title: Advies van het Economisch en Sociaal Comité over het "Voorstel voor een Verordening (EG) van de Raad betreffende de ozonlaag afbrekende stoffen"

eurovoc_concepts:
ESC opinion
dangerous substance
ozone
pollution control measures
stratospheric pollutant
stratospheric pollution

formats: html pdf print

text: C 40/34 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 15. 2. 1999 Advies van het Economisch en Sociaal Comité over het „Voorstel voor een Verordening (EG) van de Raad betreffende de ozonlaag afbrekende stoffen” (1999/C 40/11) De Raad heeft op 23 oktober 1998 besloten, overeenkomstig artikel 130 S van het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap het Economisch en Sociaal Comité te raadplegen over het voornoemde voorstel. De Afdeling „Landbouw, plattelandsontwikkeling, milieu”, die met de voorbereiding van de werkzaamheden was belast, heeft haar advies op 29 oktober 1998 goedgekeurd. Rapporteur was de heer Colombo. Het Economisch en Sociaal Comité heeft tijdens zijn 359e Zitting (vergadering van 2 december 1998) het volgende advies uitgebracht, dat met 99 stemmen vo´ o´r en 1 stem tegen, bij 2 onthoudingen is goedgekeurd. 1. Inleiding 1. 1. Het Comité stemt onder voorbehoud van de volgende opmerkingen in met het onderhavige voorstel, dat een ingrijpende herziening van de bestaande regeling inhoudt. De belangrijkste elementen van het voorstel zijn: a) Nieuwe maatregelen voor chloorfluorkoolwaterstof- fen (HCFK’s) — verlaging van de limiet voor het op de markt brengen van HCFK’s van 2,6 % tot 2 %; — striktere beperkingen op het eindgebruik van HCFK’s in artikel 5 van de verordening; — schema voor bevriezing en geleidelijke stopzet- ting van de productie van HCFK’s; b) Geleidelijke stopzetting van productie en verbruik van methylbromide in de periode tot 1 januari 2001, met uitzonderingen voor „kritische toepassingen”; c) Algemeen verbod op het op de markt brengen en het gebruik van CFK’s en andere volledig gehalogeneerde stoffen; d) Beperkende maatregelen voor de handel (ter uitvoe- ring van het in september 1997 bij het Protocol van Montreal ingevoerde exportvergunningenstelsel). 2. Algemene opmerkingen 2. 1. Het Economisch en Sociaal Comité heeft de evolutie van de communautaire regelgeving betreffende de ozonlaag afbrekende stoffen nauwlettend gevolgd. Het heeft nota genomen van de vorderingen en zich verheugd over de resultaten die dankzij de technologische ontwikkeling zijn bereikt. Deze ontwikkeling heeft gelijke tred gehouden met het groeiende bewustzijn t. a. v. de risico’s voor de toekomst van onze planeet en met de internationale toezeggingen in het kader van het Protocol van Montreal (1). 2. 2. Het ESC heeft altijd benadrukt dat maatregelen ter bescherming van de ozonlaag op mondiaal niveau moeten worden uitgevoerd — met de inzet van zoveel mogelijk landen — willen zij tastbare resultaten opleve- ren. Niet alleen dient de Gemeenschap haar onderhan- delingspositie in het kader van het Protocol van Montreal te versterken, maar tevens dient zij een voortrekkersrol te spelen, door geloofwaardige maatregelen uit te vaardigen die aantonen langs welke weg het gebruik van ozonafbre- kende stoffen binnen de in het Commissievoorstel ge- noemde termijnen kan worden gereduceerd en aan welke alternatieve oplossingen kan worden gedacht. Zo benadrukte het ESC in zijn advies over het 2. 3. vijfde milieu-actieprogramma (2) (in de paragraaf over het internationaal milieubeleid) dat de Europese Unie het voortouw zou moeten nemen, vanwege haar hoge mate van industrialisering, de stand van de milieutechnologie, de financie¨le middelen waarover zij beschikt en het feit dat de publieke opinie in de EU sterk doordrongen is van de noodzaak van milieubescherming. Het Protocol van Montreal werd in 1992 te Kopenhagen gewijzigd. In zijn advies hierover (3) stemt het ESC in met het voorstel, methylbromide verder te controleren en wordt de „voor- trekkersrol” van de Gemeenschap toegejuicht. Dit advies wordt bij de beoordeling van het onderhavige voorstel voor een Verordening nog eens bevestigd. Hetzelfde geldt voor het uitgebreide ESC-advies uit 1993 over de aanpas- sing van de Verordening betreffende stoffen die de ozon- laag afbreken, naar aanleiding van de te Kopenhagen goedgekeurde wijziging (4), datuitdrukkelijk ophet vijfde milieu-actieprogramma betrekking heeft. 2. 3. 1. In dit laatste advies liet het ESC zich lovend uit overderesultatendiedeEuropeseindustrietotdantoehad geboekt met het uitwerken van alternatieve oplossingen. Het ESC moedigde de industrie aan op de ingeslagen weg voort te gaan, omdat zo niet alleen de toekomst van de aardewordt veiliggesteld, maartevensopde langetermijn concurrentievoordelen worden behaald. 2. 3. 2. havige voorstel van kracht. Deze opmerkingen blijven ook t. a. v. het onder- (1) Goedgekeurd in 1987 en vervolgens gewijzigd te Londen in 1990, te Kopenhagen in 1992 en te Montreal in 1997 (deze laatste wijziging zou op 1 januari 1999 in werking moeten treden). (2) PB C 287 van 4. 11. 1992. (3) PB C 201 van 26. 7. 1993. (4) PB C 52 van 19. 2. 1994. 15. 2. 1999 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 40/35 2. 