogen sinde før. 4. 3. 2. »Vækst- og stabilitetspagten« har fastlagt de principper, som skal være vejledende for medlemsstater- nes finanspolitik. I tilfælde af et asymmetrisk stød vil en medlemsstat under overholdelse af kravet om, at underskuddet ikke må overskride 3 %, kunne udnytte det finanspolitiske råderum inden for budgettets grænser. De sociale udgifter og de offentlige budgetter i det hele taget er et af de vigtigste instrumenter, som medlemsstaterne kan anvende i tilfælde af et stød. Det er således af afgørende betydning, at de offentlige finanser er sunde. På nuværende tidspunkt må man konstatere, at kun få medlemsstater har et reelt finanspolitisk råderum. 4. 3. 3. I forhold til BNP i EU er det europæiske budget lille og gør det kun i meget begrænset omfang muligt at udnytte de automatiske stabilisatorer. Det er en afgørende forskel mellem EU og USA. I henhold til traktaten kan Rådet dog beslutte at gennemføre særlige foranstaltninger for at støtte en medlemsstat. Artikel 100, stk. 2, 4. 3. 3. 1. i Traktaten om Den Europæiske Union fastslår: »i tilfælde af vanskeligheder eller alvorlig risiko for store vanskeligheder i en medlemsstat som følge af usædvanlige begivenheder, som den ikke selv er herre over, kan Rådet, der træffer afgørelse ved enstemmighed på forslag af Kommissio- nen, på bestemte betingelser yde den pågældende medlemsstat finansiel støtte fra Fællesskabet«. 4. 3. 4. Et ofte overset aspekt ved Den Økonomiske og Monetære Union er mobiliteten. Forskellige undersøgel- ser viser, at det i USA er den geografiske mobilitet, som sikrer en stor del af tilpasningen i forbindelse med et stød, der rammer en region (asymmetrisk stød). I Europa er denne mobilitet klart mindre. Kommissionens seneste rapport om beskæftigelsen viser dog, at mobiliteten i Europa ikke er så lav endda. Der er dog alvorlige hindringer for mobiliteten for indvandrere, der ikke kommer fra EU, for personer, der er afhængige af social bistand og, omend i mindre grad, for arbejdsløse. 4. 3. 5. Tidligere har der i Europa været en betydelig indvandring af arbejdstagere i områder, hvor der var efterspørgsel efter udefra kommende arbejdskraft. På grund af den store arbejdsløshed er der i dag risiko for, at mobiliteten giver næring til racisme. Denne risiko bør ikke underkendes, men den 4. 3. 6. bør heller ikke føre til, at man afslutter debatten for hurtigt. Spørgsmålet om mobilitet bør efter ØSU’s mening indgå på EU’s dagsorden. Den europæiske integration må ikke føre til en politisk union, hvor de fattige og udlændingene ikke kan bevæge sig frit. Det er først og fremmest politiske beslutningsta- 4. 4. gere, der skal anvende de forskellige ovennævnte instru- menter. I forbindelse med de andre metoder, som bør undersøges i tilfælde af asymmetrisk stød, spiller erhvervs- og fagorganisationerne en fremtrædende rolle. 4. 4. 1. Lønfleksibilitet bliver ofte nævnt som en nød- vendighed i Den Økonomiske og Monetære Union. Den kunne opveje afskaffelsen af kurssvingningerne, særlig i tilfælde af asymmetriske stød. C 40/42 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 15. 2. 1999 4. 4. 1. 1. På grund af varierende beskatning og sociale bidrag m. v. er der i EU betydelige forskelle mellem lønomkostningerne og den nominelle løn, som arbejdsta- gerne modtager. 4. 4. 1. 2. Bestræbelserne på at indføre en vis lønfleksi- bilitet betyder altså ikke automatisk, at man svækker arbejdstagernes købekraft. I givet fald kunne den del af lønomkostningerne, der tilbageholdes for at finansiere offentlige og sociale ydelser, midlertidigt fungere som buffer. Denne politik ville give et land, der rammes af et asymmetrisk stød, mulighed for at nyde godt af en virkning, der minder om virkningen af en devaluering. 4. 4. 1. 3. Der er selvfølgelig en risiko for at svække finansieringen af de sociale og offentlige ydelser. Erhvervs- og fagorganisationerne skal altså — 4. 4. 2. med støtte fra de offentlige myndigheder alt efter de særlige nationale forhold — spille en rolle, hvor man foregriber udviklingen. Princippet er, at reserverne genopbygges i perioder med højkonjunktur. Midlerne kan anvendes i tilfælde af stød for at dæmpe virkningen af faldende indtægter. Denne fremgangsmåde har tre formål: — at gøre lønomkostningerne tilstrækkeligt fleksible, således at man kan imødegå et asymmetrisk stød; — at sikre arbejdstagernes købekraft; — at sikre stabilitet i finansieringen af de sociale ydelser. En række initiativer i medlemsstaterne bygger 4. 4. 3. allerede på nuværende tidspunkt på en sådan fremgangs- måde. Det er selvfølgelig ikke kun erhvervs- og fagor- 4. 5. ganisationerne, der har instrumenter, som medlemssta- terne kan bruge i tilfælde af asymmetriske stød. Andre Bruxelles, den 2. december 1998. instrumenter som finanspolitikken eller skattepolitikken bør kunne anvendes. 5. Konklusioner 5. 1. Indførelsen af en monetær union i Europa vil sandsynligvis i flere henseender ændre en lang række aktørers adfærd, herunder erhvervs- og fagorganisatio- nernes. 