title: Advies van het Economisch en Sociaal Comité over het "Voorstel voor een richtlijn van de Raad betreffende de onderlinge aanpassing van de wetgevingen der lid-staten inzake het vervoer van gevaarlijke goederen per vaartuig over de binnenwateren"

eurovoc_concepts:
EU Member State
approximation of laws
inland waterway shipping
inland waterway transport
transport of dangerous goods

formats: html pdf print

text: 25. 5. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 157/15 Advies van het Economisch en Sociaal Comité over het „Voorstel voor een richtlijn van de Raad betreffende de onderlinge aanpassing van de wetgevingen der lid-staten inzake het vervoer van gevaarlijke goederen per vaartuig over de binnenwateren” (98/C 157/04) De Raad heeft op 11 september 1997 besloten, het Economisch en Sociaal Comité overeenkomstig artikel 75, lid 1, sub c) van het Verdrag te raadplegen over het voornoemde voorstel. De Afdeling voor vervoer en communicatie, die met de voorbereidende werkzaamheden was belast, heeft haar advies op 11 maart 1998 goedgekeurd. Rapporteur was de heer Giesecke. Het Comité heeft tijdens zijn 353e Zitting d. d. 25 en 26 maart 1998 (vergadering van 25 maart) het volgende advies uitgebracht, dat met 105 stemmen vo´o´r bij 1 onthouding is goedgekeurd. 1. Inleiding 1. 1. Geharmoniseerde voorschriften voor zowel het internationale als het binnenlandse vervoer van gevaarlij- ke goederen op de Europese binnenwateren die met elkaar in verbinding staan, zijn noodzakelijk. 1. 2. De Rijn is de drukst bevaren waterweg ter wereld. Vanwege het grote economische belang van de Rijn voor Midden-Europa gelden voor de Rijnvaart sinds 1868 de regels van de zgn. „Akte van Mannheim”. Op basis van deze rechtsgrondslag heeft de Centrale Commissie voor de Rijnvaart voorschriften opgesteld voor het vervoer van gevaarlijke goederen met binnen- vaartschepen (ADNR). Deze omvatten ook belangrijke regels voor de opleiding van de bemanning. De ADNR-voorschriften zijn door alle Rijnstaten in nationale wetgeving omgezet, zodat de ADNR thans geldt voor alle waterwegen in Midden-Europa die met elkaar in verbinding staan. 1. 3. Oostenrijk heeft de bepalingen van de ADNR in 1997 zij het met enkele onbetekenende wijzigingen als „ADN-verordening” overgenomen voor het vervoer over de Donau. De kandidaat-lid-staten hebben eigen nationale 1. 4. voorschriften; voor zover ze een actieve rol in het internationale vervoer spelen, hebben ze bilaterale over- eenkomsten op basis van de ADNR afgesloten. De overige landen in Europa kennen eigen 1. 5. nationale voorschriften. 1. 6. Alle genoemde landen zijn betrokken bij de onderhandelingen die sinds 1996 in het kader van de Economische Commissie voor Europa van de VN (ECE) worden gevoerd over een bindende overeenkomst voor het internationaal vervoer van gevaarlijke goederen met binnenvaartschepen. internationale overeenkomsten omgezet in nationaal recht van de lid-staten. 1. 8. Om intermodaal vervoer van gevaarlijke goede- ren op een hoog peil te brengen en de beschikbare vervoerscapaciteit van de binnenvaart op dit gebied te benutten, moeten er ook voorschriften voor de internationale en nationale binnenvaart worden opge- steld. 1. 9. Om zo snel mogelijk in heel Europa tot een gemeenschappelijke regeling voor het vervoer van ge- vaarlijke goederen met binnenschepen te kunnen komen, is het noodzakelijk dat de ECE haar werkzaamheden zo snel mogelijk afrondt. Daarbij zou liefst helemaal geen afbreuk mogen worden gedaan aan het hoge veiligheidsniveau van de ADNR-voorschriften. 2. Het richtlijnvoorstel van de Commissie 2. 1. Het richtlijnvoorstel van de Commissie heeft tot doel de veiligheid van het vervoer van gevaarlijke goederen op de Europese binnenwateren te vergroten. Het voorziet in gelijke concurrentievoorwaarden op technisch gebied en vergemakkelijkt de afwikkeling van het vervoer voor transportbedrijven en verladers. 2. 2. Om de medewerking van de kandidaat-lid-staten en andere Europese landen bij besluiten over het vervoer van gevaarlijke goederen op de Europese binnenwateren te waarborgen, heeft de Commissie niet de ADNR tot rechtsgrondslag van haar richtlijn gemaakt, maar de pan-Europese ADN. 2. 3. De Commissie onderstreept daarbij dat zij de veiligheidseisen van de ADN in overeenstemming wil brengen met de desbetreffende ADNR-voorschriften. 3. Algemene opmerkingen 1. 7. Binnen de ECE zijn reeds soortgelijke overeen- komsten bereikt voor het internationale vervoer over de weg en per spoor. D. m. v. EU-richtlijnen zijn deze 3. 1. Het Comité is ingenomen met de voorstellen van de Commissie. De thans vigerende strengste veiligheids- normen, nl. die van de ADNR, moeten via de ADN, die C 157/16 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 25. 5. 98 nog aangevuld moet worden, ook van toepassing zijn op zowel het internationale als het binnenlandse vervoer over de binnenwateren in Europa. Mocht er spoed geboden zijn, dan moet de lid-staat — hangende de voltooiing van de procedure, zoals bedoeld in artikel 5, lid 3, — gerechtigd zijn, onmiddellijk voorlopige en qua duur beperkte maatregelen te nemen. De essentie¨le technische voorschriften van de 3. 2. ADNR werden met de „European Provisions concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Inland Waterway (ADN)” reeds in 1997 overgenomen en gepubliceerd. Het gaat er nu om dat er zo snel mogelijk een alomvattende overeenkomst wordt uitge- werkt. 3. 3. Hoewel nog niet alle details van de definitieve overeenkomst bekend zijn en in de richtlijn dus niet zonder enig risico naar deze overeenkomst kan worden verwezen, is het Comité erover verheugd dat de Commis- sie al zo vroeg actie heeft ondernomen. 3. 3. 1. Bij dit risico denkt het Comité vooral aan: — de overgangsbepalingen van de ADN zouden a. g. v. de onderhandelingen met de kandidaat-lid-staten en de overige landen iets bij de ADNR-bepalingen kunnen achterblijven; — minder strenge (afwijkingen in de) eisen die worden gesteld aan de erkende classificatiebureaus c. q. de autoriteiten die de certificaten afgeven. Indien de ADN en de ADNR niet goed op elkaar 3. 4. afgestemd worden, dan dreigt het gevaar dat binnenlands vervoer aan twee verschillende regelingen tegelijk onder- worpen zal zijn: de ADN (overeenkomstig de richtlijn) voor binnenvaartschepen die niet over de Rijn varen en de ADNR voor binnenvaartschepen die binnenlands vervoer via de Rijn verzorgen. Volgens artikel 5, 3. 5. lid 3 van de voorgestelde richtlijn dient een lid-staat bij ongevallen eerst de Commissie te informeren en haar beslissing af te wachten, voordat er eventuele maatregelen getroffen kunnen worden. Brussel, 25 maart 1998. 4. Specifieke opmerkingen te vaart De Commissie zou er bij de lid-staten op moeten 4. 1. aandringen, de ADN- onderhandelingen binnen de in 1995 opgerichte gemeen- schappelijke werkgroep VN-ECE/CCNR, zodat de kaderovereenkomst liefst nog in 1998 kan worden gesloten. achter zetten 4. 2. Het Comité steunt de inspanningen van de Commissie om zich aan te sluiten bij de ADN, zodat de voorschriften vlot op hoog niveau geharmoniseerd kunnen worden. Het mag echter niet de bedoeling van de Commissie zijn om de plaats van de lid-staten in te nemen. 4. 3. De EU zou er bij de bilaterale onderhandelingen met kandidaat-lid-staten op moeten aansturen dat de ADN-overeenkomst nog vo´ o´r de toetreding wordt gera- tificeerd, om te bereiken dat de voorschriften ook in de LMOE zo snel mogelijk worden omgezet. 4. 4. In dit verband wijst het Comité erop dat bepaalde ADNR-voorschriften in tegenspraak zijn met de VOS- richtlijn (1); omzetting van deze richtlijn levert de binnen- vaart grote problemen op, omdat de richtlijn van de ADNR afwijkt. 4. 4. 1. Het ontluchten van restdampen is in sommige lid-staten tijdens de vaart niet meer toegestaan, bij potentie¨le afvalverwerkingsinstallaties echter nog niet mogelijk. De binnenvaart heeft dus met extra hoge afvalverwerkingskosten te kampen. 4. 4. 2. Het Comité vreest dat deze problemen zullen leiden tot een verschuiving van vervoer via de veilige en milieuvriendelijke binnenvaart naar het (spoor)wegver- voer. (1) PB L 365 van 31. 12. 1994, blz. 24-33. De voorzitter van het Economisch en Sociaal Comité T. JENKINS


title: Reglamento (CE) n° 671/98 de la Comisión de 25 de marzo de 1998 por el que se modifican los precios representativos y los derechos adicionales de importación de determinados productos del sector del azúcar

eurovoc_concepts:
CCT duties
import
raw sugar
representative price
sugar product
white sugar