4. Het ESC stelt dan ook tevreden vast dat de technologische vooruitgang die in bepaalde sectoren van de industrie is geboekt dankzij het onderzoek naar en investeringen in vervangende stoffen, Europa zelfs in staat stelt vooruit te lopen op het in het Protocol genoemde tijdschema voor de uitfasering. Zoals tijdens de conferentie van Kyoto nog eens kon worden vastge- steld, is de Europese positie bij internationale onderhan- delingen steeds de meest vooruitstrevende, hetgeen tevens wordt bevestigd door haalbaarheidsstudies en concrete voorbeelden. initiatief om vooruit 2. 5. Wel moet nog worden bekeken hoe een eventueel unilateraal te lopen op het tijdschema voor de uitfasering, kan worden aangepast aan het gedrag van de handelspartners (rechtstreekse concurrenten zoals de Verenigde Staten en Japan, importerende ontwikkelingslanden of landen waar naar- toe bedrijven worden verplaatst) en hoe een breed front kan worden gemaakt van landen die zich bij de Europese lijn wensen aan te sluiten. In dit verband mag niet over het hoofd worden gezien dat het Europese voorstel om de productie van HCFK’s te verminderen, tijdens de negende vergadering van de partijen in Montreal geen succes had (zie paragraaf 1. 3, punt 16 van de toelichting). Wil de Europese Unie op de ingeslagen weg voortgaan, dan moet zij de onderhandelingen intensiveren om tot tastbare resultaten te komen. 2. 5. 1. Voorts moet worden gewezen op het feit dat de ratificatie van de wijzigingen op het Protocol van Montreal in sommige landen vertraging heeft opgelopen. Zo hebben China en India de wijziging van Kopenhagen m. b. t. de HCFK’s niet geratificeerd, terwijl de ontwikke- ling van deze landen van groot belang is voor de wereldeconomie. Het feit dat verschillende landen in de wereld verschillende tijdschema’s voor de eliminatie van de schadelijke stoffen hanteren, doet afbreuk aan de impact van de meest geavanceerde maatregelen; deze zouden eigenlijk algemeen moeten worden ingevoerd, eventueel met behulp van de financie¨le mechanismen uit het Protocol van Montreal die zijn bedoeld om ontwikkelingslanden te helpen bij de omschakeling. Voorko´men moet worden dat bedrijven uit de 2. 6. VS en Japan de markt innemen van Europese bedrijven die hun HCFK-productie verminderen, en dat Europese bedrijven hun fabrieken naar ontwikkelingslanden (de landen van artikel 5) verplaatsen, waardoor de werkgele- genheid in Europa alleen maar daalt. Tevens moet worden voorko´men dat het verbod 2. 7. op methylbromide gunstig uitpakt voor landen waar de weersomstandigheden meer geschikt zijn voor de alternatieve methoden, waardoor de mediterrane land- bouw, die toch al moet concurreren met ontwikkelings- landen in het Middellandse-Zeegebied die hiervan tot 2015 gewoon gebruik blijven maken, zou worden bena- deeld. Naast de uitzonderingen voor „kritische toepas- singen”, die aan de beoordeling van de lid-staten worden overgelaten, moet het ontwikkelingsbeleid gericht zijn op vergelijkbare praktijken in steunontvangende landen. 2. 7. 1. Het ESC neemt er kennis van dat de Commissie een studie naar de kosten en gevolgen van de eliminatie van methylbromide heeft uitgevoerd (met voorbeelden van succesvolle vervanging van methylbromide door alternatieven) en dat zij in april 1997 een workshop in Tenerife heeft georganiseerd over alternatieven voor methylbromide in Zuid-Europese landen. De Commissie dient dergelijke initiatieven voort te zetten en de proef- projecten op te schalen. 2. 8. Bovendien stelt het ESC vast dat het probleem van de uitgebannen stoffen gedeeltelijk onopgelost blijft, met name vanwege de sluikhandel in CFK’s. De geloofwaardigheid van de Europese Unie dreigt op het spel te worden gezet indien de bestaande regelgeving niet wordt nageleefd wegens het voortbestaan van een illegale markt voor CFK’s. De toepassing van het verbod op CFK’s is dan ook niet overal gelijk, hetgeen zeer schadelijk is voor het milieu. Het ESC verwijst in dit verband naar paragraaf 1. 11 van zijn advies uit 1993, waarin wordt aangedrongen op een strenge controle om te voorkomen dat gebruikers de beperkingen van de verordeningen omzeilen (1). 2. 9. Het ESC is zich bewust van de kritiek van industrie en landbouw, die bang zijn marktaandelen aan concurrerende landen te verliezen. Onder de producen- ten bevinden zich ongetwijfeld bedrijven die de productie van HCFK’s nu al combineren met de productie van vervangende stoffen en die zich aan de kortere termijnen kunnen aanpassen. Maar er moeten tevens voorzieningen worden getroffen voor de afschrijving van door de gebruikers (dikwijls het MKB) gedane investeringen in apparatuur en installaties die niet gemakkelijk kunnen worden aangepast. Het Comité is van mening dat de voorstellen van de Commissie in sommige sectoren structurele veranderingen teweeg zullen brengen, die echter m. b. v. de technologische ontwikkeling zonder blijvende verstoring van de marktsituatie tot stand kunnen worden gebracht, zodat de doelstellingen van de Commissie binnen de daarvoor gestelde termijn kunnen worden verwezenlijkt. Voor problematische gevallen zou volgens de Commissie ontheffing moeten worden verleend, zodat de werkgelegenheid in de Euro- pese industrie en landbouw hiervan geen nadeel onder- vindt. 2. 10. Het ESC dringt er bij de Commissie op aan, nadere studies te verrichten naar de aanpak waarbij een onderscheid wordt gemaakt tussen de verschillende soorten HCFK’s naar gelang van hun gevolgen voor het milieu; zo kan de eliminatie van de meest schadelijke HCFK’s qua ozonafbrekend vermogen (ozone depleting (1) PB C 52 van 19. 2. 1994. C 40/36 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 15. 