5. 2. Uden en egentlig økonomisk og politisk union bliver Den Europæiske Centralbanks rolle ikke nem. For at den kan løse sin opgave, nyder den fuld uafhængighed. ØSU er overbevist om, at det samtidig er gavnligt, hvis Den Europæiske Centralbank kan etablere en konstruktiv dialog med de politiske beslutningstagere (Rådet, Parlamentet,. ), men ligeledes med repræsentan- ter for de aktører, der arbejder i felten — navnlig via Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 5. 3. Der vil påhvile erhvervs- og fagorganisationerne et stort ansvar i Den Monetære Union. De er direkte inddraget i lønforhandlingerne. For at undgå at øge inflationspresset bør erhvervsog fagorganisationerne bestræbe sig på at styrke koordineringen mellem de forskellige niveauer og fora, hvor lønforhandlingerne foregår. I en monetær union vil det ikke længere være muligt for en deltagende medlemsstat at devaluere for at rette op på et konkurrencemæssigt handicap. Endelig kan erhvervs- og fagorganisationerne 5. 4. med fordel overveje, hvilke mekanismer der kan gøre det muligt at imødegå et asymmetrisk stød. Erhvervs- og fagorganisationerne råder ganske vist over nogle instrumenter, men et vigtigt ansvar hviler også på de offentlige myndigheder, der om fornødent må aktivere stabilisatorer, særlig gennem finans- eller skattepoli- tikken. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg


title: Opinion of the Economic and Social Committee on: - the 'Proposal for a Council Regulation (EC) amending Council Regulation (EEC) No 3577/92 of 7 December 1992 applying the principle of freedom to provide services to maritime transport within Member States (maritime cabotage)', and - the 'Proposal for a Council Directive on manning conditions for regular passenger and ferry services operating between Member States'

eurovoc_concepts:
ESC opinion
carriage of passengers
crew
ferryboat
freedom to provide services
maritime cabotage

text: 15. 2. 1999 EN Official Journal of the European Communities C 40/3 Opinion of the Economic and Social Committee on: — the ‘Proposal for a Council Regulation (EC) amending Council Regulation (EEC) No 3577/92 of 7 December 1992 applying the principle of freedom to provide services to maritime transport within Member States (maritime cabotage)’, and — the ‘Proposal for a Council Directive on manning conditions for regular passenger and ferry services operating between Member States’ (1) (1999/C 40/02) On 9 July 1998 the Council decided to consult the Economic and Social Committee, under Article 84(2) of the Treaty establishing the European Community, on the above-mentioned proposals. On 28 April 1998 responsibility for preparing the Committee’s work on the subject was given to the Section for Transport and Communications; on 14 October 1998 this responsibility passed to the Section for Transport, Energy, Infrastructure and the Information Society, which adopted its opinion on 21 October 1998. The rapporteur was Mr Chagas. At its 359th plenary session (meeting of 2 December 1998), the Economic and Social Committee adopted the following Opinion by 95 votes in favour, four against and one abstention. 1. Introduction 1. 1. The employment outlook for Community sea- farers is a matter of great concern in view of the continual replacement of Community crew by cheaper labour from third countries. ‘The European seafarer, 1. 1. 1. an endangered species?’ was the theme of an international conference held in Dublin in December 1996 under the auspices of the Commission, evidence that the situation is a matter of considerable concern. Figures quoted by the Commission show that the number of EU nationals employed on Community flagged vessels, which was about 206 000 in 1985, had dropped to only 129 000 in 1995, a fall of 37 %. 1. 2. Maritime cabotage, and especially island cabo- tage, are the last bastions of employment for a large number of Community seafarers, providing a repository for the maritime know-how of these workers. The gradual loss of this know-how in the EU is a matter of considerable concern when seen in the light of the drastic reduction in employment for Community seafarers. In the words of Commissioner Neil Kinnock, ‘If compe- tition increases to the point where operators start firing EU seafarers and instead employing third country nationals, who are underpaid and have not even mini- mum standards of social protection, then it is the maritime sector as a whole that will suffer’ (2). Furthermore, 1. 3. in the State aid guidelines for maritime shipping (3), the Commission states that aid policy should: — safeguard employment in the Community (both at sea and on land), — preserve the Community’s maritime know-how and develop maritime skills, — improve safety. 1. 4. It will only be possible to fully assess the practical implications of liberalizing island cabotage once it has happened, in January 1999. However, the impact, both social and economic, is expected to vary from one Member State to another. 