formats: pdf print

text: L 93/20 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 26. 3. 98 REGLAMENTO (CE) No 671/98 DE LA COMISI(cid:222)N de 25 de marzo de 1998 por el que se modifican los precios representativos y los derechos adicionales de importaci(cid:155)n de determinados productos del sector del az(cid:156)car LA COMISI(cid:222)N DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS, Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea, Visto el Reglamento (CEE) no 1785/81 del Consejo, de 30 de junio de 1981, por el que se establece la organizaci(cid:155)n com(cid:156)n de mercados en el sector del az(cid:156)car (1), cuya (cid:156)ltima modificaci(cid:155)n la constituye el Reglamento (CE) no 1599/ 96 (2), Visto el Reglamento (CE) no 1423/95 de la Comisi(cid:155)n, de 23 de junio de 1995, por el que se establecen las disposi- ciones de aplicaci(cid:155)n de los productos del sector del az(cid:156)car distintos de la melaza (3), modificado en (cid:156)ltimo lugar por el Reglamento (CE) no 1143/97 (4), y, en particular, el p(cid:145)rrafo segundo del apartado 2 de su art(cid:146)culo 1 y el apartado 1 de su art(cid:146)culo 3, Considerando que en el Reglamento (CE) no 1222/97 de la Comisi(cid:155)n (5), modificado en (cid:156)ltimo lugar por el Regla- mento (CE) no 646/98 (6), se establecen los importes de los precios representativos y los derechos adicionales aplica- bles a la importaci(cid:155)n de az(cid:156)car blanco, az(cid:156)car bruto y ciertos jarabes; Considerando que la aplicaci(cid:155)n de las normas y modali- dades recogidas en el Reglamento (CE) no 1423/95, a los datos de que dispone actualmente la Comisi(cid:155)n conduce a modificar con arreglo al Anexo del presente Reglamento los importes actualmente vigentes, HA ADOPTADO EL PRESENTE REGLAMENTO: Art(cid:146)culo 1 Los precios representativos y los derechos adicionales aplicables a la importaci(cid:155)n de los productos mencionados en el art(cid:146)culo 1 del Reglamento (CE) no 1423/95 quedar(cid:145)n fijados seg(cid:156)n se indica en el Anexo. Art(cid:146)culo 2 El presente Reglamento entrar(cid:145) en vigor el 26 de marzo de 1998. El presente Reglamento ser(cid:145) obligatorio en todos sus elementos y directamente aplicable en cada Estado miembro. Hecho en Bruselas, el 25 de marzo de 1998. Por la Comisi(cid:155)n Franz FISCHLER Miembro de la Comisi(cid:155)n (1) DO L 177 de 1. 7. 1981, p. 4. (2) DO L 206 de 16. 8. 1996, p. 43. (3) DO L 141 de 24. 6. 1995, p. 16. (4) DO L 165 de 24. 6. 1997, p. 11. (5) DO L 173 de 1. 7. 1997, p. 3. (6) DO L 87 de 21. 3. 1998, p. 12. 26. 3. 98 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas L 93/21 ANEXO del Reglamento de la Comisi(cid:155)n, de 25 de marzo de 1998, por el que se modifican los precios representativos y los derechos adicionales de importaci(cid:155)n de determinados productos del sector del az(cid:156)car blanco, del az(cid:156)car bruto y de algunos productos del C(cid:155)digo NC 1702 90 99 C(cid:155)digo NC 1701 11 10 (1) 1701 11 90 (1) 1701 12 10 (1) 1701 12 90 (1) 1701 91 00 (2) 1701 99 10 (2) 1701 99 90 (2) 1702 90 99 (3) Importe del precio representativo por cada 100 kg netos del producto Importe del derecho adicional por cada 100 kg netos del producto (en ecus) 22,48 22,48 22,48 22,48 24,03 24,03 24,03 0,24 5,06 10,29 4,87 9,86 13,59 8,70 8,70 0,40 (1) Importe fijado para la calidad tipo que se define en el art(cid:146)culo 1 del Reglamento (CEE) no 431/68 del Consejo (DO L 89 de 10. 4. 1968, p. 3. ), modificado. (2) Importe fijado para la calidad tipo que se define en el art(cid:146)culo 1 del Reglamento (CEE) no 793/72 del Consejo (DO L 94 de 21. 4. 1972, p. 1. ). (3) Importe fijado por cada 1 % de contenido en sacarosa


title: Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring)"

eurovoc_concepts:
EC Directive
approximation of laws
insurance indemnity
motor vehicle insurance
third-party insurance