2. 1999 potential — ODP) worden bespoedigd. Uiteraard is het niet altijd mogelijk HCFK’s met een hoog ODP te vervangen door HCFK’s met een laag ODP; dit hangt af van het specifieke gebruik en de specifieke toepassingen. Ongedifferentieerde toepassing van HCFK’s is vanuit milieu-oogpunt echter niet wenselijk. Bovendien dringt het ESC er bij de Commissie 2. 11. op aan het veiligheidsaspect van de vervangende stoffen (zoals de ontvlambaarheid van HC’s en de toxiciteit van ammoniak) nog uitvoeriger te bestuderen. Bij de criteria op grond waarvan vervangende stoffen worden geselec- teerd en bestaande producten worden gee¨limineerd, dient rekening te worden gehouden met een combinatie van parameters, zoals het ODP (ozonafbrekend vermo- gen), GWP (global warming potential — opwarming- spotentieel van de aarde), COV (het ontstaan van vluchtige organische verbindingen), de toxiciteit, de ontvlambaarheid en de kosten van productie, installatie en eliminatie. 2. 12. Het ESC onderstreept dat in wetenschappelijk onderzoek steeds meer een verband wordt gelegd tussen het broeikaseffect en het gat in de ozonlaag, en het dringt erop aan dat de activiteiten n. a. v. Kyoto (toevoeging van HCFK’s aan de zes broeikasgassen) en het Protocol van Montreal beter worden gecoördineerd. Ten slotte stelt het ESC vast dat oplossing van 2. 13. de problemen i. v. m. terugwinning en lekkage van gebruikte, gereguleerde stoffen van essentieel belang is om de gevolgen voor het milieu zo gering mogelijk te houden. De bouw van geschikte installaties voor de eliminatie moet worden gestimuleerd en er dient te worden gezorgd voor de opleiding van deskundig per- soneel dat met deze taak wordt belast, ten einde de overschakeling op minder schadelijke stoffen in goede banen te leiden. Zo kan op het gebied van de milieu- bescherming verdere vooruitgang worden geboekt en ontstaan tevens nieuwe perspectieven voor de werkgele- genheid. 3. Specifieke opmerkingen 3. 1. Artikel 2 (Definities) 3. 1. 1. Het zou wenselijk zijn, een gedachtestreepje toe te voegen m. b. t. het opwarmingspotentieel van de aarde (global warming potential) volgens de definitie van het IPCC (Intergovernmental Panel on Climate Change), zodat een globale milieu-effectbeoordeling van de vervangende stoffen mogelijk wordt. 3. 2. Artikel 3 — lid 2 (Methylbromide) 3. 2. 1. Het ESC neemt er kennis van dat de vrijstellin- gen voor kritische toepassingen in bijlage V worden geregeld en dat zij aan de Commissie moeten worden meegedeeld. Het zou echter wenselijk zijn, een periodiek verslag uit te brengen om de situatie te evalueren en te kijken welke maatregelen kunnen worden genomen om de reductie van methylbromide en het gebruik van alternatieve methodes met behulp van de Structuurfond- sen aan te moedigen. 3. 2. 2. Wat de uitzonderingen voor noodgevallen be- treft, kan de limiet van 60 dagen te krap blijken; er zou een met redenen omklede flexibiliteit moeten worden toegestaan. 3. 3. Artikel 3 — lid 3 (HCFK’s) 3. 3. 1. Het ESC dringt erop aan, te kijken of het mogelijk is de productievermindering van HCFK’s op grond van hun ozonafbrekend vermogen (ODP) te moduleren, zodat de globale emissie wordt gereduceerd en de emissie van alternatieve stoffen met een significant broeikaseffect (GWP), wordt voorko´men. In de vo´ o´r 2002 geplande evaluatie zou volgens 3. 3. 2. het ESC aandachtig moeten worden gekeken naar de veiligheid van het gebruik en de globale milieu-effecten van de beschikbare alternatieve stoffen en technologiee¨n. 3. 4. Artikel 4 (Beheersing van het op de markt brengen en van het gebruik van gereguleerde stoffen) Dit artikel zou tevens de bestrijding van de 3. 4. 1. illegale handel in CFK’s moeten omvatten. Aangezien het gebruik moeilijk valt te controleren, dringt het ESC aan op vrijwillige instrumenten zoals het milieukeur en het EMAS-certificaat (1), zodat gebruikers en consumen- ten actief bij het eliminatieproces worden betrokken. 3. 5. Artikel 5 (Beheersing van het gebruik van HCFK’s) 3. 5. 1. Het ESC dringt erop aan, beter te kijken naar beschikbare alternatieven voor HCFK’S bij de fabricage van schuim, zodat voor dit specifieke gebruik op de eliminatiedatum van HCFK’s met een hoog ODP kan worden vooruitgelopen. 3. 5. 2. Wat de vrijstellingen betreft dringt het ESC erop aan, te bestuderen of het uit veiligheidsoverwegingen wenselijk is het gebruik van HCFK’s als blusmiddel in brandwerende systemen in ruimten van beperkte omvang, ter vervanging van halonen, tijdelijk toe te staan. 3. 6. Hoofdstuk III (Handelsregeling) 3. 6. 1. Het ESC is ingenomen met de verbeterde controles op de in- en uitvoer n. a. v. de in september 1997 te Montreal overeengekomen nieuwe vereisten: de kruiselingse controle van de gegevens zal ertoe bijdragen, de illegale handel te verminderen. Het is zaak, de samenwerking tussen de controlerende instanties op internationaal niveau kracht bij te zetten. (1) Verordeningen (EEG) nrs. 880/92 en 1836/93. 15. 2. 1999 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 40/37 3. 7. Hoofdstuk IV (Emissiebeheersing) 3. 7. 1. Het ESC acht het van zeer groot belang, gemeenschappelijke methoden te ontwikkelen voor de terugwinning en milieuvriendelijke vernietiging van alle gereguleerde stoffen, en minimum beroepsvereisten vast te stellen voor het onderhoudspersoneel. De doeltref- fendheid van de reductiemaatregelen voor ozonafbre- kende stoffen zou op dit vlak namelijk nog kunnen worden vergroot, en het is derhalve van belang de uitwisseling van ervaringen tussen de lid-staten m. b. t. de beste beschikbare praktijken te stimuleren. Ook hier zou het EMAS-systeem (1) een positieve rol kunnen spelen. 