1. 4. 1. In Northern Europe, island cabotage is prac- tised on a very limited scale or hardly at all, so the impact of liberalization is minimal. 1. 4. 2. The greatest concentration of maritime cabo- tage, particularly island cabotage, is found in Southern Europe and the Mediterranean, where it provides employment for seafarers in the Member States con- cerned. Solutions or arrangements should be found which 1. 5. help to prevent distortions of competition between operators of regular cabotage services on the one hand, and between these and other forms of transport on the other. In a climate of fair competition, island maritime transport and short-distance maritime transport would have good development prospects, even in the passenger transport sector. (1) OJ C 213, 9. 7. 1998, p. 16-17. (2) Commission press release IP/98/387 of 29 April 1998. (3) OJ C 205, 5. 7. 1997, p. 5. C 40/4 EN Official Journal of the European Communities 15. 2. 1999 2. Council Regulation (EEC) No 3577/92 (Maritime Cabotage) and the 2nd Commission Interim Report 1997 Council Regulation (EEC) No 3577/92 (1) was 2. 1. the result of long and difficult negotiations over a period of seven years and contains a series of provisions governing the liberalization of certain traffic. 2. 2. The most important of these are as follows: — Article 3(1) — for vessels carrying out mainland cabotage and for cruise liners, all matters relating to manning shall be the responsibility of the flag State (except for ships smaller than 650 Gt); — Article 3(2) — for vessels carrying out island cabo- tage, all matters relating to manning shall be the responsibility of the host State; — Article 3(3) — for cargo vessels over 650 Gt carrying out island cabotage consecutive to a voyage to or from another Member State, all matters relating to manning shall be the responsibility of the flag State (as from 1 January 1999); — Article 3(4) — the Commission shall submit a report to the Council on the economic and social impact of the liberalization of island cabotage (by 1 January 1997), along with a proposal which may include adjustments to the manning nationality provisions laid down in paragraphs 2 and 3 so that the definitive system shall be approved by the Council in due time and before 1 January 1999; — Article 4(2) — the circumstances under which Member States may impose ‘public service obli- gations’; — Article 6 (1-3) — laying down a timetable of derogations from implementation until 1 January 1999 (with a special extension for Greece until 1 January 2004). 2. 3. With this set of compromise provisions it was possible to ensure that the fleets of the countries of Southern Europe were able to continue operating in their traditional markets with an exemption which runs until the end of the derogation period. The survival of this sector may depend on how the liberalization process evolves. 2. 4. The report referred to in Article 3(4) of Regu- lation (EEC) No 3577/92 was submitted to the Council on 17 June 1997 (2). (1) Council Regulation (EEC) No 3577/92 of 7 December 1992, applying the principle of freedom to provide services to maritime transport within Member States (maritime cabotage), OJ L 364, 12. 12. 1992, p. 7. (2) Report from the Commission to the Council on the implementation of Council Regulation (EEC) 3577/92 applying the principle of freedom to provide services to maritime cabotage (1995-1996) and on the economic and impact of the liberalization of island cabotage social COM(97) 296 final. 2. 4. 1. Basically, the report advocates complete liber- alization of cargo cabotage by the end of the derogation period and proposes revising the current Regulation with regard to the manning conditions imposed by the host State [Article 3(2)], which should be seen as a temporary derogation from the normal flag State rule. 2. 4. 2. On the subject of regular passenger and ferry services, the Commission allows the host State the option of imposing its own rules on the proportion of Community seafarers in the crew. 3. The Commission proposals 3. 1. Proposal for a Council Regulation (EC) amending Council Regulation (EEC) No 3577/92 applying the principle of freedom to provide services to maritime transport within Member States (mari- time cabotage) The Commission’s declared intention is to 3. 1. 1. ‘promote the employment of well-trained Community seafarers and, more in general, to foster the further development of maritime know-how in the Community’, these being among the objectives of the common maritime policy. The communication also takes up the conclusions of the 2nd Interim Report of 1997. 3. 1. 2. At the same time, the Commission intends to ensure conditions of equal competition for operators from different Member States running ships under different flags. The proposed amendment of Regulation (EEC) 3. 1. 