text: C 157/6 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 25. 5. 98 underteckna digitalt. Detta förutsätter ett personligt nationellt registreringsnummer och naturligtvis en centraliserad databank. — Det är nödvändigt att säkerställa ett ömsesidigt erkännande på global nivå av certifieringsmyndighe- terna. — Så snart som möjligt bör myndigheterna vara i stånd att tillhandahålla och ta emot dokument på elektronisk väg. Det skulle åtminstone under den första tiden kunna ske via terminaler installerade vid offentliga institutioner. — Att brevväxling hålls konfidentiell garanteras av nästan alla utvecklade länders författningar. Undan- tagen från denna regel är fastställda i lag. Elektronisk kommunikation bör skyddas på samma sätt och enligt samma kriterier. Bryssel den 25 mars 1998. Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Tom JENKINS Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om ”Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring)” (1) (98/C 157/02) Den 4 november 1997 beslutade rådet i enlighet med artikel 100a i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag. Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som fick uppdraget att förbereda kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 4 mars 1998. Föredragande var Charles Pelletier. Vid sin 353:e plenarsessionen den 25-26 mars 1998 (sammanträdet den 25 mars 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 94 röster för och 2 nedlagda röster. 1. Inledning 1. 1. Allt sedan den inre marknaden för försäkringar infördes har det ansetts mycket viktigt att genom gemenskapens lagstiftning förbättra ersättningen till skadelidande vid olyckshändelser med motorfordon inom Europeiska unionens område. 1. 2. Denna ambition är än mer motiverad eftersom man skulle bidra till att underlätta den fria rörlighet för personer som garanteras i fördragets inledande avsnitt och till att förverkliga den inre marknaden. 1. 3. Bakgrunden till detta fjärde direktiv om motor- fordonsförsäkring är de europeiska medborgarnas ökade rörlighet. Det är inte ovanligt att de behöver tillbringa en kortare eller längre tid i ett annat medlemsland än det land de är bosatta i. Dessa befolkningsrörelser vars (1) EGT C 343, 13. 11. 1997, s. 11. rytm ofta bestäms av semesterperioderna ökar hela tiden i omfattning och berör de olika medlemsstaterna i mycket olika grad. Från denna synpunkt kan man rätt tydligt urskilja länder som ”exporterar” turister, länder som är ”importörer” och medlemsstater som strömmar- na passerar igenom. 1. 4. Risken för en person på resa i en annan medlems- stat än hemlandet att råka ut för en trafikolycka är alltså ett statistiskt faktum, vilket de framställningar som Europaparlamentet erhåller i frågan vittnar om, även om det fortfarande är få som drabbas. 2. Bakgrund 2. 1. I slutet av 40-talet infördes på initiativ av FN:s kommission för transportfrågor ett gröna kort-system som inom ramen för en standardöverenskommelse mellan nationella myndigheter hanterade skadereglering 25. 5. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 157/7 efter trafikolyckor i annat land än den skadades hemland, vilka vållats av fordon som försäkrats i ett europeiskt land. framför allt att i alla medlemsstater införa en rätt till direktanspråk gentemot den försäkringsgivare där den ansvarige tecknat ansvarsförsäkring. 2. 2. Allt sedan det första direktivet om ansvarsförsäk- ring för motorfordon infördes 1972 (72/166/EEG) har Europeiska kommissionen haft målsättningen att för- bättra ersättningen till offer för trafikolyckor i Europeis- ka unionen. Genom detta direktiv blev ansvarsförsäkring obligatoriskt i hela dåvarande Europeiska ekonomiska gemenskapen. Det andra (84/5/EEG) och det tredje (90/232/EEG) direktivet tillkom för att ytterligare förs- tärka skyddet för de skadelidande. 2. 3. Det andra direktivet av den 30 december 1983 var inspirerat av gröna kort-systemet. Det reglerade de fall där trafikolyckan inträffade i det land där den skadelidande var bosatt och orsakades av ett fordon som var registrerat och försäkrat i detta land eller i en annan medlemsstat. 2. 4. Det tredje direktivet av den 14 maj 1990, där det fastlades hur det fria utbudet av motorfordonsförsäk- ringar skulle fungera, omfattade de fall där olyckan ägde rum i den skadelidandes hemland och orsakades av ett fordon som var registrerat i samma land, men som genom det fria utbudet av tjänster var försäkrat hos ett försäkringsbolag i en annan medlemsstat. Framför allt gjorde det tredje direktivet det 2. 4. 1. obligatoriskt för alla försäkringsgivare att ansluta sig till gröna kort-byrån och till en nationell garantifond för att få verka på en viss marknad, oavsett om de redan var etablerade där eller inte. 2. 5. Direktiven för motorfordonsförsäkring gör det alltså inte möjligt att på ett någorlunda praktiskt sätt täcka in de fall där personer skadats i trafikolyckor i ett annat land än det där de är bosatta. 2. 6. Europeiska kommissionen, som noterat detta problem, lade i början av 1990 fram frågan för de båda branschorganisationer som borde vara mest lämpade att hitta en lösning, nämligen Europeiska försäkrings- kommittén (EIC) och Byrårådet. 2. 7. Byrårådet administrerar gröna kort-systemet och har utarbetat en konvention för ”olycksdrabbade besö- kare” i avsikt att beakta dessa fall. Det har emellertid inte varit möjligt att nå fram till något resultat på konventionella vägar, dels därför att det framgått att man inte skulle kunna få stöd från samtliga berörda organ, dels för att utvidgningen av rätten till direktan- språk — en grundpelare i ett system med representanter — inte kunde garanteras med optimala villkor vad gäller rättssäkerhet. 2. 8. Mot bakgrund av dessa svårigheter på ett så känsligt område har EIC tydligt uttalat sitt stöd för ett förslag till direktiv, som det enda sättet att säkerställa en enhetlig skyddsnivå i hela Europeiska unionen och 2. 9. Europaparlamentet tog sig an frågan 1995 efter att ha fått ta emot ett antal framställningar från skadelidande vid trafikolyckor som råkat ut för en olycka i en annan medlemsstat än den där de är bosatta och som skarpt kritiserat dröjsmålen med att betala ut ersättningar och det långsamma förfarandet. Utskottet för rättsliga frågor utsåg Willy Rothley till föredragande och han står bakom den resolution som Europaparla- mentet antog den 26 oktober 1995 med stöd av artikel 138b i fördraget. 2. 10. På kommissionen har man tagit fasta på det krav som Europaparlamentet fört fram. Man har utarbetat ett förslag till direktiv som vilar på följande principer: — En rätt införs för den skadelidande att framställa ersättningskrav direkt till den ansvariges försäkrings- givare. — Kravet att alla försäkringsbolag skall tillsätta en representant med uppgiften att omhänderta skade- regleringen i vart och ett av Europeiska unionens medlemsstater. — Att ett informationsorgan inrättas med uppgiften att förse skadelidande med information om den ansvariges försäkringsgivare och om vem som är detta bolags skaderegleringsrepresentant i landet där den skadelidande är bosatt. — Att man inför ett åläggande förenat med påföljder för försäkringsgivaren att komma med ett ersätt- ningsbud inom en bestämd tidsfrist. — I de fall försäkringsgivaren inte utsett någon repre- sentant eller inte ger något tillfredsställande ersätt- ningsbud inom tidsfristen föreslås att man tillgriper ett skaderegleringsförfarande via ett särskilt organ i det land där den skadelidande är bosatt som i efterhand får återkräva beloppet hos sin motsvarig- het i den medlemsstat där olyckan ägde rum. 3. Allmänna kommentarer 3. 1. Kommittén är positiv till förslaget till direktiv, som utgör ett absolut nödvändigt steg när det gäller att förverkliga den inre marknaden till fromma för de konsumenter som kan förväntas drabbas av följande problem om de råkar ut för en olycka i utlandet: — Språk- och kommunikationsproblem. — Svårigheter att fastställa den ansvariges identitet och vem som är dennes försäkringsgivare. — Skillnader i villkoren när det gäller den vållandes ansvar för olyckan. — Olika procedur- och ersättningsregler i de olika länderna. Kommittén hoppas att denna text skall antas så 3. 2. snabbt som möjligt och att kommissionen kommer C 157/8 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 25. 5. 98 att informera om den, liksom alla berörda parter i medlemsstaterna, nämligen offentliga myndigheter, försäkringsbranschens organisationer, konsumentorga- nisationer, personer sysselsatta inom turistnäringen. 3. 3. Kommittén konstaterar emellertid också att det, bortsett från att vissa avsnitt skulle kunna formuleras på ett klarare sätt, fortfarande råder tveksamhet i berörda fackkretsar när det gäller hur vissa krav som ställs i förslaget till direktiv skall kunna uppfyllas inom givna tidsfrister, särskilt det om att inrätta ett register med uppgifter om registrerade motorfordon, om försäk- ringsgivaren som står bakom ansvarsförsäkringen samt om vilken representant som ansvarar för skaderegle- ringen. 3. 4. Frågan om att införa en särskild tidsfrist för att genomföra denna speciella bestämmelse i direktivet bör följaktligen diskuteras, eftersom det behövs rimlig tid för att införa ett sådant register, som för närvarande inte finns i många av medlemsstaterna, för att man skall kunna få fram de tekniska och ekonomiska medel som krävs för att det skall fungera väl. 3. 5. De som berörs har i allmänna termer ifrågasatt kostnaderna för att genomföra detta förslag till direktiv. Kommittén skulle vilja veta om kommissionen har försökt att skatta kostnaden för detta lagstiftningsinitia- tiv med hjälp av gängse formulär för kostnadsberäkning. 