3. 8. Artikel 20 (Sancties) 3. 8. 1. Het ESC is ingenomen met de krachtige for- mulering van dit artikel en denkt dat het nuttig kan zijn de kennisgevingen van de lid-staten in een periodiek Commissieverslag op te nemen; een grotere doorzichtig- heid zou de zwarte markt kunnen helpen bestrijden. (1) Verordening (EEG) nr. 1836/93. Brussel, 2 december 1998. De voorzitter van het Economisch en Sociaal Comité B. RANGONI MACHIAVELLI Advies van het Economisch en Sociaal Comité over „Het werkgelegenheidsbeleid en de rol van de sociaal-economische organisaties in de derde fase van de Economische en Monetaire Unie” (1999/C 40/12) Het Economisch en Sociaal Comité heeft op 29 januari 1998 besloten, overeenkomstig artikel 23 (derde alinea) van zijn Reglement van Orde een advies op te stellen over „Het werkgelegenheidsbeleid en de rol van de sociaal-economische organisaties in de derde fase van de Economische en Monetaire Unie”. De Afdeling „Economische en Monetaire Unie, economische en sociale samenhang”, die met de voorbereiding van de desbetreffende werkzaamheden was belast, heeft haar advies op 20 oktober 1998 goedgekeurd. Rapporteur was de heer Dock. Het Economisch en Sociaal Comité heeft tijdens zijn op 2 en 3 december 1998 gehouden 359e Zitting (vergadering van 2 december) het volgende advies uitgebracht, dat met 94 stemmen vo´ o´r, 3 stemmen tegen en bij 2 onthoudingen is goedgekeurd. 1. De nieuwe context als gevolg van de monetaire unie 1. 1. De invoering van de gemeenschappelijke munt vormt een essentie¨le stap in het Europese integratiepro- ces. Hierdoor ontstaat namelijk een nieuwe situatie die het gedrag van talrijke actoren, waaronder de sociaal-economische organisaties, ongetwijfeld zal beı¨n- vloeden. Deze gedragsverandering is in bepaalde opzich- ten van wezenlijk belang, in die zin dat het welslagen van de totstandbrenging van de monetaire unie ervan afhangt. 1. 2. Een van de voornaamste gevolgen van het ver- dwijnen van de nationale munten is dat de lid-staten niet langer over het wisselkoersinstrument beschikken. 1. 3. De derde fase van de Economische en Monetaire Unie betekent ook dat nieuwe actoren zullen verschijnen of dat bestaande actoren sterker naar voren zullen komen. 1. 3. 1. D e E u r o p e s e C e n t r a l e B a n k 1. 3. 1. 1. De doelstelling van het Europese Stelsel van Centrale Banken (ESCB) is omschreven in artikel 105 van het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeen- schap: „Het hoofddoel van het ESCB is het handhaven van prijsstabiliteit. Onverminderd het doel van prijsstabiliteit ondersteunt het ESCB het algemene economische beleid in de Gemeenschap ten einde bij te dragen tot de verwezenlijking van de in artikel 2 omschreven doelstellingen van de Gemeenschap. ”


title: Kommissionens forordning (EF) nr. 2598/98 af 2. december 1998 om fastsættelse af det maksimale restitutionsbeløb ved udførsel af hvidt sukker i forbindelse med den 18. dellicitation under den løbende licitation omhandlet i forordning (EF) nr. 1574/98

eurovoc_concepts:
award of contract
export refund
white sugar

formats: pdf print

text: 3. 12. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende L 325/9 KOMMISSIONENS FORORDNING (EF) Nr. 2598/98 af 2. december 1998 om fastsættelse af det maksimale restitutionsbeløb ved udførsel af hvidt sukker i forbindelse med den 18. dellicitation under den løbende licitation omhandlet i forordning (EF) nr. 1574/98 KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR (cid:190) under henvisning til Europæiske Fællesskab, traktaten om oprettelse af Det under henvisning til R(cid:134)dets forordning (EØF) nr. 1785/81 af 30. juni 1981 om den fælles markedsordning for sukker (1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1148/ 98 (2), særlig artikel 17, stk. 5, andet afsnit, litra b), og ud fra følgende betragtninger: I henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 1574/98 af 22. juli 1998 om en løbende licitation med henblik p(cid:134) fastsættelse af en eksportafgift og/eller eksportrestitution foranstaltes dellicitationer med for hvidt henblik p(cid:134) eksport af dette sukker; sukker (3), i henhold til bestemmelserne i artikel 9, stk. 1, i forord- ning (EF) nr. 1574/98, fastsættes der i p(cid:134)kommende tilfælde for den p(cid:134)gældende dellicitation et maksimalt restitutionsbeløb især under hensyntagen til situationen og den forventede udvikling p(cid:134) markedet for sukker i Fællesskabet og p(cid:134) verdensmarkedet; efter gennemgang af tilbuddene bør de bestemmelser, der er nævnt i artikel 1, fastsættes for den 18. dellicitation; de i denne forordning fastsatte foranstaltninger er i over- ensstemmelse med udtalelse fra Forvaltningskomit(cid:130)en for Sukker (cid:190) UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING: Artikel 1 For den 18. dellicitation for hvidt sukker, ifølge forord- ning (EF) nr. 1574/98, fastsættes maksimumseksportresti- tutionen til 49,240 ECU/100 kg. Artikel 2 Denne forordning træder i kraft den 3. december 1998. Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart medlemsstat. i hver Udfærdiget i Bruxelles, den 2. december 1998. P(cid:134) Kommissionens vegne Franz FISCHLER Medlem af Kommissionen (1) EFT L 177 af 1. 7. 1981, s. 4. (2) EFT L 159 af 3. 6. 1998, s. 38. (3) EFT L 206 af 23. 7. 1998, s. 7