3. No 3577/92 is in response to Article 3(4) of the Regu- lation and serves to lay down the definitive manning nationality provisions. 3. 1. 4. The Commission decided to make a distinction between the manning rules for cargo vessels and those for passenger vessels in island cabotage based on the premise that the market for regular passenger services in island cabotage is quite different from the cargo cabotage market. According to the Commission, there is no economic relationship with the international market in the case of regular passenger services in island cabotage, with ships remaining on the same route for many years at a time or even for their entire service lifetime. In addition, regular passenger services are in general far more labour-intensive than cargo services, making them an important source of employment for local seafarers. 3. 1. 5. The Commission proposes applying the flag State rules, as already agreed for consecutive island cargo and mainland cabotage, to all cargo cabotage with vessels over 650 Gt. 15. 2. 1999 EN Official Journal of the European Communities C 40/5 3. 1. 6. In the case of regular passenger services, the Commission proposes that it should be permissible for host Member States to require that all personnel employed on passenger vessels operating within their territory shall consist of Community nationals, provided that this rule applies equally to vessels operating under their own national flag. If the employment of third country nationals is allowed, they shall be guaranteed the same conditions of employment as those of the flag State. In addition to ships operating regular passen- 3. 1. 6. 1. ger and ferry services, the Commission also proposes that mixed passenger/cargo ships and scheduled cabotage cruise services be dealt with in the same way. 3. 2. Proposal for a Council Directive on manning conditions for regular passenger and ferry services operating between Member States 3. 2. 1. The Commission notes the danger of a negative spiral of erosion of working conditions for all crew, resulting in considerable loss of employment for Com- munity seafarers, due to the replacement of crews or parts of crews with third-country crew members employed on less favourable conditions. In response to this, the Commission decided to submit a draft directive on manning conditions for regular passenger and ferry services operating between Member States (1), the pur- pose of which is ‘to ensure the proper functioning of the internal market and to avoid disruption through social dumping’. 3. 2. 2. The Commission proposal lays down that third country seafarers must be assured the same conditions of employment as those applicable in the Member State where the ship is registered. If the ship flies the flag of a third country, the rules to be observed are those of the Member State with which the service is most closely connected, in terms of the place in which the service is offered and where the seafarers in question have their residence. 3. 2. 2. 1. The conditions of employment referred to above include maximum work periods and minimum rest periods, minimum annual paid holidays, minimum rates of pay, health and safety at work, protection for pregnant women, equal treatment for men and women and other anti-discriminatory measures. 3. 2. 3. The Commission also mentions that it paid special attention to checking the compatibility of the proposal with the international obligations of the Community, in particular with UN, OECD and WTO. It found no incompatibility, and points out that similar measures have already been adopted for other workers in European Parliament and Council Directive 96/71/EC (2), concerning the posting of workers in the framework of the provision of services. 4. General comments 4. 1. Proposal amending Regulation (EEC) No 3577/92 The report published in 1997 and the proposal 4. 1. 1. amending Regulation (EEC) No 3577/92 examined here are intended to meet the requirement of Article 3(4) of the Regulation, i. e. to carry out an analysis of the economic and social impact of the liberalization of island cabotage and to propose adjustments to the manning nationality provisions laid down in Article 3(2) and 3(3). The Commission report claims that there is no 4. 1. 2. economic justification for a lasting exemption from the flag State rules for cargo vessels of more than 650 Gt engaged in island cabotage, but it does not provide an adequate picture of the present impact and future effects in economic and social terms on island cabotage services. 4. 1. 