3. 6. För kommittén tycks det uppenbart att ytterligare åtgärder kommer att behöva vidtas när väl detta direktiv antagits. A¨ ven om det är fråga om ett mer allmänt 3. 6. 1. problem bör kommissionen undersöka vilka möjligheter det finns att påskynda och underlätta de skadelidandes tillgång till bevisregler, särskilt när det gäller att erhålla eller få ta del av polisprotokoll eller liknande. Det verkar även eftersträvansvärt att på sikt 3. 6. 2. tillnärma bestämmelserna om rätt till ersättning och skadestånd på europeisk nivå även om förutsättningarna för en verklig konvergens inte tycks föreligga för närvarande. 3. 6. 3. När det gäller att på ett konkret sätt underlätta skadereglering i utlandet har EIC bidragit genom att utarbeta en modell för en ”europeisk rapport”, vilken används i många medlemsstater. Rätten till direktanspråk 3. 7. Införandet i alla medlemsstaters lagstiftning av rätten till direktanspråk innebär onekligen ett väsentligt steg i riktning mot att förbättra de skadelidandes situation när de söker gottgörelse. Det innebär en nyhet i Storbritannien och Irland. 3. 8. Kommittén konstaterar att rätten till direktan- språk endast gäller för skadelidande som uppfyller kriterierna i artikel 1, det vill säga skadelidande i olyckor som inträffat i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt, och som orsakats av ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat och försäkrat i ett försäkringsbolag som är etablerat i en annan medlemsstat. 3. 9. Kommittén frågar sig varför man infört en sådan begränsning och menar för sin del att detta direktivförslag hade utgjort ett lägligt tillfälle för att göra denna möjlighet till en rättighet som omfattar alla skadelidande i trafiken inom Europeiska unionens territorium. Utseende av skaderegleringsrepresentant 3. 10. Medlemsstaterna måste vidta nödvändiga åt- gärder så att de auktoriserade försäkringsbolagen som idkar försäkringsverksamhet enligt klass 10 i varje medlemsstat utser en representant som ansvarar för reglering av skador. Denna nya skyldighet som åläggs företagen är avsedd att underlätta åtgärder från de skadelidandes sida. Den skall läggas till listan på krav som måste uppfyllas för att erhålla auktorisation. 3. 10. 1. ett av villkoren för att erhålla ett Europapass. Utseende av en sådan representant blir också 3. 11. Kommittén välkomnar den metod som valts men frågar sig hur kontrollmyndigheterna skall tillämpa den. Dessa kommer i praktiken att få lov att kräva av redan auktoriserade bolag att de utser en representant samt övervaka att ansökningshandlingarna komplette- ras. De europeiska försäkringsbolagen bör upplysa sina respektive kontrollmyndigheter om betydelsen av denna nya uppgift och se till att en tilläggsbestämmelse om detta förs in i protokollet om samarbete mellan försäk- ringsmyndigheterna i Europeiska ekonomiska samar- betsområdets medlemsländer, ändrat i oktober 1997. 3. 12. Detta nya krav förefaller inte innebära en alltför tung börda för bolagen, eftersom listan över de fysiska eller juridiska personer som kan tänkas fullgöra denna uppgift är öppen. Kommissionen uppger i motiveringen till artikel 3 att avsikten är ”att företagen skall få mycket stor handlingsfrihet”. Företagen kan således utnyttja befintliga strukturer: dotterbolag, filialer, representan- ter, kontor för skadereglering m m, eller fysiska personer som är advokater, ombud, skatteombud eller även en representant för bolag som tillhandahåller tjänster i enlighet med artikel 6 i direktiv 90/618/EEG. 25. 5. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 157/9 3. 13. Att en representant utses hindrar förstås inte bolaget från att ta kontakt direkt med den eller de skadelidande. Flexibiliteten som gör tillgången till en skaderegleringsrepresentant till en av flera alternativa handlingsvägar är särskilt viktig, eftersom den tar hänsyn till att ett flertal olika situationer kan uppstå, särskilt när den skadelidande tagit ut en rättsskyddsför- säkring. 3. 14. De befogenheter som bolagets representant tilldelas måste vara lika flexibla — det alternativet har valts i artikel 3. 5 — så att företagen inte tvingas ändra avtalsförhållandena med tredje person eller sättet att organisera sig på utländska marknader. 3. 15. När det gäller de nödvändiga kvalifikationerna för en skaderegleringsrepresentant förefaller det öns- kvärt att uttryckligen framhålla att denne skall meddela sig med den skadelidande på det officiella språket eller de officiella språken i den medlemsstat, där den skadelidande är bosatt. Språksvårigheter utgör faktiskt en av en största hindren för ett effektivt ersättningsför- farande. Skyldighet att erbjuda skadeersättning 3. 16. Enligt artikel 3. 6 skall ett bud om skadeersätt- ning lämnas inom tre månader. Så skall ske under straffansvar ”om ansvaret har fastställts och skadan beräknats”. Det rör sig om en central bestämmelse i direktivet, vilken till stor del ensam avgör hur effektivt direktivet skall bli och som bör leda till att skadeersätt- ningsorganet som beskrivs i artikel 5 endast i undantags- fall träder in. 3. 17. Denna skyldighet finns redan på den franska marknaden sedan lagen trädde i kraft den 5 juli 1985. Systemet, som föreskriver penningstraff om bud inte lämnas eller om budet är otillfredsställande, fungerar till försäkringsgivares och försäkringstagares belåtenhet sedan mer än 10 år tillbaka. i 3. 18. Man kan för övrigt konstatera, ljuset av de franska erfarenheterna, att förutsättningen för att skyldigheten att lämna ersättningsbud skall fungera är att det föreligger en realistisk uppfattning om förfarande- na för värdering av person- och sakskador. Det är därför som man i den franska försäkringslagen hänvisar till begreppet ”slutgiltigt fastställande av den skadelidandes tillstånd” (consolidation de l’état de la victime). undersökas närmare, eftersom den skulle kunna säker- ställa att bestämmelsen blir mer effektiv för såväl försäkringsgivare som skadelidande. 3. 20. Kommittén undrar om det skulle gå att komma överens om att lägga in en sådan hänvisning i slutet av första strecksatsen i artikel 3. 6 enligt följande: ”och särskilt ‘ett slutgiltigt fastställande av den skadelidandes tillstånd‘”. En sådan ändring tjänar dock ingenting till om hänvisningen inte kommer att användas generellt i medlemsstaterna. 3. 21. I samma strävan efter realism bör det fastslås att ansökan om skadeersättning som lämnas in av den skadelidande själv eller av dennes representant skall vara motiverad och innehålla de uppgifter som behövs för att värdera person- och sakskador. Inrättande av register 3. 22. Det informationsorgan som beskrivs i artikel 4. 1 har huvudsakligen till uppgift att ”föra register över motorfordon som är registrerade inom dess territorium, över försäkringsbolag som tillhandahåller ansvarsför- säkring för dessa fordon och över de skaderegleringsre- presentanter. ” för att göra det lättare att identifiera det ansvariga försäkringsbolaget så att förfarandet med skadereglering kan påbörjas. 3. 23. Kommittén kan inte annat än stödja att man inrättar en sådan struktur för att hjälpa de skadelidande i kampen mot och som dessutom kan hjälpa till underlåtenhet att försäkra. Kommittén frågar sig dock om åtgärderna kan vidtas inom den tidsram som anges i förslaget till direktiv. 3. 24. I själva verket föreligger ett antal svårigheter: — I flera medlemsstater har försäkringsbolagen som tillhandahåller ansvarsförsäkring för motorfordon inga systematiska uppgifter om registreringsnummer för varje fordon. — Det är för närvarande inte möjligt att i varje medlemsstat identifiera försäkringsgivaren med ut- gångspunkt från registreringsnumret. Ett sådant system finns i Tyskland och O¨ sterrike. I Frankrike och Italien finns det däremot en koppling mellan registreringsnumret och försäkringstagaren. — De befintliga registren, som mer eller mindre motsva- rar innehållet i artikel 4, förs av en eller flera organ (myndigheter, yrkesföreningar, enskilda organisatio- ner m. fl. ), som behöver tid på sig för att organisera ett samarbete så att ett enda ”informationsställe” kan skapas. 3. 19. En sådan hänvisning, som för övrigt motsvaras av en mekanism som används på andra marknader inom Italien m. fl. ) bor EU (Belgien, Spanien, Portugal, 3. 25. Kommittén framhåller med emfas att ytterligare tid bör ges, till exempel 30 månader i stället för 24 månader. En sådan tidsfrist förefaller realistisk och C 157/10 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 25. 5. 98 ger alla medlemsstater möjlighet att, med beaktande av nationella och gemenskapliga regler om skyddet för personliga uppgifter, inrätta ett organ som under be- tryggande former och, om möjligt, enligt gemensamma standarder kan samla in all denna information. Denna ”adress” skulle, beroende på situationen, endera byggas upp från grunden eller sättas ihop med hjälp av existeran- de men utspridda register. 3. 26. En sådan tidsfrist skulle också göra det möjligt att ta del av de mest intressanta nationella erfarenheterna när det gäller register. Det kan härvid nämnas att ett väl fungerande register finns på den spanska marknaden sedan mars 1996. Från och med detta datum meddelar försäkringsgivarna, utan att ha stött på några större svårigheter, sin garantifond följande uppgifter om de fordon som de försäkrar: registreringsnummer, namn, adress och typ av avtal (årligt, tillfälligt m. m. ), giltighets- tid, uppgifter om märke samt registreringsnummer för bolaget hos kontrollmyndigheten. medlemsstats skadeersättningsorgan enligt artikel 5. Denna lista kunde uppdateras regelbundet och skulle innebära ökad rättssäkerhet. 