title: Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om en fælles ramme for elektroniske signaturer«

eurovoc_concepts:
Community certification
ESC opinion
contract
distance selling
electronic mail
trade regulations

text: 15. 2. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 40/29 eget regi at kunne iværksætte procedurer, som fører til 3 eller 6 måneders udelukkelse af de pågældende lande fra præferenceordningen. ØSU har forbehold over for overdragelsen af yderligere kompetencer til Kommissio- nen, men disse forbehold må vige i betragtning af, at beslutningsprocessen uden tvivl vil blive kortere. ØSU anser det dog for absolut nødvendigt at beskytte de berørte importlande gennem passende mekanismer. Eventuelle tvivl om enkelte landes korrekte anvendelse af præferencebestemmelserne bør derfor på et tidligt tidspunkt offentliggøres i EF-Tidende. Kontrakter, der bevisligt er indgået inden en sådan offentliggørelse, bør under alle omstændigheder ikke berøres af de foranstaltninger, der i givet fald måtte iværksættes. Bruxelles, den 2. december 1998. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Europa- Parlamentets og Rådets direktiv om en fælles ramme for elektroniske signaturer« (1999/C 40/10) Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 30. juli 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 100A at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. oktober 1998. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 359. plenarforsamling af 2. og 3. december 1998, mødet den 2. december 1998, enstemmigt følgende udtalelse. 1. Indledning 1. 1. Det foreliggende direktivforslag fra Kommissio- nen om en retlig ramme for elektroniske signaturer er den konkrete udmøntning af meddelelsen »Sikkerhed og tillid i elektronisk kommunikation — Imod europæiske rammer for digitale signaturer og kryptering« (1). på nu dette I denne meddelelse påpegede Kommissionen, at 1. 2. situationen kræver EU- område myndighedernes opmærksomhed. Visse medlemsstater har allerede grebet reguleringen af elektroniske signatu- rer an på deres egen måde eller er i færd med det. Mangelen på gensidig anerkendelse kan føre til en opsplitning af det indre marked for elektronisk handel og online-tjenester i EU. Det haster derfor med at få fastlagt en fælles ramme, som opfylder følgende to hovedbetingelser: der skal skabes præcise retlige ram- mer, og de skal være så fleksible, at området ikke låses lyset af den fast i regler, som er utidssvarende i teknologiske udvikling. 1. 3. ØSU har givet sin støtte til Kommissionens overvejelser (2) og fremlagt forslag til en strategi, der overholder principperne om selvregulering og subsidiari- tet inden for nogle klare rammer bestående af fælles minimumsregler. I sine bemærkninger til Kommissio- nens efterfølgende meddelelse om »Globaliseringen og informationssamfundet — Der må stærkere internatio- nal samordning til« (3) har ØSU blandt andet understre- get, at harmoniseringen af EU’s og de internationale bestemmelser — som er nødvendig, hvis den elektroniske handel, der i sin natur er grænseoverskridende — skal kunne foregå sikkert, skrider for langsomt frem, fordi de mange initiativer ikke koordineres. (1) KOM(97) 503 endelig udg. af 8. 10. 1997. (2) EFT C 157 af 25. 5. 1998. (3) EFT C 284 af 14. 9. 1998. C 40/30 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 15. 2. 1999 1. 4. Kommissionens beslutning om at fremlægge et direktivforslag er et initiativ, der går i den rigtige retning, især fordi det har indbygget den nødvendige fleksibilitet i afventning af en international koordinering. 2. Generelle bemærkninger 2. 1. Med elektroniske signaturer kan modtageren af elektronisk fremsendte data kontrollere disses oprindelse (autentifikation) og undersøge, om dataene er fuldstæn- dige og uændrede (integritet). Verifikation af dataenes autenticitet og integritet beviser ikke nødvendigvis identiteten af den underskriver, der har genereret de elektroniske signaturer. Det er derfor nødvendigt at få identiteten bekræftet af tredjemand, de såkaldte »certificeringstjenesteudbydere«. Certificering af elek- troniske signaturer er derfor en uundværlig metode til at yde de kontraherende parter sikkerhed og udvikle tillid inden for elektronisk handel. 2. 2. For at sikre gensidig anerkendelse af de retssik- kerhedsprincipper, der ligger til grund for certificering af elektroniske signaturer, har Kommissionen taget udgangspunkt i følgende retningslinjer, som tager hensyn til, at situationen er i konstant udvikling: — direktivet er teknologineutralt og åbent over for andre autentifikationsmekanismer end offentlig nøgle-kryptering, idet der tages højde for, at nye systemer kan vinde frem; — medlemsstaterne bør undgå forudgående autorisa- tion af certificeringstjenesteudbydere, men frivillige akkrediteringsordninger kan derimod være nyttige; — direktivet vedrører kun elektroniske signaturer i meddelelser, der sendes via åbne net, mens det for de lukkede nets vedkommende står de enkelte tjenesteudbydere frit for at anvende direktivet eller ej; — for at sikre retlig anerkendelse af elektroniske signa- turer må en række væsentlige krav til certificerings- tjenesteudbydere, herunder erstatningsansvar, klar- lægges. 