3. report may be challenged, as follows: Some of the points made in the Commission i) The Commission report concludes that the manning conditions laid down by the host State [Article 3(2)] should be seen as a temporary derogation from the normal flag State rules. The analysis given in the report did not reveal any compelling grounds to justify a long-term derogation from the usual flag State conditions. However, the Committee feels that the provision laid down in Article 3(2) should not be seen as temporary, but rather as a condition which is intrinsic to the particular nature of island cabotage for the transport of cargo. ii) The Commission report also states that cargo cabotage services are often carried out by vessels which participate for alternating periods in inter- national and domestic trades. The manning con- ditions for this type of cabotage should therefore not deviate from the accepted practice in international trade, which is that the flag State determines all matters relating to manning. However, this does not reflect the actual situation in various Member States, particularly with regard to cargo ships engaged in regular island cabotage services. The growing demands for a regular supply of high-quality goods to island populations make it (1) At present the number of workers from third countries on such vessels represents 3 % of the total relevant work force. (2) OJ L 18, 21. 1. 1997, p. 1. C 40/6 EN Official Journal of the European Communities 15. 2. 1999 necessary to set up dedicated services operated by vessels which are designed and built specifically for the transport services they are used for on a continuous basis. In some Member States, island cabotage operators are bound by public service obligations which impose conditions of regularity, routing and fre- quency of stops, making it impossible for their ships to be used for other purposes. In view of this, the observations made in the Commission communication concerning passenger ships in island cabotage (referred to in point 3. 2. 1) should be extended to cover cargo vessels engaged in similar activity on a continuous basis. iii) In some Member States, where there is no appreci- able maritime passenger transport and island cabo- tage is limited almost exclusively to cargo traffic, it is these cargo vessels which provide a source of employment for local seafarers. In the countries of southern Europe, cargo vessels engaged in island cabotage ensure the employment of 30 % of all seafarers employed in cabotage (1). Given the fact that these cargo services are less labour-intensive, it follows that the number of vessels in operation is high. iv) It should also be borne in mind that passenger vessels involved in island cabotage do not carry just passengers, but by their very nature as (Ro-Ro) ferries, also transport goods on trailers and mafis. In view of this, applying different manning rules to passenger vessels (which also transport cargo) from those applied to vessels used exclusively for cargo may lead to distortions of competition, which would be unacceptable within the intended operating environment of island cabotage. 4. 1. 4. Following submission of the above-mentioned report, some Member States suggested that the pro- visions of Article 3(2) and (3) should be retained indefinitely without amendment since the imminent liberalization of island cabotage services, from 1 January 1999 onwards, has to be seen as a threat to the jobs of Community seafarers, given that, as mentioned above, such services are the last bastion of employment for these workers. 4. 1. 5. Although agreeing with this point of view, the Committee feels that, if there is to be an amendment to the regulation, it should be borne in mind that the host State is currently responsible for all matters relating to manning, including the operational manning of the ship, and that this state of affairs should be retained for all regular island cabotage services. (1) Council Regulation (EEC) No 3577/92 of 7 December 1992, applying the principle of freedom to provide services to maritime transport within Member States (maritime cabotage), OJ L 364, 12. 12. 1992, p. 7. 4. 1. 5. 1. The proposed widening of the regulation to include mixed passenger/cargo services and scheduled concise services must, in any event, be retained. 4. 2. The proposed directive 4. 2. 1. In examining the proposed directive, the Com- mittee’s discussions revealed three distinct areas of concern, namely the employment and labour aspects, the development of the market at affordable prices and the legal compatibility of the proposal with other legal instruments in force outside the EU, with the possible retaliatory measures that could ensue from third countries. 4. 2. 2. The Committee agrees with the objectives expressed by the Commission in submitting this draft directive, seeking as it does to protect the employment of Community seafarers and to ensure that all seafarers involved in such services enjoy working conditions in line with the norms applied in the Community in general. 4. 2. 2. 1. The directive is also intended to ensure fair competition conditions for all suppliers of regular passenger ferry services between Member States. 4. 2. 3. The Commission should ensure that there are no legal incompatibilities between this proposal and the international agreements and instruments binding the Member States and the EU to third countries and international organizations, especially ILO Conventions 87 and 98, in that it would interfere with working agreements between Community employers and non-EU trade unions. 4. 2. 3. 1. Reservations may also arise concerning the application of this directive to intra-European services, beyond the scope of national services, as it implies the EU having extraterritorial jurisdiction over vessels flying the flag of a third country when operating intra- Community services, which may be considered inter- national services. 4. 2. 4. It is also important to assess the impact which the implementation of such obligations may have on the competitiveness of the sector, especially compared with other modes of transport, not forgetting the social aspects and the comparative advantages, in terms of economics, the environment and safety, of maritime transport. 4. 2. 5. In addition, by restricting application of the directive to third-country nationals, a situation may arise where Member State nationals are discriminated against because they come under the social and working conditions of the flag state while third-country nationals would be subject to the condition of the host state. 15. 2. 1999 EN Official Journal of the European Communities C 40/7 4. 2. 5. 1. Although Directive 96/71/EC does not apply directly to seafarers, the Committee feels that the principles laid down in it should not be ignored, as they are equally applicable to this activity. 4. 2. 6. It is important to ensure that the introduction of the proposed directive does not serve as a pretext for third countries to take similar measures, in the various maritime transport services, like for instance in the case of cruise services. If this were to happen it would be detrimental to thousands of Community seafarers who are active in those markets and to the Community shipping industry more generally. 5. Conclusions 5. 1. Regarding the proposed amendment to the regu- lation 5. 1. 1. Bearing in mind the prime importance of the general principles of fostering employment and maritime know-how for Community workers, set out in the Commission communication and in view of the fact that: i) ii) island cabotage services are the last bastion of employment for Community seafarers; some of the conclusions of the Commission report which served as the basis for the draft amendment of Regulation (EEC) No 3577/92 do not have the support of a number of Member States; iii) Article 3(4) of Regulation (EEC) No 3577/92 provides for the Commission to submit a proposal which may include adjustments to the manning nationality provisions, but this option does not constitute an obligation to amend the Regulation; iv) the provision laid down in Article 3(2) of Regu- lation (EEC) No 3577/92 is not necessarily a derogation implying the establishment of new set of definitive rules, but rather may be considered as an adjustment to cater for the specific features of regular island cabotage cargo services; v) the cargo ships used in most, if not all, regular island cabotage services, are engaged exclusively in these operations; Brussels, 2 December 1998. vi) passenger vessels engaged in island cabotage are also used for transporting cargo; vii) creating distinctions between the manning rules for cargo services and those for passenger services will distort competition; and lastly, viii) the provisions of Regulation (EEC) No 3577/92 constitute an intricate compromise which was extremely difficult to reach, requiring a long period of discussions and negotiations, and which may fall apart if any amendment is made to the present text, the Committee feels that the time is not right to push for amendments to Regulation (EEC) No 3577/92 as this would risk upsetting the balance of interests which allowed the Regulation to be passed. 5. 1. 2. one of the following alternatives to the Commission: In view of this, the Committee would suggest — leaving the provisions of Article 3(2) and (3) of Regulation 3577/92 as they stand, with the inclusion of mixed passenger/cargo services and scheduled cruise services already mentioned, or — not making any distinctions in manning rules so that Article 3 continues to apply equally to passenger vessels and regularly operating cargo vessels engaged in island cabotage and the applicable rules on manning are those in force in the State where the service is carried out (host State). 5. 2. Regarding the proposed directive 5. 2. 1. The Committee agrees with the Commission’s objectives in submitting this draft directive and feels that any such Community provision should take account of and respond to the concerns expressed above regard- ing employment and labour; the economic aspects; and the legal compatibility of the proposal with other legal instruments and its repercussions upon the international context in which the Community shipping industry operates. The President of the Economic and Social Committee Beatrice RANGONI MACHIAVELLI