3. 30. Man bör likaså undersöka en lösning som innebär att man gör ett tillägg till de konventioner som finns mellan byråer och garantifonder så att tidsfristen på två månader för ersättningsprocessen respekteras. 3. 30. 1. En sådan lösning skulle dessutom göra det möjligt att på bilateral basis anordna informationsutbyte om skadebeloppets beräknade storlek i syfte att undvika äventyrliga värderingar. 3. 31. Artikel 6 avser de fall då det inte gått att fastställa försäkringsgivare, varvid det föreskrivs att den skadelidande skall ersättas av garantifonden i sitt hemland. Det skulle vara värdefullt om kommissionen kunde precisera sig så att man med säkerhet vet vilka situationer som avses. Villkoren för skadeersättningsorganets inträde 3. 31. 1. Följande situationer kan nämligen föreligga: 3. 27. I förslaget till direktiv beskrivs i detalj villkoren för att skadeersättningsorganen skall ersätta skadelidan- de i de fall då bolagen inte iakttagit bestämmelserna i artikel 3. 3. 27. 1. Artikel 5 utgör ett skyddsnät och, som kom- missionen själv anför i sin motivering, ”kommer att tillämpas mycket sällan”. — Informationsorganet som avses i artikel 4 har inte fullgjort sin uppgift och har inte, av en eller annan anledning, kunnat lämna uppgifter om försäkringsgi- varen eller dennes representant. — På grund av objektiva skäl går det inte att fastställa försäkringsgivarens identitet: smitning från olycks- platsen utan att registreringsnumret kunnat noteras, ogiltigt försäkringsavtal m. m. Skadeersättningsorganet i fråga kommer sanno- 3. 28. likt att bli endera garantifonden eller Gröna kort-byrån, beroende på medlemsstat. Hursomhelst bör man i samband med genomförandet se till att medlemsstaterna vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå de två mål som anges i artikeln: 4. Särskilda kommentarer Artikel 1 — Ge materiella och finansiella resurser åt de befintliga strukturerna så att dessa kan ersätta skadelidande för ibland mycket omfattande skador. 4. 1. Enligt artikeln utgörs det geografiska territoriet enbart av Europeiska unionen. Kommittén frågar sig om det skulle vara möjligt och lämpligt att utsträcka giltigheten till att avse andra länder. — Se till att systemet för avräkning mellan ersättnings- organen fungerar väl, eftersom dessa enligt motive- ringen skall fullgöra likadana uppgifter men mycket väl kan ha en sinsemellan annorlunda struktur, till exempel i de fall då en garantifond i medlemsstaten där den skadelidande är bosatt har att ersätta en Gröna kort-byrå i den medlemsstat där olyckan ägde rum. 3. 29. I den utsträckning två befintliga strukturer kan utöva denna funktion, skulle det underlätta om det i en bilaga till direktivet infördes en förteckning över varje 4. 2. Det finns flera olika situationer: — I enlighet med EES-avtalet bör medlemsländerna i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (Island, Norge, Liechtenstein) omfattas av gemenskapsdirek- tivet när det antagits. — Schweiz, som gränsar till flera medlemsstater, utgör ett särskilt problem på grund av att landet inte är medlem av EES. Bilaterala förhandlingar pågår mellan EU och Schweiz men dessa har nyligen kört fast på frågan om transitering för vägtransporter. 25. 5. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning C 157/11 Kommittén frågor sig om det finns juridiska möjlig- heter att till skydd för de skadelidande utsträcka direktivets förmåner till gemenskapsmedborgare som lidit skada i en trafikolycka på schweiziskt territorium. En lösning som utformas enligt samma modell som den multilaterala garantiöverenskom- melsen skulle kunna genomföras på kort sikt. — Länderna i O¨ st- och Centraleuropa har gemensam gräns med ett flertal medlemsstater och upplever en ökad motorfordonstrafik. De skall bli medlemmar i Europeiska unionen och för några av dem kommer utvidgningsförhandlingarna att börja den 31 mars 1998. De har anslutit sig till systemet med grönt kort och till den multilaterala garantiöverenskommelsen. Man bör därför undersöka alternativet med överens- kommelse i avvaktan på utvidgningen. — Situationen i de andra länderna är mer känslig på det juridiska planet. Man kan dock undra över ett fall som inte täcks in av artikel 1, nämligen en olycka orsakad av ett fordon som inte är registrerat inom EU och som körs av en amerikansk ägare, som omfattas av en gränsförsäkringsgaranti utfärdad av en försäkringsgivare med säte i EU. Artikel 3 4. 5. Det förefaller lämpligt att införa en hänvisning till skyldigheten för representanten som ansvarar för skaderegleringen att meddela sig med den skadelidande på dennes språk. Ett sådant förtydligande kan fogas till slutet av punkt 4 enligt följande: ”Han skall meddela sig med den skadelidande på det officiella språket eller de officiella språken i den medlemsstat i vilken denne är bosatt. ” 4. 6. Punkten 6, vars avfattning är mycket viktig för att säkerställa att skyldigheten att lämna ersättningsbud iakttas till förmån för de skadelidande, bör kompletteras i tre avseenden. För det första bör man ha beredskap för de fall 4. 7. då den skadelidandes begäran om ersättning avvisas av försäkringsgivaren på grund av att den inte är rimlig. Försäkringsgivaren bör inom tre månader motivera sin vägran. 4. 2. 1. Enligt artikel 1 är fordonsregistreringen oupp- lösligt knuten till försäkringen. Emellertid verkar det finnas situationer, där dessa två kumulativa villkor inte är uppfyllda. 4. 7. 1. Uttrycket ”ersättningsbud” omfattar säkerli- gen också ett nollbud men det förefaller enligt kommittén klokare att lägga till en särskild föreskift i likhet med den som finns i artikel 5. 1 andra strecksatsen, där uttrycket ”motiverat svar” används. Kommittén konstaterar för övrigt att det råder 4. 3. stora skillnader mellan registreringssystemen i EU vad beträffar myndigheterna som lämnar ut registrerings- skyltar, de uppgifter som fordras, de tidsgränser som gäller för att ändra dem. m. m. Motorfordonsdirektiven berör inte dessa frågor. 4. 3. 1. Denna fråga bör tas upp mot bakgrund av att man konstaterat ett antal fall av otillåtet tillhandahållan- de av tjänster beträffande motorfordon. Artikel 2 4. 4. Kommittén förordar att rätten till direktanspråk skall gälla alla skadelidande enligt definitionen i arti- kel 1. 2 i direktiv 72/166/EEG. Den föreslår därför att den nuvarande lydelsen byts ut mot följande: 4. 7. 2. Efter uttrycket ”ersättningsbud” kunde således följande skrivning infogas: ”eller tydligt anger skälen till varför han avvisar ersättningsansökan. ” Samma förtydligande bör göras beträffande for- 4. 8. men för ersättningsansökan. Med hänsyn till det straff- ansvar som följer med ett uteblivet eller otillfredsställan- de svar bör ett svar vara så fullständigt och välmotiverat som möjligt. 4. 8. 1. Adjektivet ”motiverad” bör därför läggas till före uttrycket ”skadeersättningsansökan” i första stycket i punkt 6. 4. 9. Formuleringen i den andra strecksatsen som täcker fallet då försäkringsgivaren skall ”lämna ett lämpligt svar” i stället för ”lämnar ett ersättningsbud” bör förtydligas i den franska versionen. De två villkoren kan således vara både kumulativa och alternativa. Ordet ”och” bör därför ersättas med uttrycket ”och/eller”. ”Varje medlemsstat skall övervaka att skadelidande enligt artikel 1. 2 i direktiv 72/166/EEG har rätt att framställa ersättningskrav direkt till den ansvariges försäkringsgivare. ” 4. 10. Det kunde vara på sin plats att i artikel 4 ta in en hänvisning till garantifonden. Följande skrivning Artikel 4 C 157/12 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 25. 5. 98 kunde således läggas till i slutet av den sista meningen i punkt 3: ”samt namn och adress för det organ som avses i artikel 4. 1 i direktiv 84/5/EEG. ” ”4. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att underlätta utbytet av information mellan informationsorganen som inrättas enligt punkt 1. ” 4. 11. I denna artikel anger man i detalj innehållet i den information som är av intresse för att underlätta skaderegleringen och fastställer skyldigheterna som gäller i informationsutbytet mellan försäkringsbolagen och medlemsstaterna. Tyvärr hänvisas det inte till någon skyldighet för skadeersättningsorganen i medlemsstater- na att utbyta sådan information sinsemellan. I motive- ringen vidgår kommissionen att ”samarbetet mellan informationskontoren [är] oundgängligt för att det skall gå att få registreringsnumret på fordonet och namnet på försäkringsgivaren i den skadelidandes bosättningsland, eftersom dessa upplysningar endast finns registrerade i det land där fordonet är inregistrerat”. Artikel 6 4. 12. Det vore värdefullt att undanröja varje missförs- tånd om de fall som avses i denna artikel genom att ersätta skrivningen: ”Om det inte är möjligt att identifiera försäkringsgi- varen” i första meningen med följande, mer tydliga skrivning: ”När ett skadeersättningsorgan inte har lyckats identifiera försäkringsgivaren för ett fordon som är inregistrerat i det egna territoriet. ” Artikel 7 4. 11. 1. Kommittén anser att en uttrycklig hänvisning bör göras till detta samarbete i artikel 4. En sådan skrivning kunde läggas till som en ny punkt 4 enligt följande: 4. 13. Med tanke på de praktiska svårigheterna att inrätta det i artikel 4 beskrivna registret föreslår kom- mittén att förlänga den i punkt 1 angivna tiden för genomförande förlängs från 24 till 30 månader. Bryssel den 25 mars 1998. Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Tom JENKINS