2. 3. ØSU er enig i denne generelle indfaldsvinkel, som bygger på de frie markedsprincipper. Dog mener ØSU, at der lægges for lidt vægt på brugerbeskyttelsen. Under gennemgangen af Kommissionens forslag vil ØSU derfor fremsætte bemærkninger og forslag vedrørende dette spørgsmål. 2. 4. Med hensyn til EU-lovgivningens placering i international sammenhæng anfører Kommissionen, at »mange aktiviteter og diskussioner er i gang« (1). Den henviser bl. a. til arbejdet i Uncitral, OECD, og WTO. Som ØSU tidligere har påpeget (2) indebærer disse — i sig selv positive — initiativer, at der er en reel fare for kompetenceoverlap mellem de forskellige instanser og for overlapning — eller konflikt — mellem forskellige regelsæt. Alt dette medfører langsommelig administra- tion, forsinkelser og omkostninger for skatteyderne. ØSU beklager, at de internationale organisationer i deres bestræbelser på at løse alle problemer i en håndevending er ved at opnå det stik modsatte, nemlig forvirring og usikkerhed. 3. Særlige bemærkninger 3. 1. Artikel 1 Direktivet skal etablere en retlig ramme for de certifice- ringstjenester, som offentligheden kan benytte, så det bliver lettere at anvende elektroniske signaturer og sikre juridisk anerkendelse af dem. Det vedrører ikke andre aspekter angående kontrakters indgåelse og gyldighed. I medfør af denne artikel og indholdet i den tiende betragtning omfatter direktivet kun åbne net. Inden for de lukkede systemer kan parterne ifølge Kommissionens forslag selv aftale betingelserne for, at en elektronisk signatur kan accepteres og anerkendes. 3. 1. 1. ØSU har visse tvivlsspørgsmål med hensyn til anvendelsesområdet. På den ene side er det prisværdigt at ville respektere aftalefriheden, på den anden side kan man ikke se bort fra, at også visse lukkede systemer er tilgængelige for et stadig større publikum, som ikke altid og ikke nødvendigvis er bekendt med reglerne for hvert enkelt system. Ganske vist kan parterne vælge at lade et lukket system være omfattet af direktivets bestemmelser, men efter ØSU’s mening ville det være mere fornuftigt — og i brugernes og i tjenesteudbydernes egen interesse — at udvide direktivets anvendelsesområ- de til de lukkede systemer, hvortil offentligheden har adgang. 3. 2. Artikel 3, stk. 1 og 2 Det forbydes medlemsstaterne at gøre udbud af certifice- ringstjenesteydelser afhængig af forudgående autorisa- tion. De kan dog indføre eller opretholde frivillige akkrediteringsordninger uden at begrænse antallet af tjenesteudbydere. (1) KOM(98) 297 endelig udg. , punkt 7. (2) EFT C 284 af 14. 9. 1998. 15. 2. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 40/31 3. 2. 1. ØSU opfordrer til nærmere at overveje række- vidden af disse bestemmelser. Certificering har betydning ikke kun for de to (direkte berørte) parter, men også i visse tilfælde for tredjemand. Det står fast, at det skal være frivilligt at ansøge om akkreditering, men der bør — som det præciseres i det følgende — være mulighed for at operere med to forskellige kategorier af certificering afhængigt af, om den foretages af akkrediterede eller ikke-akkrediterede tjenesteudbydere. I artikel 5, stk. 2, bør det udtrykkeligt fastsættes, at elektroniske signatu- rer, der godtages som bevis (i forbindelse med retssager og andre retshandlinger) kun kan gøres gældende over for tredjemand, hvis certifikatet er udstedt af en akkredi- teret tjenesteudbyder. Den aktuelle situation giver ikke specielt anled- 3. 2. 2. ning til bekymring, men ved indførelse af en ny lovgiv- ning skal der tages højde for, at udviklingen kan gå i en anden uforudset retning. Måske vil de få og velkendte tjenesteudbydere, der findes i dag, blive mangedoblet i autentifikationsteknikkerne bliver fremtiden, hvis »hvermandseje«. Ganske vist bør antallet af certifice- ringsudbydere ikke begrænses, men det er på den anden side heller ikke ønskeligt, at de fritages for forudgående kontrol og akkreditering. I brugernes og tredjeparternes interesse forekommer det derfor nødvendigt at fastsætte, at de »krav til certificeringstjenesteudbydere«, der anfø- res i bilag II, kontrolleres af en offentlig myndighed, når tjenesteudbyderne opererer i åbne net eller i lukkede net, hvortil offentligheden har adgang. 3. 2. 3. Ved akkreditering af tjenesteudbydere, der henhører under offentlige myndigheders ansvar, bør kravene i bilag II opfyldes. Dette er en nødvendig, men ikke tilstrækkelig forudsætning. Man må også have sikkerhed for, at disse krav opfyldes fremover, og de bør derfor underkastes regelmæssig kontrol. De offentlige myndigheder kan ikke skubbe deres ansvar til side. Hvis der indføres en lovgivning, må de også håndhæve den. 3. 3. Artikel 3, stk. 4 Denne bestemmelse giver medlemsstaterne mulighed for at stille supplerende krav til anvendelsen af elektroniske signaturer i den offentlige sektor. 3. 3. 1. ØSU erklærer sig enig heri, men rejser spørgsmålet, om man ikke bør gå et skridt videre og kræve, at medlemsstater, som anerkender elektroniske signaturers gyldighed i den private sektor, også accepte- rer deres anvendelse i den offentlige sektor. Hvis de offentlige myndigheder — som skal være garant for retsprincipperne og beskytte borgerne — påtager sig det ansvar at anerkende retsgyldigheden af en elektronisk signatur i et dokument, der udveksles mellem privatper- soner, bør de indtage samme holdning i forbindelse med dokumenter, som indgives til det offentlige. Der er jo stadig mulighed for at stille supplerende krav. 3. 