title: Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om: - »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om udvidelse af Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, til at omfatte Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland«, og - »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om udvidelse af Rådets direktiv 97/80/EF af 15. december 1997 om bevisbyrde i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn til at omfatte Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland«

eurovoc_concepts:
Northern Ireland
United Kingdom
framework agreement
part-time employment
sexual discrimination

text: C 157/64 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 25. 5. 98 Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om: — »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om udvidelse af Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, til at omfatte Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland«, og — »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om udvidelse af Rådets direktiv 97/80/EF af 15. december 1997 om bevisbyrde i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn til at omfatte Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland« (98/C 157/15) Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 17. marts 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 100 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om de ovennævnte emner. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål. Under arbejdet udpegede ØSU Ada Maddocks til hovedordfører (forretningsordenens artikel 20 og 50). Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 353. plenarforsamling af 25. og 26. marts 1998, mødet den 25. marts 1998, med 52 stemmer for, 1 imod og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse. På linje med den tidligere positive udtalelse (1) om udvidelse af direktiverne om henholdsvis europæiske samarbejdsudvalg og forældreorlov til også at omfatte Det Forenede Kongerige hilser Det Økonomiske og Sociale Udvalg det velkommen, at Det Forenede Kongerige tiltræder de sociale og arbejdsmarkedsmæssige bestemmelser i den nye traktat. Det støtter derfor Kommissionens to forslag. Bruxelles, den 25. marts 1998. Tom JENKINS Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg (1) EFT C 19 af 21. 1. 1998


title: Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi eläinlääkärintarkastuksista yhteisön sisäisessä kaupassa sisämarkkinoiden toteuttamista varten annetun direktiivin 89/662/ETY muuttamisesta tarkastusten tiukentamiseksi"

eurovoc_concepts:
animal product
computer system
intra-EU trade
single market
veterinary inspection

text: C 157/32 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 25. 5. 98 Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi eläinlääkärintarkastuksista yhteisön sisäisessä kaupassa sisämarkkinoiden toteut- tamista varten annetun direktiivin 89/662/ETY muuttamisesta tarkastusten tiukentamisek- si” (1) (98/C 157/09) joulukuuta 1997 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 43 ja Neuvosto päätti 16. 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edella¨ mainitusta ehdotuksesta. Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 5. maaliskuuta 1998. Esittelijä oli Sergio Colombo. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. –26. maaliskuuta 1998 pitämässään 353. täysistunnossa (maaliskuun 25. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. A¨ änestyksessä annettiin 106 ääntä puolesta, 2 vastaan kahden pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1. 1. Eläinlääkärintarkastuksia yhteisön sisäisessä kaupassa käsittelevää direktiiviä 89/662/ETY halutaan muuttaa BSE-kriisistä saatujen kielteisten kokemusten vuoksi. Nykyistä tiukempien tarkastusten katsotaan olevan entistä varmempi ja edullisempi tapa ehkäistä ongelmien syntyä. Koska tarkastukset sisärajoilla on poistettu, on 1. 2. otettu käyttöön järjestelmä, jossa eläintuotteiden lähtöpaikassa suoritettavia eläinlääkärintarkastuksia lisätään. Samoin järjestelmä mahdollistaa tarkastuksen tekemisen lopullisessa määräpaikassa. valtaisten viranomaisten välinen tietojen vaihto on yhtenevä kansanterveyden suojelun takaamiseen tähtää- vien tärkeiden vaatimusten kanssa. 2. 2. Vaikka komitea hyväksyykin yhteydenpitojärjes- telmän laajentamisen, se toteaa kuitenkin, ettei sillä ratkaista kokonaan tarkastusjärjestelmien vahvistami- sen takaamisongelmaa. Sen vuoksi komitea kehottaa komissiota jatka- 2. 2. 1. maan toimia jäsenvaltioiden elintarvikkeiden tarkastus- järjestelmien todelliseksi yhdenmukaistamiseksi. 1. 3. Käsillä olevan direktiivin perustavoitteena on parantaa jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välistä tietojen vaihtoa. 3. Oikeusperusta 1. 4. Vaikka direktiivissä jätetäänkin säännösten so- veltaminen jäsenvaltioiden tehtäväksi, siinä ehdotetaan, että eläinlääkintäviranomaisten tietokoneistettu Animo- yhteydenpitojärjestelmä ulotettaisiin myös yhteisön si- säiseen elintarvikkeiksi tarkoitettujen eläintuotteiden kauppaan. Animo-järjestelmä mainitaan jo eläinlää- kärin- ja kotieläinjalostustarkastuksia käsittelevässä di- rektiivissä 90/425/ETY. 3. 1. Komissio teki ehdotuksensa perustamissopimuk- sen 100 a artiklan (sisämarkkinat) pohjalta, vaikka tavanomainen oikeusperusta tämäntyyppisille sään- nöksille on 43 artikla (maatalous), sillä ne koskevat liitteessä II mainittujen tuotteiden tuottamista ja myyn- tiä. Neuvoston oikeudellinen yksikkö on vahvistanut, että 43 artikla on asianmukainen oikeusperusta (neuvos- ton oikeudellisen yksikön 10. lokakuuta 1997 antama lausunto N:o 11180/97). 2. Yleistä 2. 1. Komitea on komission kanssa samaa mieltä tietokoneistetun Animo-yhteydenpitojärjestelmän ulot- tamisesta myös direktiivin 89/622/ETY sovellusalaan kuuluvia, elintarvikkeiksi tarkoitettuja eläintuotteita koskevien tietojen vaihtoon. Komitea katsoo, että toimi- (1) EYVL C 13, 17. 1. 1998, s. 12. 3. 2. Komitea ymmärtää komission perusteet soveltaa 100 a artiklaa oikeusperustana käsillä olevaan direktii- viin. Se korostaa kuitenkin, että perusteet tukevat myös 43 artiklan valintaa oikeusperustaksi. 3. 3. Näin ollen komitea suosittaa, että kaikissa maa- talouteen liittyvissä kysymyksissä oikeusperustana käy- tettäisiin edelleen 43 artiklaa, jotta vältettäisiin nykyinen pitkä ja monimutkainen menettelytapa sovellettaessa 100 a artiklaa. Asia on kuitenkin tarkistettava Amsterda- min sopimuksen 129 artiklan astuttua voimaan. 25. 5. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 157/33 4. Erityistä – 2 kohdassa poistetaan sana ”mahdolliset”. 4. 1. 12 artikla 4. 1. 1. Mahdollisten tulkinnanvaraisuuksien välttä- miseksi Animo-järjestelmää jäsenvaltioihin laajennet- taessa komitea ehdottaa, että – 1 kohdassa muutetaan ilmaisu ”voidaan – – tarvit- taessa ulottaa” ilmaisuksi ”on – – ulotettava”, Bryssel, 25. maaliskuuta 1998. 4. 2. Viimeinen ”katsovat, että” -kohta 4. 2. 1. Muutetaan oikeusperusta kohdan 3. 3 mukai- seksi. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Ehdotus neuvoston direktiiviksi koristekasvien lisäysaineiston pitämisestä kaupan” (98/C 157/10) Neuvosto päätti 26. tammikuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 43 artiklan nojalla ja 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta. Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 5. maaliskuuta 1998. Esittelijä oli Antoon Stokkers. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. –26. maaliskuuta 1998 pitämässään 353. täysistunnossa (maaliskuun 25. päivän istunnossa) seuraavan lausunnon äänin 111 puolesta, 1 vastaan 2:n pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto Koristekasvien viljelyllä on tärkeä asema yh- 1. 1. teisön maataloustuotannossa. Koristekasvien viljelyn tyydyttävät tulokset riippuvat suuressa määrin viljelyyn käytettävän aineiston laadusta ja terveydestä. Yhdenmu- kaisten vaatimusten aikaansaaminen yhteisötasolla on jotta voidaan varmistaa vapaa ja erittäin tärkeää, esteetön liikkuminen yhteisössä ja jotta ostajat voivat olla varmoja, että he saavat koko yhteisön alueella kasvien terveyden kannalta moitteetonta ja hyvälaatuis- ta lisäysaineistoa. Komissio käynnisti toukokuussa 1996 SLIM-aloitteen (Simpler Legislation for the Internal Market eli sisämarkkinoiden lainsäädännön yksinker- taistaminen), jonka avulla pyrittiin löytämään keinoja sisämarkkinalainsäädännön yksinkertaistamiseksi. Ko- ristekasviala oli yksi koehankkeeseen valituista neljästä alasta, koska sitä koskevan lainsäädännön saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä sekä sen täytäntöönpa- nossa oli ollut ongelmia. Ns. SLIM-ryhmä antoi suosi- tuksia koristekasvidirektiivin yksinkertaistamiseksi. Nyt käsiteltävänä olevassa komission ehdotuksessa ote- taan huomioon SLIM-ryhmän suositukset sekä jäsenval- tioiden ja alan järjestöjen huomautukset. Komission ehdotus perustuu Euroopan yhteisön perustamissopi- muksen 43 artiklaan. Ehdotuksessa esitetään nykyisen direktiivin 91/682/ETY koko teksti, johon muutokset on lisätty alleviivauksin. 2. Yleistä 2. 1. Komissio on onnistunut tekemään direktiiviä yksinkertaistavia ehdotuksia. Komission ehdotuksessa vastuu laatuvaatimusten täyttämisestä annetaan ensi sijassa ketjun tärkeimmille lenkeille eli niille, jotka ovat tekemisissä tuotannon sekä lähtöaineiston lisäyksen ja tuonnin kanssa. Komitea suhtautuu myönteisesti tähän käsittelytapaan. Sen mielestä tällä tavoin lähtöaineiston ostajat saavat riittävän laatutakuun ja samalla vältetään tarpeetonta byrokratiaa. Ehdotuksessa käsitellään tasapainoisesti myös 2. 2. lähtöaineiston tuontia, joten ei tarvitse pelätä kilpailun


title: Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem "Vorschlag für eine Richtlinie des Rates zur Wahrung ergänzender Rentenansprüche von Arbeitnehmern und Selbständigen, die sich innerhalb der Europäischen Union bewegen"

eurovoc_concepts:
EU Member State
free movement of persons
pension scheme
self-employment
wage earner

text: C 157/26 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 25. 5. 98 Muster vergleichbarer Initiativen des Europäischen Par- laments im Bereich der Stromerzeugung aus erneuerba- ren Energieträgern; 8. 5. 9. Mobilisierung der Finanzinstrumente der Ge- meinschaft und der Mitgliedstaaten zur Förderung und Erleichterung von Investitionen in neue KWK-Anlagen, insbesondere durch zinsvergünstigte Darlehen, bei gleichzeitiger Förderung eines schrittweisen, aber geziel- ten Programms zur Stillegung bzw. Modernisierung veralteter Anlagen; Festlegung einer gemeinsamen methodischen 8. 5. 10. Vorgehensweise für die Validierung und Qualitätszertifi- zierung der Pläne für neue KWK-Anlagen und/oder — wo möglich und angebracht — für die Modernisie- rung bestehender Anlagen auf der Grundlage gemeinsa- mer Mindeststandards in bezug auf die Effizienz, um auf diese Weise auch die Gewährung von Finanzierungs- hilfen für zertifizierte Unternehmensprojekte auf euro- päischer und nationaler Ebene zu fördern; 8. 5. 11. Untersuchung der Zulassung von KWK- Anlagen zum etwaigen künftigen System von „Effizienz- guthaben“ unter Berücksichtigung der Treibhausgas- emissionen, das im Anschluß an die Beschlüsse von Kyoto derzeit von den UN-Dienststellen geprüft wird; 8. 5. 12. Widmung eines angemessenen Raumes für die neuen Kraft-Wärme-Kopplungstechnologien, vor allem für kleine, flexible und dezentralisierbare Anlagen, in den Leitaktionen des 5. Gemeinschaftlichen FTE- Rahmenprogramms und insbesondere in jenen, die die neuen Städtebaukonzepte, fortgeschrittenen Energie- systeme und Wasserbehandlungssysteme betreffen. Brüssel, den 25. März 1998. Der Präsident des Wirtschafts- und Sozialausschusses Tom JENKINS Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem „Vorschlag für eine Richtlinie des Rates zur Wahrung ergänzender Rentenansprüche von Arbeitnehmern und Selbständigen, die sich innerhalb der Europäischen Union bewegen“ (1) (98/C 157/07) Der Rat beschloß am 15. Januar 1998, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 235 des EG-Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Sozial- und Familienfragen, Bildungswesen und Kultur nahm ihre Stellungnahme am 12. Februar 1998 an. Berichterstatter war Herr Whitworth. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 353. Plenartagung am 25. und 26. März 1998 (Sitzung vom 25. März) mit 98 gegen 4 Stimmen bei 5 Stimmenthaltungen folgende Stellungnahme. 1. Einleitung 1. 1. Von Anbeginn der Europäischen Gemeinschaft an war die Kommission bestrebt, gemäß Artikel 51 des Vertrags Maßnahmen auf dem Gebiet der sozialen Sicherheit zu fördern, die die Freizügigkeit der Arbeitneh- mer ermöglichen, und insbesondere sicherzustellen, daß Personen, die nacheinander in verschiedenen Mitglied- staaten berufstätig sind, keine Einbußen auf dem Gebiet der sozialen Sicherheit erleiden. 1. 2. Ziel der „Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 zur Anwendung der Systeme der sozialen Sicherheit auf (1) ABl. C 5 vom 9. 1. 1998, S. 4. Arbeitnehmer und deren Familien, die innerhalb der Gemeinschaft zu- und abwandern“ war es u. a. , die Hindernisse, die der grenzüberschreitenden Mobilität von Arbeitnehmern im Bereich der gesetzlichen Renten entgegenstehen, zu beseitigen. Diese komplexe Richtlinie wurde viele Male geändert, ihr Ziel im Bereich der gesetzlichen Renten wurde jedoch erreicht. 1. 3. Als wesentlich schwieriger hat sich die Verfol- gung des gleichen Ziels bei den Betriebsrenten erwiesen. Dies ist zweifellos auf die große Unterschiedlichkeit der diesbezüglichen Vereinbarungen und der dafür geltenden rechtlichen Regelungen in den verschiedenen Mitglied- staaten zurückzuführen. Dennoch ist die Lösung dieses 25. 5. 98 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften C 157/27 Problems eine wesentliche Voraussetzung für die Voll- endung des Binnenmarktes, und der jetzige Vorschlag der Kommission ist keineswegs verfrüht, sondern eher überfällig. Artikel 8: Information: Arbeitnehmer, die ins Ausland übersiedeln, müssen über ihre Ansprüche und Aus- wahlmöglichkeiten angemessen informiert werden. 1. 4. 1991 veröffentlichte die Kommission eine Mittei- lung mit dem Titel „Ergänzende Systeme der sozialen Sicherheit: die Rolle der betrieblichen Altersversor- gungssysteme für den Sozialschutz der Arbeitnehmer und ihre Auswirkungen auf die Freizügigkeit“ (1). In seiner damaligen Stellungnahme zu diesem Dokument ging der Wirtschafts- und Sozialausschuß auf eine Reihe von Punkten ein, so z. B. die mögliche Koordinierung der Betriebsrentensysteme sowie den Erwerb und die Geltendmachung von Altersversorgungsansprüchen und die Möglichkeiten ihrer U¨ bertragung innerhalb der Gemeinschaft und drängte die Kommission, in dieser Angelegenheit Maßnahmen zu ergreifen (2). 2. Der Vorschlag der Kommission 2. 1. Das erklärte Ziel des Richtlinienvorschlags be- steht darin sicherzustellen, daß die früher oder gegenwär- tig erworbenen Ansprüche von Mitgliedern ergänzender Altersversorgungssysteme, die von einem Mitgliedstaat zum anderen wandern, entsprechend geschützt sind. Dieses Ziel soll durch Regelungen auf folgenden 2. 2. Gebieten erreicht werden: Artikel 4: Aufrechterhaltung erworbener Rentenansprü- che: Ein Mitglied, für das die Beitragszahlungen an ein betriebliches Altersversorgungssystem eingestellt wer- den, wenn es seinen Arbeitsplatz aufgibt, um in einem anderen Mitgliedstaat eine neue Beschäftigung anzutre- ten, darf die im Rahmen dieses Systems bereits erworbe- nen Ansprüche nicht verlieren. Artikel 5: Gewährleistung grenzüberschreitender Zah- lungen: Mitglieder, die in einen anderen Mitgliedstaat übergesiedelt sind, sollen Anspruch auf die vollständige Auszahlung der Leistungen haben. Artikel 6: Entsandte Arbeitnehmer: Arbeitnehmer, die von ihrem Arbeitgeber vorübergehend in einem anderen Mitgliedstaat beschäftigt werden, sollen entsprechend der im Rahmen der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 für gesetzliche Rentensysteme vorgesehenen Regelung die gleichen Möglichkeiten haben, weiterhin Beiträge in das Betriebsrentensystem ihres Herkunftslandes einzuzah- len, nämlich ein Jahr lang, das auf zwei Jahre verlängert werden kann. Artikel 7: Steuerliche Behandlung: Diese Beiträge sind von dem Aufnahmeland steuerlich so zu behandeln, als ob sie in ein einheimisches System eingezahlt würden. (1) SEK(91) 1332 endg. (2) ABl. C 223 vom 31. 8. 1992, S. 13. 3. Allgemeine Bemerkungen Der Wirtschafts- und Sozialausschuß begrüßt die 3. 1. vorgeschlagene Richtlinie als einen begrenzten ersten Schritt in Richtung auf das Ziel der völligen Freizügigkeit im Bereich der zusätzlichen Altersversorgung. Er ist sich der Komplexität der Problematik bewußt, die auf stark voneinander abweichende Altersversorgungsregelungen in den fünfzehn Mitgliedstaaten und die für sie maßgebli- chen Rechtsvorschriften und Steuerregelungen zurück- zuführen ist. Er ist sich ebenfalls darüber im klaren, daß einige Mitgliedstaaten bereits einen Teil der Bestimmun- gen der Richtlinie umgesetzt haben, andere jedoch noch nicht. 3. 2. Die in Artikel 4 des Richtlinienvorschlags gefor- derte Aufrechterhaltung erworbener Rentenansprüche ist ein Beispiel für diese Situation. Der Grundsatz, daß Personen, die in einen anderen Mitgliedstaat übersiedeln, weder schlechter noch besser gestellt sein sollten als diejenigen, die im gleichen Mitgliedstaat bleiben, ist jedoch richtig und sollte im EU-Recht verankert werden. 3. 3. Auch die Rentenzahlung in anderen Mitglied- staaten ist bereits die Norm. In der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 wird dies bereits für gesetzliche Renten- leistungen verlangt, und es ist richtig, in Artikel 1 festzulegen, daß der gleiche Grundsatz auch auf ergän- zende Rentenleistungen Anwendung findet. 3. 4. Der Ausschuß betrachtet die in Artikel 6 enthalte- ne Bestimmung, der zufolge vorübergehend ins Ausland entsandte Arbeitnehmer und/oder in ihrem Auftrag handelnde Arbeitgeber weiterhin Beiträge an das Alters- versorgungssystem im Herkunftsmitgliedstaat des Versi- cherten entrichten können, als die nützlichste Neuerung des Richtlinienvorschlags. Sie wird Angestellten multina- tionaler Unternehmen, die im Laufe ihres Berufslebens u. U. mehrmals ins Ausland entsandt werden, großen Nutzen bringen und es ihren Arbeitgebern erheblich erleichtern, sie über betriebliche Altersversorgungssyste- me zu versichern, ohne deswegen zusätzliche Kosten aufwenden und komplizierte Verwaltungsauflagen erfül- len zu müssen. 3. 4. 1. Der Ausschuß ist allerdings der Ansicht, daß der in der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 festgelegte einjährige Zeitraum viel zu kurz ist und die Bestimmung für die Gesamtdauer der Entsendung gelten sollte. Er stellt fest, daß in der Empfehlung 16 vom 22. Dezember 1984 eine Ausdehnung des zwölfmonatigen Zeitraums mit Zustimmung des Arbeitgebers auf die Gesamtdauer des Arbeitsaufenthalts befürwortet wird, wenn Arbeit- nehmer wegen ihres Fachwissens oder ihrer besonderen Fähigkeiten bzw. im Hinblick auf das Erreichen be- stimmter Ziele für ihren bisherigen Arbeitgeber ins Ausland gehen. Er ist der Meinung, daß diese Empfeh- lung Rechtskraft erlangen sollte, indem sie sowohl in die Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 als auch in den hier erörterten Richtlinienvorschlag aufgenommen wird. C 157/28 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 25. 5. 98 3. 4. 2. Artikel 6 Absatz 2 wird insofern für in bestimm- te Mitgliedstaaten entsandte Arbeitnehmer (und deren Arbeitgeber) von Nutzen sein, als sie von jedweder gesetzlichen Verpflichtung befreit werden, Beiträge in ein ergänzendes System im Aufnahmemitgliedstaat ein- zuzahlen, wenn sie die Beitragszahlung in ihrem Her- kunftsmitgliedstaat aufrechterhalten. 3. 4. 3. Es sei darauf hingewiesen, daß für den in Artikel 3 Buchstabe g) verwendeten Begriff „entsandter Arbeitnehmer“ durch die Bezugnahme auf Titel II der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 folgende Definition gilt: „Ein Arbeitnehmer, der im Gebiet eines Mitglied- staats von einem Unternehmen beschäftigt wird, dem er gewöhnlich angehört, und von diesem Unternehmen zur Ausführung einer Arbeit für dessen Rechnung in das Gebiet eines anderen Mitgliedstaats entsandt wird,. “. Personen, die von ihrem Arbeitgeber in einen anderen Mitgliedstaat entsandt werden, um dort für ein anderes Unternehmen zu arbeiten, fallen somit nicht unter diese Begriffsbestimmung. Nach Ansicht des Ausschusses sollte zwischen den beiden Arbeitnehmerkategorien keine Unterscheidung getroffen werden. 3. 5. Artikel 7 ist die logische Folge von Artikel 6 und deswegen von eminenter Bedeutung, weil hier erstmals der Versuch unternommen wird, eine Schneise in den „Dschungel“ unterschiedlicher steuerlicher Behandlun- gen von Ein- und Auszahlungen an bzw. aus ergänzen- de(n) Rentensysteme(n) durch die Mitgliedstaaten zu schlagen. Dennoch wird es auch in Zukunft Abweichun- gen geben: So zum Beispiel könnte ein aus dem Vereinig- ten Königreich nach Deutschland entsandter Arbeitneh- mer seine Beiträge unter bestimmten Umständen nicht steuermindernd geltend machen, was ihm in seinem Heimatstaat möglich wäre. Bei seiner Rückkehr in das Vereinigte Königreich müßte er jedoch die ihm aufgrund seiner Tätigkeit in Deutschland zustehenden Leistungen versteuern, wozu er im Falle einer Mitgliedschaft bei einem deutschen Versicherungsträger nicht verpflichtet wäre. Hingegen wäre ein in umgekehrter Richtung (d. h. aus Deutschland in das Vereinigte Königreich) entsandter Arbeitnehmer u. U. berechtigt, seine Arbeit- nehmerbeiträge steuermindernd geltend zu machen und die späteren Leistungen steuerfrei zu empfangen. Die Kommission sollte die Mitgliedstaaten dazu bewegen, sich flexibel zu zeigen und zufriedenstellende zwischen- staatliche Lösungskonzepte zu entwickeln, um derartige Unterschiede einzuebnen. 