4. Artikel 4 Denne artikel vedrørende det indre marked fastsætter, at medlemsstaterne ikke kan indføre begrænsninger for ydelse af certificeringstjenester med oprindelse i en anden medlemsstat. 3. 4. 1. ØSU understreger i denne forbindelse, at nok er ovennævnte bestemmelse i overensstemmelse med principperne for det indre marked, men den giver ikke offentligheden nogen beskyttelse, når certificeringstjene- ster ydes af ikke-akkrediterede operatører fra andre medlemsstater. Det kan i forvejen være svært for brugerne at skelne mellem akkrediterede operatører og ikke-akkrediterede operatører i deres eget land, men det giver for alvor problemer, når tjenesteleverandøren er etableret i et tredjeland. Der er her en klar lighed med den løsning, der er valgt i det andet bankdirektiv: friheden til at levere tjenesteydelser gælder kun for pengeinstitutter, som er omfattet af direktivet. For de andres vedkommende er (finansielle) tjenesteydelser begrænset til oprindelseslandet. 3. 4. 2. Der skal ikke røres ved den fri bevægelighed for elektroniske signatur-produkter, men de bør kun godtages som bevis i retssager og udenretslige handling- er, hvis certificeringen er foretaget af et akkrediteret organ. 3. 5. Artikel 5 Medlemsstaterne skal indføre lovbestemmelser, der sik- rer, at elektroniske signaturer ikke nægtes eksekutions- kraft, retsvirkning eller gyldighed alene med den begrun- delse, at underskriften er i elektronisk form eller ikke er ledsaget af et akkrediteret certifikat. Endvidere skal de sikre, at elektroniske signaturer, der er certificeret af en akkrediteret tjenesteudbyder, har samme retsgyldighed som håndskrevne underskrifter og kan godtages som bevis i retssager. 3. 5. 1. ØSU henleder her Kommissionens opmærk- somhed på et forhold, som yderligere underbygger bemærkningerne i punkt 3. 4. 1 og 3. 4. 2. Den eneste forskel mellem signaturer, der er certificeret af henholds- vis akkrediterede og ikke-akkrediterede operatører, ligger i certificeringens beviskraft. Den uklare formule- ring af artikel 5, stk. 2, bør strammes op. Ifølge den nuværende ordlyd skal medlemsstaterne som bevis i retssager godtage certifikater, som er udstedt af en tjenesteudbyder, »der opfylder kravene i bilag II«. Dette en hvilken som helst kan fortolkes således, at C 40/32 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 15. 2. 1999 tjenesteudbyder, som opfylder kravene i bilag II, kan udstede certifikater med retsgyldighed. Hvis dette ikke er meningen, bør den nævnte ordlyd erstattes af det entydige udtryk »akkrediteret tjenesteudbyder«. 3. 5. 2. Endvidere siges der — jf. bemærkningerne i punkt 3. 4. 2 — intet om beviskraften af et certifikat udstedt af en akkrediteret operatør i et tredjeland. Direktivet bør også om dette forhold indeholde klare bestemmelser. ØSU foreslår, at disse certifikater an- erkendes på betingelse af, at det pågældende tredjeland gensidigt anerkender certifikater udstedt i EU. 3. 6. Artikel 6 Der fastsættes en række krav til certificeringstjenesteud- bydere, som medfører erstatningsansvar, hvis de ikke er opfyldt: oplysningerne skal være korrekte; udstedelsen skal være i overensstemmelse med direktivets bestemmel- ser; der skal være sikkerhed for, at den person, til hvem certifikatet er udstedt, og udstederen af certifikatet er i besiddelse af de nødvendige tekniske forudsætninger. Tjenesteudbyderen har dog ikke erstatningsansvar for fejl i oplysninger afgivet af indehaveren af certifikatet, og der gives mulighed for at begrænse et certifikats anvendelsesområde samt fastsætte en beløbsgrænse for erstatningspligten. 3. 6. 1. ØSU anser disse bestemmelser for at være i overensstemmelse med de generelle retsprincipper og aftalefriheden. Imidlertid vil ØSU gerne tage følgende spørgsmål eller rettere problem op. Hvilket erstatnings- ansvar har tjenesteyderen og hvilken garanti har bruge- ren, hvis tjenesteyderen afbryder eller ophører med sin aktivitet? Der bør derfor være en form for garantiord- ning, som kan sikre vedvarende beskyttelse af brugernes rettigheder. For eksempel kunne det kræves, at der deponeres back up-filer hos en tredjepart med visse garantier. 3. 7. Artikel 7, stk. 1 Denne artikel indeholder bestemmelser om tjenesteudby- dere, der er etableret i tredjelande. Certifikater udstedt af disse vil blive retligt sidestillet med certifikater udstedt i EU, hvis tjenesteudbyderen er akkrediteret i en medlemsstat ifølge en frivillig akkrediteringsordning i den pågældende medlemsstat, hvis en tjenesteudbyder, der er etableret i en medlemsstat, står inde for certifikatet, eller hvis certifikatet eller tjenesteudbyderen er aner- kendt ifølge en bilateral eller multilateral aftale mellem Fællesskabet og tredjelande eller internationale organi- sationer. 3. 7. 1. ØSU erklærer sig generelt uenig i disse bestem- melser. I den frie samhandels navn tilsidesættes princip- perne om gensidighed, som bør være grundlaget for en global integration på handelsområdet som helhed og ikke kun inden for elektronisk handel. De betingelser, der opstilles i denne artikel — især vedrørende en udenlandsk tjenesteyders akkreditering i en medlemsstat og en EU-tjenesteyders garanti for et certifikat, der tredjeland — er acceptable under er udstedt forudsætning af, at det pågældende tredjeland behandler tjenesteudbydere og certifikater fra samtlige medlems- stater på samme eller tilsvarende måde. i et 3. 