3. 5. 1. Der Ausschuß stellt fest, daß die Bestimmungen von Artikel 7 nur für Mitglieder ergänzender Renten- systeme gemäß der in Artikel 3 Buchstabe b) enthaltenen Begriffsbestimmung gelten und nicht für Einzelpersonen, die sich durch individuell getätigte Abschlüsse eine private Altersversorgung aufgebaut haben. Es gibt Gründe, die dafür sprechen, daß derartige Vereinbarun- gen insbesondere in den Mitgliedstaaten als ergänzende Altersversorgungssysteme betrachtet werden, in denen diesbezügliche Arbeitgeberbeiträge auf freiwilliger oder vertraglicher Basis erfolgen. Rentensysteme, die sich in einen anderen Mitgliedstaat- begeben, große Bedeutung bei. Seiner Ansicht nach sollten sowohl der Arbeitgeber als auch der Verwalter des Rentensystems verpflichtet sein, den Versicherten umfassend über die vorhandenen Wahlmöglichkeiten und die sich daraus ergebenden Folgen zu informieren. 3. 7. Wie der Ausschuß bereits feststellte, führt der Richtlinienvorschlag zu einer ungleichen Behandlung von im Auftrag des eigenen Arbeitgebers bzw. für ein anderes Unternehmen entsandten Arbeitnehmern (Artikel 6) und zu einer ungleichen Besteuerung von Mitgliedern betrieblicher Altersversorgungssysteme und privat versicherten Einzelpersonen (Artikel 7). Diese Unterschiede sollten so schnell wie möglich durch weitere Maßnahmen beseitigt werden. 4. Besondere Bemerkungen 4. 1. Zweiter Erwägungsgrund Es sei darauf hingewiesen, daß sich betriebliche Alters- versorgungssysteme (die Gegenstand dieses Richtlinien- vorschlags sind) recht deutlich von den in einigen Mitgliedstaaten bestehenden ergänzenden Sozialschutz- systemen unterscheiden und an sich kein Bestandteil der einzelstaatlichen Systeme der sozialen Sicherheit in diesen Staaten sind. Betriebliche Altersversorgungssyste- me haben naturgemäß vertraglichen Charakter und sind Bestandteil eines Arbeitsvertrages. Der Ausschuß hält es für wünschenswert, in einem zusätzlichen Erwägungs- grund auf die Rolle hinzuweisen, die betriebliche Alters- versorgungssysteme in diesem Zusammenhang spielen. 4. 2. Artikel 3 Buchstabe a) Der Ausschuß stellt fest, daß die Aufnahme des Wortes „ersetzt“ erforderlich ist, um auch die in einigen Mit- gliedstaaten geltenden beitragsorientierten Versor- gungsordnungen abzudecken. 4. 3. Artikel 3 Buchstabe b) In der ersten Zeile sollte „und“ durch „oder“ ersetzt werden, weil „betriebliche Rentensysteme“ und „kollek- tive Vereinbarungen mit dem gleichen Ziel“ Alternativen darstellen. 4. 4. Artikel 3 Buchstabe h) Die Definition des Begriffs „Herkunftsmitgliedstaat“ ist im Hinblick auf eine zweite oder im Anschluß daran erfolgende Entsendung unzureichend. In derartigen Fäl- len sollte dies der Staat sein, in dem der Arbeitnehmer unmittelbar vor der ursprünglichen Entsendung gearbei- tet hat. 4. 5. Artikel 4 Der Ausschuß mißt der in Artikel 8 festgelegten 3. 6. Informationspflicht gegenüber Mitgliedern ergänzender Der Ausschuß nimmt zur Kenntnis, daß der Begriff „vollständige Aufrechterhaltung“ beispielsweise — so- fern die einschlägigen Bestimmungen dies vorsehen — 25. 5. 98 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften C 157/29 die Verpflichtung zur Indexierung der Leistungen im- Rahmen von Systemen mit leistungsbezogenen Zusagen beinhaltet, wie es in Abschnitt 3 (unter Ziffer 1) der von der Kommission erstellten Folgenabschätzung dargelegt wird. 5. Weitere Empfehlungen 5. 1. Wie bereits unter Ziffer 3. 1 angemerkt, betrachtet der Ausschuß den Richtlinienvorschlag als einen be- grenzten ersten Schritt in Richtung auf das Ziel der völligen Freizügigkeit im Bereich der zusätzlichen Alters- versorgung. Unter Ziffer 1. 4 wurde bereits darauf hingewiesen, daß der Ausschuß in seiner 1992 verabschie- deten Stellungnahme zur Rolle der betrieblichen Alters- versorgungssysteme und ihren Auswirkungen auf die Freizügigkeit eine Reihe von Bereichen aufzeigte, in denen Handlungsbedarf besteht. In seiner am 11. Dezember 1997 (1) verabschiede- 5. 2. ten Stellungnahme zu dem Grünbuch der Kommission „Zusätzliche Altersversorgung im Binnenmarkt“ formu- lierte der Ausschuß eine Reihe von Empfehlungen zu Problempunkten, die die Kommission seinerzeit ermittelte, in dem nun vorgelegten Richtlinienvorschlag jedoch nicht berücksichtigt hat. Dazu gehören: — die Voraussetzungen für den Erwerb von Anwart- schaften — insbesondere die langen Beschäftigungs- zeiträume, die in einigen Mitgliedstaaten nachzuwei- sen sind; — die Schwierigkeiten bei der U¨ bertragbarkeit von erworbenen Rentenansprüchen zwischen Mitglied- staaten; — die steuerrechtlichen Probleme beim Erwerb von Rentenanwartschaften in mehr als einem Mitglied- staat; die Rechte von Arbeitnehmern, die vorüberge- hend eine Beschäftigung in einem anderen Mitglied- staat aufnehmen, ohne von ihrem Arbeitgeber dort- hin entsandt worden zu sein. ten Stellungnahme hinsichtlich der in dieser Angelegen- heit erzielbaren Fortschritte unterbreitete, und ist der Auffassung, daß zu diesem Zweck ein Zeitplan erstellt werden sollte. 5. 5. Der Ausschuß erinnert daran, daß er in seiner 1992 verabschiedeten Stellungnahme anregte, die Mög- lichkeit zu untersuchen, ein Modell eines europäischen betrieblichen Altersversorgungssystems zu konzipieren, das u. U. dem Statut der Europäischen Aktiengesellschaft nach dessen endgültiger Verabschiedung als Anlage beigefügt werden könnte, sowie transnationale wirt- schaftsbereichsbezogene Systeme zu prüfen. Er stellt diese Anregungen erneut als Lösungsmöglichkeit zur Diskussion, ohne dabei eine Harmonisierung der beste- henden einzelstaatlichen Rentengesetze, Vorschriften, Verfahrensweisen und Steuerregelungen anzustreben (2). 5. 6. Eine andere Möglichkeit könnte eine Regelung sein, bei der ein entsprechend den Rechtsvorschriften eines Mitgliedstaates errichtetes betriebliches Altersver- sorgungssystem Teilbereiche hätte, in die in anderen Mitgliedstaaten beschäftigte Arbeitnehmer bei entspre- chenden steuerlichen Verpflichtungen aufgenommen werden könnten. Die Verwaltung dieses Systems (ein- schließlich seiner aufsichtsrechtlichen U¨ berwachung, seiner Solvabilitätsanforderungen und seiner Investi- tionsvorschriften) würde folglich den Rechtsvorschriften des Herkunftsmitgliedstaats unterliegen und nach den dortigen Verfahrensweisen erfolgen, während für die steuerliche Behandlung der Ein- und Auszahlungen entsprechend den Bestimmungen der Aufnahme- mitgliedstaaten, in denen die betreffenden Arbeitnehmer ansässig sind, zu verfahren wäre. Dies würde bedeuten, daß im Bereich der ergän- 5. 7. zenden Altersversorgungssysteme ähnlich den Lebens- versicherungen auf einem freien Markt operiert werden könnte, ohne daß dies die Autonomie der Mitgliedstaa- ten in bezug auf die Besteuerung, die Sozialversicherungs- regelungen und die Rechtsvorschriften für die Verwal- tung von Pensionsfonds beeinträchtigen würde. 5. 3. Die Stellungnahme enthielt auch eine Reihe von besonderen Bemerkungen zur Bedeutung der Besteue- rung bei ergänzenden Altersversorgungssystemen. 6. Schlußfolgerungen 5. 4. Der Ausschuß bekräftigt seine in der Stellungnah- me von Dezember 1997 formulierten Bemerkungen und Empfehlungen. Im Zusammenhang mit der Verwaltung betrieblicher Altersversorgungssysteme gibt es zahlrei- che weitere Aspekte, deren Behandlung von Nutzen wäre, wie zum Beispiel die Mitgliedschaft von Ver- mögensverwaltungsgesellschaften, aufsichtsrechtliche Regelungen und die Berechnung von Transferbeträgen. Der Ausschuß fordert die Kommission nachdrücklich auf, weitere Maßnahmen in diesen Bereichen zu erarbei- ten und vorzuschlagen, die — soweit die Art der Versorgungssysteme dies zuläßt — auf das Erreichen des Endziels einer vollständigen U¨ bertragbarkeit von Betriebs- und Privatrenten ausgerichtet sind, das er als essentiellen Bestandteil einer EU-weiten Freizügigkeit von Personen betrachtet. Er macht auf den Vorschlagauf- merksam, den er unter Ziffer 5. 5 der vorstehend genann- (1) ABl. C 73 vom 9. 3. 1998, S. 109. 6. 1. Der Ausschuß begrüßt den Richtlinienvorschlag als einen begrenzten ersten Schritt auf dem Wege zur Durchsetzung des Grundsatzes der Freizügigkeit von Personen auf die Verfahrensweisen im Umgang mit ergänzenden Rentenansprüchen. Er vertritt die Auffas- sung, daß der Richtlinienvorschlag dahingehend geän- dert werden sollte, daß die für entsandte Arbeitnehmer geltende einjährige Frist (s. Ziffer 3. 4. 1 dieser Stellung- nahme) verlängert wird, die unter Ziffer 3. 7 angesproche- nen unterschiedlichen Handhabungen angeglichen und die in Kapitel 4 dargelegten besonderen Bemerkungen berücksichtigt werden. Er ist sich der Tatsache bewußt, daß die Erzielung 6. 2. von Fortschritten in diesem Bereich äußerst schwierig (2) Der Ausschuß verabschiedete unlängst (im Dezember 1997) eine Stellungnahme zum „Statut der europäischen Aktiengesellschaft“ und wird sich zu gegebener Zeit erneut zu diesem Sachverhalt äußern. C 157/30 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 25. 5. 98 ist, weil die in den einzelnen Mitgliedstaaten geltenden Altersversorgungsregelungen und die für sie maßgebli- chen Rechtsvorschriften und Steuerregelungen stark voneinander abweichen. 6. 3. Nichtsdestoweniger fordert der Ausschuß die Kommission nachdrücklich auf, ihre einschlägigen Ar- beiten fortzusetzen und dabei Maßnahmen zu ergreifen, die insbesondere auf die Lösung der Problempunkte abzielen, auf die er in seiner im Dezember 1997 verab- schiedeten Stellungnahme zum Grünbuch der Kommis- sion hingewiesen hatte, und die den in Kapitel 5 dieser Stellungnahme ausgesprochenen weiteren Empfehlun- gen Rechnung tragen. Brüssel, den 25. März 1998. Der Präsident des Wirtschafts- und Sozialausschusses Tom JENKINS Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem „Vorschlag für eine Verord- nung (EG) des Rates zur A¨ nderung der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 in bezug auf deren Ausdehnung auf Staatsangehörige von Drittländern“ (1) (98/C 157/08) Der Rat beschloß am 6. Januar 1998, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 198 des EG-Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Sozial- und Familienfragen, Bildungswesen und Kultur nahm ihre Stellungnahme am 12. März 1998 an. Berichterstatter war Herr Liverani. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 353. Plenartagung (Sitzung vom 25. März 1998) mit 109 gegen 1 Stimme bei 4 Stimmenthaltungen folgende Stellungnahme. 1. Einleitung 2. Allgemeine Bemerkungen 1. 1. Der auf den Artikeln 51 und 235 des EG-Vertrags beruhende Kommissionsvorschlag zielt darauf ab, die durch die Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 festgelegte gemeinschaftliche Koordinierung der nationalen Syste- me der sozialen Sicherheit auf in einem Mitgliedstaat versicherte Arbeitnehmer und Selbständige aus Nicht- mitgliedstaaten auszudehnen. 1. 2. Dieser Vorschlag dient der Erweiterung der Verordnung (EWG) Nr. 1408/71 und erfolgt im Rahmen der politischen Maßnahmen zur Verstärkung des sozia- len Schutzes und zur Verbesserung der Rechtsstellung der rechtmäßig in der Union lebenden Staatsangehörigen von Drittländern. (1) ABl. C 6 vom 10. 1. 1998, S. 15. 2. 1. Der Wirtschafts- und Sozialausschuß begrüßt den Vorschlag der Kommission und befürwortet die Begründung sowie die „Erwägungen“, mit denen das Ziel der sozialrechtlichen Gleichbehandlung von Staats- angehörigen aus Drittländern, deren Bedeutung bereits im Weißbuch zur Sozialpolitik (1994) und im mittelfristi- gen sozialpolitischen Aktionsprogramm (1995-1997) un- terstrichen wurde, bekräftigt werden soll. 2. 2. In diesem Zusammenhang verweist der Ausschuß auf die Ausführungen in seinen Stellungnahmen über die Stellung der Wanderarbeitnehmer aus Drittstaaten (2) sowie darauf, daß in den unlängst verabschiedeten (2) Stellungnahmen des WSA vom 24. April 1991 : ABl. C 159 vom 17. 6. 1991 und vom 26. September 1991 : ABl. C 339 vom 31. 12. 1991