7. 2. Hvad angår anerkendelsen af et certifikat eller en tjenesteudbyder fra et tredjeland på grundlag af en bilateral aftale med et medlemsland bemærker ØSU, at indførelsen af et sådant princip uvægerligt vil medføre konkurrenceforvridning mellem medlemslande med mere »liberale« ordninger og de andre. Fri udveksling af tjenesteydelser skal ikke bruges som en trojansk hest til at sluse operatører og produkter fra tredjelande ind i EU via bilaterale aftaler med et enkelt medlemsland. 3. 7. 3. Som modargument nytter det ikke at henvise til visse fortilfælde såsom det andet bankdirektiv. I dette tilfælde skal »værtsmedlemslandet« udøve løbende kontrol og garantere for soliditeten og likviditeten i tredjelandsvirksomheder, som under alle omstæn- digheder skal være fysisk til stede i det pågældende medlemsland. Disse betingelser er langt fra opfyldt i forbindelse med elektroniske signaturer. 3. 8. Artikel 8 Bestemmelserne i denne artikel kræver ingen særlige kommentarer bortset fra stk. 4 om anvendelse af pseudonymer. Tjenesteleverandøren bør kunne udlevere data om personer, der er registreret under pseudonym, til offentlige myndigheder, som anmoder herom, hvis den registrerede giver sit samtykke hertil. Direktivforslaget indeholder ingen retningslinjer om tjenesteleverandørens stilling i de tilfælde, hvor den registrerede nægter at oplyse sin identitet til myndighederne. 3. 8. 1. Der rejser sig også tvivlsspørgsmål i sidste del af artikel 8, stk. 4. Når det i henhold til national ret kræves, at tjenesteleverandøren udleverer oplysninger om en registrerets identitet i forbindelse med en efter- forskning af mulige overtrædelser af lovgivningen om anvendelse af pseudonym, vil den registrerede blive underrettet efter efterforskningens afslutning. 3. 8. 2. ØSU stiller spørgsmålstegn ved, om denne detailbestemmelse er relevant. Ved efterforskningens afslutning vil den registrerede under alle omstændighed- er være bekendt med, at de pågældende data er blevet udleveret. Bestemmelsen forekommer derfor overflødig. Endvidere påpeges det angående udtrykket »national ret«, at det klart bør specificeres, hvilken national ret der er tale om: tjenesteleverandørens opholdsland — 15. 2. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 40/33 som man må formode — eller det land, hvor den person, som gemmer sig bag pseudonymet (forudsat at vedkommendes identitet kendes), er hjemmehørende, eller et helt andet medlemsland. Da der her ganske klart — omend ikke udtrykkeligt — er tale om bekæmpelse af kriminalitet, bør direktivet indeholde mere præcise retningslinjer om procedurerne samt tjenesteleverandø- rernes rettigheder og pligter. 3. 8. 3. Alt taget i betragtning rejser ØSU spørgsmålet, om det ikke ville være bedre at revidere hele denne artikel og ganske enkelt henvise til bestemmelserne i direktiverne om beskyttelse af personlige data og hvidvaskning af penge. Når det kommer til stykket er der i denne henseende ingen forskel mellem transaktioner baseret på papirdokumenter og elektroniske transak- tioner. 3. 9. Artikel 9 og 10 Disse artikler omhandler nedsættelsen af et såkaldt Elektronisk Signatur-Udvalg bestående af repræsentan- ter for medlemsstaterne og under forsæde af Kommissio- nen. Udvalget høres om kravene til certificeringstjeneste- udbydere og om anerkendte standarder for generering af elektroniske signaturer. Kommissionen underretter udvalget om resultaterne af sine regelmæssige møder med virksomheder, brugere og forbrugere. 3. 9. 1. ØSU tager dette initiativ til efterretning, men stiller spørgsmålstegn ved, om det virkelig er nødvendigt at nedsætte et udvalg. Kommissionen kunne udmærket selv som led i sine institutionelle beføjelser høre medlems- Bruxelles, den 2. december 1998. staterne og de berørte parter uden dette mellemled, som egentlig blot overlapper Kommissionens kompetence- område. Det drejer sig i øvrigt om en procedure, Kommissionen normalt følger, så der er ingen grund til at indføre et tungt bureaukrati, som efter ØSU’s mening ikke vil forbedre effektiviteten. 3. 10. Artikel 12 og 13 Disse to artikler — der såvel kronologisk som logisk synes at komme i omvendt rækkefølge — fastsætter, at medlemsstaterne skal gennemføre direktivet senest den 31. december 2000, og at Kommissionen for første gang den 31. december 2002 skal underrette Europa- Parlamentet og Rådet om, hvorledes direktivet fungerer. ØSU har ved flere lejligheder understreget (1), at det haster med at få indført en ensartet lovgivning vedrøren- de informationssamfundet, der er et meget vidtspænden- de område. ØSU stiller spørgsmålstegn ved, om med- lemsstaterne virkelig har brug for så lang tid til at gennemføre direktivet. Flere medlemsstater har allerede udmærket sig ved at indføre deres egen lovgivning på ganske kort tid. Det kan ikke være særligt arbejds- eller tidskrævende for de nationale lovgivere at gennemføre de få harmoniseringstiltag, der er nødvendige. Efter ØSU’s mening ville der med en frist på et år efter direktivets vedtagelse være tilstrækkelig tid til at indføre eventuelle — og under alle omstændigheder beskedne — ændringer i den eksisterende lovgivning eller udforme nye lovbestemmelser. (1) EFT C 284 af 14. 9. 1998; EFT C 95 af 30. 3. 1998; EFT C 19 af 21. 1. 1998. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg