title: Euron 1999 - Konvergensrapport 1998 - Utarbetad enligt artikel 109j.1 i fördraget

eurovoc_concepts:
Economic and Monetary Union
European Monetary System
economic convergence
report
third stage of EMU

text: EURON 1999 25 mars 1998 Rapport om konvergenssituationen samt rekommendation inför övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen EUROPEISKA KOMMISSIONEN Informationsprogram för den europeiska medborgaren EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 25. 03. 1998 KOM(1998) 1999 slutlig 98/0128 (CNS) EURON 1999 25 mars 1998 Rapport om konvergenssituationen samt rekommendation inför övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen (framlagda av kommissionen) Den 1 januari 1999 upprättas euroområdet Förord 1. 2. 3. 4. 5. Inom några månader kommer euron att vara verklighet. Genom att infora euron skänker Europa sina medborgare, sina barn och sina partner i världen ett konkret bevis på den gemensamma framtid som frivilligt har valts: en gemenskap i fred och välstånd. Den 1 januari 1999 kommer de europeiska staterna för första gången att införa en gemensam valuta, efter en lång process som kännetecknats av både stats- och regeringschefernas politiska suveränitet och skapandet av de ekonomiska förhållanden som är nödvändiga för att den gemensamma valutan skall bli en framgång. Införandet av euron bekräftar att en verklig stabilitetskultur slagit rot i Europa, vilket är en nödvändig förutsättning för en stabil, sund och väl förvaltad ekonomi. Euron är också ett svar på världsekonomins nuvarande utveckling och globalisering. Även om euron inte i sig själv räcker till för att råda bot på arbetslösheten skulle den prioriterade uppgiften att skapa sysselsättning berövas ett av sina viktigaste instrument utan den gemensamma valutan. Ekonomiska och monetära unionen (EMU) kommer att göra den europeiska ekonomin och dess inre marknad mer dynamisk, den kommer att gynna investeringarna, förstärka företagens konkurrenskraft, gynna konsumenter och sparare och underlätta livet för medborgarna i deras arbeten och resande. Konsekvenserna av denna händelse kommer att märkas även utanför unionen. Användningen av euron kommer att öka på den internationella nivån och den kommer i ökande utsträckning att bli en internationell transaktions-, placerings- och reserwaluta. Den kommer att vara ett uttryck för Europa och dess enhet i förhållande till internationella partner och den kommer att bidra till en högre stabilitet i det internationella monetära systemet. Strax före eurons ankomst syns tecken på en ekonomisk återhämtning med gynnsamma sysselsättningseffekter, tack vare att inflationen i Europa har kunnat nedbringas och att de offentliga finanserna är på väg att saneras. Förberedelserna inför den ekonomiska och monetära unionen börjar ge avsevärda resultat. Detta utvisas av kommissionens konvergensrapport. På några få år har medlemsstaterna på ett anmärkningsvärt sätt ökat konvergensen mellan sina ekonomier och förbättrat sina ekonomiska resultat. Därför rekommenderar kommissionen rådet att elva av dem skall införa euron från och med den 1 januari 1999. Följande medlemsstater avses: Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland. 6. 7. 8. Genom de beslut som fattats av regeringarna och de bestämmelser som anges i fördraget är medlemsstaterna förpliktade att fortsätta på denna väg. Det är enbart genom att på medellång sikt uppnå balans i de offentliga finanserna som regeringarna kan skapa sig ett manöverutrymme i den ekonomiska politiken. Saneringen av de offentliga finanserna och en balanserad kombination av ekonomisk-politiska åtgärder kommer att leda till att den ekonomiska och monetära unionen fungerar friktionsfritt. Genom att upprätthålla prisstabiliteten, tack vare en oberoende europeisk centralbank, och genom att förstärka samordningen på gemenskapsnivå av den nationella ekonomiska politiken säkerställs det att EMU kommer att fungera harmoniskt och effektivt. Europa kommer emellertid att få de största fördelarna av EMU om genomförandet av den monetära unionen kan kombineras med betydande framsteg på andra områden såsom sysselsättnings- eller skattepolitik. Omsorgen om kommande generationers välstånd driver på i den riktningen och behovet av att på tröskeln till det tjugoförsta århundradet anpassa Europas sociala och ekonomiska strukturer gör en sådan utveckling nödvändig. Endast om detta villkor är uppfyllt kan den nu skönjbara konjunkturuppgången och den stimulans som euron innebär bli inledningen till en uthållig och varaktig tillväxtperiod i Europa. EURON, EN VARAKTIGT STABIL VALUTA 9. Genom att ratificera Maastrichtfördraget valde européerna stabilitet med utgångspunkt i ett empiriskt faktum: en hög inflation, ackumulerade offentliga underskott och höga långfristiga räntesatser snedvrider de ekonomiska aktörernas beslut och förväntningar, låter de kommande generationerna ta konsekvenserna av kortsiktig ekonomisk stimulans, missgynnar investeringarna, hämmar tillväxten och hindrar uppkomsten av nya arbetstillfällen. 10. Genom att en hög nivå av konvergens mellan medlemsstaternas ekonomier uppnåtts har grunden lagts för en stabil ekonomisk ram för Europeiska unionen. Nu gäller det att bevara och befästa den på lång sikt. Konvergensen är numera ett faktum i Europeiska unionen 11. 12. Införandet av den gemensamma valutan är ett svar på behovet av stabilitet, som är den grund varpå tillväxten vilar. Det internationella monetära systemets av ekonomiska och monetära sammanbrott samarbetsinstrument mellan medlemsstaterna ledde till att inflationen skenade iväg, tillväxten kraftigt minskade och till att arbetslösheten ökade i Europa. 1971 och avsaknaden Reaktionen i Europa var att inrätta ekonomiska och finansiella solidaritets- mekanismer. Dessutom gav, från och med 1979, upprättandet av Europeiska monetära systemet och av ecun upphov till ett område präglat av stabilitet, vilket bidrog till att minska inflationen och stabilisera växelkurserna mellan det stora flertalet medlemsstater. 13. Globaliseringen av ekonomierna och de fluktuationer de utsätts för i en instabil internationell omgivning krävde dock ett svar i nivå med den insats som utgörs av det europeiska integrationsarbetet. För att fördjupa den inre marknaden blev det avgörande att skydda den mot slumpmässiga valutakursförändringar. Genom att 1992 underteckna Fördraget om Europeiska unionen bekräftade medlemsstaterna sin beslutsamhet att säkerställa den fria rörligheten för varor, tjänster, personer och kapital, att främja en verklig konvergens för den ekonomiska politiken och att ge Europa en gemensam valuta före år 2000. 14. Denna politiska vilja har ofta prövats under de senaste åren, men den har aldrig sviktat. Dess trovärdighet vilar på den djupa och underbyggda övertygelsen om att det, i Europas och medlemsstaternas intresse, är nödvändigt att minutiöst iaktta de mål, de villkor och den tidsplan för genomförandet av Ekonomiska och monetära unionen som fastställs i Maastrichtfördraget. Resultatet av de senaste årens ansträngningar är imponerande, vilket framgår av följande: • Medlemsstaternas anmärkningsvärda framsteg vittnar om den påtagligt ökade konvergensen mellan deras ekonomier. Den genomsnittliga inflationstakten inom gemenskapen har minskat väsentligt och är nu mindre än 2 % i nästan samtliga medlemsstater. Det genomsnittliga offentliga underskottet i gemenskapen har minskat från 6,1 % av BNP 1993 till 2,4 % 1997, vilket nu möjliggör en strukturell minskning av den offentliga skulden. Dessa resultat har medgett en betydande minskning av de långfristiga räntesatserna till förmån för investeringar och tillväxt och har förstärkt växelkursstabiliteten inom EMS. På grundval av den genomgång som görs i denna rapport rekommenderar kommissionen rådet att elva medlemsstater inför euron från och med den 1 januari 1999 eftersom de uppfyller villkoren för detta. Införandeprocessens olika institutionella steg har förlöpt enligt fördraget och såsom de preciseras i det referensprogram som antogs av Europeiska rådets möte i Madrid i december 1995. Den rättsliga och tekniska ram (stabilitets- och tillväxtpakten, eurons rättsliga ställning, det nya europeiska monetära systemet, osv. ) som är absolut nödvändig för att EMU skall fungera väl är nu på plats. • Slutligen har efter offentliggörandet av kommissionens grönbok i maj 1995 de nödvändiga förberedelserna för eurons införande den 1 januari 1999 vidtagits med beslutsamhet, precision och energi av gemenskapsinstitutionerna, medlemsstaterna och de ekonomiska aktörerna, som väntar på stats- och regeringschefernas beslut om att upprätta EMU för att kunna skörda resultaten av från kommissionen ges den rättsliga grunden för detta beslut av Europeiska rådet den 2 maj i år. föreliggande rekommendation sina ansträngningar. Genom 15. 16. Även före införandet av den gemensamma valutan präglas klimatet återigen av tillförsikt i Europa. En inflation som är under kontroll, sundare offentliga finanser och historiskt låga räntesatser är förklaringar till den nuvarande sysselsättnings- skapande ekonomiska uppgången och monetära stabiliteten i Europa trots krisen i Asien. Tillväxten tar fart igen, från 1,8% av BNP 1996 till 2,6% 1997. Den beräknas bli 2,8 % 1998 och 3,0 % 1999. På tre år (1997-1999) bör 3,4 miljoner arbetstillfällen skapas i Europa. Dessa uppmuntrande ekonomiska framgångar är också något som gynnar euron. Med hänsyn till det stora antal medlemsstater som från början uppfyller de nödvändiga villkoren för övergången till den gemensamma valutan har Europeiska unionen på ett tillfredsställande sätt förberett sig för denna nya etapp i sin historia. Europa har funnit vägen tillbaka till stabilitet. Varaktigheten i denna stabilitet bör göra det möjligt för unionen att tillgodogöra sig de avsevärda fördelar som är förbundna med eurons trovärdighet. Unionen slår in på en väg av varaktig stabilitet 17. Fördraget innehåller ett antal väsentliga garantier i detta syfte: • Oavhängighet för Europeiska centralbanken (ECB), vars huvudmål är att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECB stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till en hållbar tillväxt, en hög grad av ekonomisk konvergens och en hög nivå i fråga om sysselsättning. • • Upprätthållande av sunda offentliga finanser. En gemensam valuta gör det till allas skyldighet att iaktta en strikt ekonomisk och budgetmässig disciplin. Kommissionen avser att till fullo utföra sin uppgift, särskilt genom att vaka över att bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten följs. De nödvändiga verktygen för att förstärka övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken för de medlemsstater som ingår i euroområdet. Kommissionen kommer att ta sitt fulla ansvar inom ramen för de löpande förfaranden som inrättats i detta syfte. 18. Regeringarnas politiska vilja är en oundgänglig förutsättning för att EMU skall bli en framgång. Att de nationella myndigheterna och de ekonomiska aktörerna uppträder förnuftigt och ansvarsfullt är ännu viktigare än att blott procedurreglerna iakttas. Det avgör framtiden för de europeiska ekonomierna. Regeringarnas beslutsamhet har gjort det möjligt för alla medlemsstater att minska sina offentliga underskott och att erfara de första positiva effekterna av detta. Samma inställning bör få dem att på medellång sikt sträva efter målet att de offentliga finanserna skall vara nära jämvikt eller visa överskott. Detta mål är inskrivet i stabilitets- och tillväxtpakten. 19. Visa av erfarenheten och av tidigare misstag bör medlemsstaterna gripa det tillfälle som erbjuds dem att tack vare euron dra fördel av en förbättring av sin ekonomiska omgivning för att fullfölja saneringen av de offentliga finanserna och återfå det handlingsutrymme i finanspolitiken som de fortfarande saknar. Utgifter måste förr eller senare finansieras. Målet om offentliga finanser i jämvikt på medellång sikt måste uppnås, om inte annat så för att göra det möjligt för Europa att inför det kommande årtusendet förbereda sig på konsekvenserna av en befolkning som ofrånkomligen åldras. Andra handllingsalternativ skulle innebära att framtida generationer fick ärva den skuldbörda som deras föräldrar ackumulerat. 20. Samtliga medlemsstater, vare sig de deltar i EMU den 1 januari 1999 eller inte, är berörda, för alla avser att någon gång gå med. Framstegen på vägen mot konvergens kommer att underlättas av det samförstånd om ekonomiska, budgetmässiga och finansiella frågor som föreskrivs i fördraget, de bestämmelser i stabilitets- och tillväxtpakten som är tillämpliga på de länder som inte ingår i euroområdet samt av den möjlighet de har att gå med i den nya växelkursmekanismen. 21. De styrandes politiska beslutsamhet, de framsteg som gjorts på vägen mot konvergens, de garantier som finns i fördraget och den samordning och övervakning som införs genom slutsatserna och resolutionerna från Europeiska rådets möte i Amsterdam kommer att ge euron en lika stor trovärdighet som valutorna för de medlemsstater som uppnått de bästa ekonomiska resultaten. Euron är en möjlighet för Europas framtid. Det tillkommer Europa att använda sig av den. EURON, EN NY IMPULS FÖR EUROPA 22. Efter Europeiska gemenskapemas upprättande har de olika faserna i utvecklingen av det ekonomiska och monetära samarbetet kontinuerligt avlöst varandra för att förstärka den europeiska integrationen. Viljan att fullborda tullunionen och avskaffa hindren mellan medlemsstaterna gynnade upprättandet av EMS. Detta system först möjliggjorde och därefter stimulerade förverkligandet av den inre marknaden, vilken kommer att konsolideras genom eurons införande. Tack vare EMU kan det tas ett nytt språng i det europeiska integrationsarbetet, men det kräver att samtliga inneboende möjligheter tas till vara. EMU: en möjlighet for en sysselsättningsvänlig politik 23. En balanserad sammansättning av ekonomisk-politiska åtgärder, en oförminskat varaktig konvergens samt monetär stabilitet utgör grundvalen för en sysselsättningsinriktad ekonomisk politik. EMU ger denna grundval. Men den kommer att ge full effekt på sysselsättningen först när den kombineras med väsentliga framsteg vad avser strukturanpassningar. 24. De återvunna budgetmarginalerna bör användas till att minska de sociala kostnader som belastar lönerna, särskilt de som belastar de lägsta lönerna. Genom att minska arbetskostnaden kommer företagen att stimuleras till att anställa. Flexiblare varu-, tjänste- och arbetsmarknader samt en ändrad arbetsorganisation ramen för förhandlingar mellan på bransch- och företagsnivå, inom arbetsmarknadens parter, gynnar uppkomsten av nya arbetstillfällen. Slutligen är det på grund av att inflationen nästan försvunnit möjligt att skapa en närmare koppling mellan ersättningsnivå och löntagarnas produktivitet, vilket underlättar för arbetsmarknadens parter att bedriva en lönepolitik som är både ansvarsfull och sysselsättningsvänlig. 25. De absoluta målsättningar som Europeiska unionen bör föresätta sig inför framtiden är att stimulera entreprenörsandan, särskilt med avseende på små och medelstora företag, genom att lätta på byråkratin och underlätta tillgången på riskkapital, att ge forskningen den prioritet som krävs av en framtidsinriktad politik och att göra de insatser som är nödvändiga för utbildning av de enskilda individerna. 26. Det förtida genomförandet av sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget tog sig uttryck i slutsatserna från Europeiska rådets extraordinära möte i Luxemburg i november 1997 och öppnar nya möjligheter för att skapa sysselsättning. Mål har fastställts gemensamt, en arbetsmetod har utformats och det har införts en multilateral övervakning av uppnådda resultat. Så snart EMU satts i verket förfogar medlemsstaterna över effektivare hjälpmedel för att stimulera sysselsättningspolitiken och strukturreformerna på den nationella nivån. I detta hänseende utgör euron en utomordentlig möjlighet att bryta den onda cirkeln underskott/arbetslöshet och få igång dynamiken stabilitet/sysselsättning. EMU: en fördjupning av den inre marknaden 27. slut Euron är ett nödvändigt komplement till den inre marknaden. Den kommer att innebära ett för växelkursfluktuationerna mellan de deltagande medlemsstaterna som i det förgångna på några fa ögonblick kunde rasera de produktivitetsvinster som uppnåtts till priset av avsevärda ansträngningar från företagens och deras anställdas sida. En låg inflation och lägre räntesatser samt en mer förutsägbar tillväxt kommer att minska den osäkerhet som är ett hinder för investeringar. Genom att växelkursrisken undanröjs kommer euron dessutom att förstärka företagens konkurrenskraft och ge dem de bästa förutsättningarna att möta den internationella konkurrensen, förutsatt att de snabbt förbereder sig. För att maximera fördelarna krävs det dock att de kvarstående handelshindren på gemenskapsnivå avskaffas samt att det görs framsteg med att harmonisera skatterna. 28. För såväl konsumenterna som för de företag som köper, säljer, verkar eller investerar i en annan medlemsstat kommer euron att öka överblicken över handelsutbytet, öka konkurrensen, göra det möjligt för konsumenterna att få ett bättre pris och för företagen att öka sin konkurrenskraft. I förening med den fria rörligheten enligt fördraget kommer den gemensamma valutan att främja att varu- och tjänstemarknaderna smälter samman, att investeringarnas kvalitet förbättras och att integrationen inom den inre marknaden ökar. Euron kommer slutligen att bekräfta uppkomsten av en "europeisk konsument" med en köpkraft som garanteras av stabiliteten för den gemensamma valutan. För att kunna dra fördel av en intensivare konkurrens, med ett kundunderlag som framdeles sträcker sig till unionens gränser, måste dock arbetet med att informera konsumenterna förstärkas. 29. Uppkomsten av en omfattande kapitalmarknad i euro från och med 1999 kommer, tack vare en ökad konkurrens och en förbättrad kvalitet på de tjänster som tillhandahålls, att innebära en grundläggande förändring av de finansiella marknaderna till gagn för företag och hushåll. Denna förändring är redan nu märkbar inom ramen för de finansiella företagens förberedelser inför euron. Alla ekonomiska aktörer kommer på sikt att kunna låna i en enda valuta på en större och mer likvid marknad som präglas av överblickbarhet, tillgång på lika villkor och av kostnader som är jämförbara med dem som för närvarande gäller för dollarn. Det kommer att leda till varaktigt låga räntesatser till fördel för hushållen och företagen. Under dessa förhållanden bör eurons ankomst åtföljas av en ökad takt i de reformer som krävs för att förbättra de finansiella marknadernas effektivitet. 30. Det sista steget i upprättandet av EMU är införandet av sedlar och mynt i euro den 1 januari 2002. Tack vare att kostnader för valutaväxling fullständigt försvinner kommer EMU att innebära kostnadsbesparingar och underlätta livet för de europeiska medborgarna. Det är nödvändigt att redan nu förbereda den allmänna opinionen på denna förändring i den mån den kan ge upphov till oro. Utöver de ekonomiska och monetära aspekterna bör införandet av sedlar* och mynt i euro, för hundratals miljoner européer, vara ett faktiskt och påtagligt tecken som bidrar till att göra dem medvetna om deras gemensamma identitet. EMU: Europa på den internationella scenen 31. Genom att införa euron har de europeiska folken bestämt sig för att inta en plats på den internationella scenen som motsvarar deras historia och deras styrka på det ekonomiska och handelsmässiga området. Genom att hävda sin existens på det monetära området visar de sin enighet i förhållande till resten av världen. 32. I centrum av ett internationellt integrerat ekonomiskt system med allt rörligare handelsströmmar och finansiella flöden upprättar de ett stort område präglat av stabilitet och välstånd, vilket minskar osäkerheten för de ekonomiska aktörerna. 33. 34. 35. Tack vare ett bättre utnyttjande av komplementariteten mellan medlemsstaternas ekonomier gör den gemensamma valutan det samtidigt möjligt för Europa att öppna sig mer mot omvärlden, genom att dess ställning och roll i världen förstärks. Euron har förutsättningar att bli en av de ledande internationella valutorna. Först och främst talar allt för att den snabbt kommer att bli en transaktions- och faktureringsvaluta i världshandeln, mot bakgrund av Europas mycket betydande andel på detta område. Dessutom kommer eurons trovärdighet, underbyggd av en omfattande och mycket likvid finansmarknad, att vara något som lockar utländska investerare. Slutligen kommer utvecklingen för euron i ökande grad att ge den en roll av internationell reserwaluta. På ett djupare plan kommer euron genom sin stabilitet och utbredda användning att bidra till en bättre jämvikt i de internationella monetära relationerna genom att ge Europa möjligheten att tillsammans med sina viktigaste partner söka efter vägar att skapa större stabilitet i det internationella monetära systemet. För att uppnå alla de fördelar i sina yttre relationer som Europa har rätt att förvänta sig av eurons införande och för att spela den roll som tillkommer den på den internationella scenen, måste Europa dock kunna uttrycka sig med en enda röst. Detta är essentiellt för att Europa på bästa sätt skall kunna försvara sina intressen. Slutligen kommer euron att konsolidera det som uppnåtts under mer än fyrtio år av gemenskapsarbete vid en tidpunkt när Europa går in i en ny epok av sin historia, med andra ord utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa, Cypern och de baltiska länderna. Det välstånd som den ekonomiska integrationen mellan de nuvarande medlemsstaterna inneburit och eurons attraktionskraft bör innebära desto större incitament för de blivande medlemsländerna att snabbt avverka de etapper som återstår innan de kan bli fullvärdiga medlemmar av Europeiska unionen. Utvidgningen av den europeiska integrationen till en större del av kontinenten kommer att vara en garanti för fred och stabilitet i framtiden. -oOo- 36. I den bifogade rapporten granskas hur medlemsstaterna fullgjort sina förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Enligt fördraget avgörs genom denna granskning om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts, genom en analys av i vad mån varje medlemsstat har uppfyllt de konvergenskriterier som anges i artikel 109j i fördraget. Även de övriga villkor och faktorer som anges i den artikeln undersöks. På grundval av denna granskning och på Europeiska monetära institutets rapport rekommenderar kommissionen rådet att följande medlemsstater skall införa euron den 1 januari 1999: Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland. 37. Sverige och Grekland har likaledes gjort framsteg mot konvergens. De uppmanas att fortsätta sina ansträngningar så att de, efter en ny granskning av de uppnådda resultaten, kan förenas med den första grupp av länder som infört euron. Denna granskning kommer att äga rum om två år, eller tidigare om ett av länderna så begär. 38. Situationen för Förenade kungariket och Danmark kommer att utvärderas när dessa länder anmäler till rådet att de avser att delta i den tredje etappen, enligt de protokoll som är fogade till fördraget. 0O0- 39. 40. I denna rapport konstateras en gemensam framgång. Stärkta av tidigare erfarenheter och tack vare bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen har samtliga medlemsstater sedan flera år tillbaka gjort ansträngningar att uppnå konvergens som i dag lett till att tillväxten åter tagit fart. Införandet av euron kröner dessa ansträngningar genom att ge medlemsstaterna ett redskap som befäster stabiliteten för deras ekonomiska ram, stimulerar handelsutbytet inom den inre marknaden, ökar deras konkurrenskraft och hävdar deras ställning på den internationella scenen. Det är även ett porträtt av en mogen ekonomi. Europeiska centralbanken kommer självständigt att övervaka prisstabiliteten. Kommissionen och rådet kommer beslutsamt att bidra till en bättre samordning av den ekonomiska politiken. Medlemsstaterna å sin sida bör utan att svikta fortsätta med konvergens- ansträngningarna, förstärka de ekonomiska aktörernas ansvarskänsla och genomföra strukturreformerna, så att Europa åter kan få en sund och varaktig tillväxt. Det är genom att utöva detta gemensamma ansvar som euron, vilken är alla unionsmedborgares egendom, kommer att bli en garanti för välstånd och till gagn för sysselsättningen. EUROPEISKA KOMMISSIONEN Kommissionens rekommendation till rådets rekommendation i enlighet med artikel 109J. 2 MOTIVERING Förfarandet och tidsplanen för beslutsfattandet i samband med övergången till den tredje etappen av EMU anges i artikel 109j i fördraget. Rådet i dess sammansättning på stats- eller regeringschefsnivå beslutade vid sitt möte i Dublin den 13 december 1996 att en majoritet av medlemsstaterna inte uppfyllde de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta, att gemenskapen inte skulle gå över till den tredje etappen av EMU under 1997 samt att det förfarande som anges i artikel 109j. 4 i fördraget skulle tillämpas så tidigt som möjligt under 1998. 1 enlighet med artikel 109J. 4 skall det förfarande som anges i punkterna 1 och 2 i samma artikel, med undantag av punkt 2 andra strecksatsen, på nytt iakttas. Kommissionen och EMI skall därför rapportera till rådet om hur medlemsstaterna fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Därefter och på grundval av dessa rapporter rekommenderar kommissionen rådet vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. Kommissionens konvergensrapport antogs av kollegiet den 25 mars 1998. EMI antog sin rapport den 24 mars. Kommissionens och EMIrs rapporter omfattar en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS- stadgan. I rapporterna granskas också om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts genom en analys av i vad mån varje medlemsstat har uppfyllt konvergenskriterierna. Kommissionens och EMI:s rapporter skall också beakta ecuns utveckling, resultatet av marknadsintegrationen, situationen för och utvecklingen av bytesbalansen samt utvecklingen av enhetsarbetskostnaden och andra prisindex. I kommissionens rapport lägger kommissionen fram sina argument, av vilka det framgår att Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket har korrigerat sina alltför stora underskott. Följaktligen antar kommissionen den 25 mars 1998 en rekommendation för var och en av dessa medlemsstater om att rådet i enlighet med artikel 104c. 12 skall upphäva sina tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i dessa medlemsstater. Samma dag följer kommissionens skickas denna rekommendation rådet. Om rådet till rekommendationer skall de nämnda medlemsstaterna enligt fördraget anses ha uppfyllt konvergenskriteriet om de offentliga finanserna. Efter att i konvergensrapporten ha granskat i vad mån varje medlemsstat uppfyller konvergenskriterierna anser kommissionen att en hög grad av av varaktig konvergens i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, uppnåtts Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland. Eftersom Danmark och Förenade kungariket utnyttjar sin rätt att inte delta är det inte nödvändigt att granska om dessa länder uppfyller de övriga nödvändiga villkoren för införande av en gemensam vafuta. På grundval av kommissionens och EMI:s rapporter rekommenderar kommissionen rådet att Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland uppfyller villkoren för införande av en gemensam valuta. KOMMISSIONENS REKOMMENDATION TILL RÅDETS REKOMMENDATION I ENLIGHET MED ARTIKEL 109J. 21 FÖRDRAGET Europeiska unionens råd utfärdar denna rekommendation med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 109J. 2 i detta, med beaktande av kommissionens rekommendation, med beaktande av kommissionens rapport 1, med beaktande av Europeiska monetära institutets rapport2, med beaktande av Europaparlamentets yttrande, och med beaktande av följande. 1. 2. 3. Förfarandet vid och tidsplanen för beslutsfattandet i samband med övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen (EMU) anges i artikel 109j. Rådet i dess sammansättning på stats- eller regeringschefsnivå beslutade vid sitt möte i Dublin den 13 december 1996 att en majoritet av medlemsstaterna inte uppfyllde de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta, att gemenskapen inte skulle gå över till den tredje etappen av EMU under 1997 samt att det förfarande som anges i artikel 109J. 4 i fördraget skulle tillämpas så tidigt som möjligt under 1998. I enlighet med artikel 109J. 4 skall det förfarande som anges i punkterna 1 och 2 i samma artikel, med undantag av punkt 2 andra strecksatsen, på nytt iakttas. I artikel 109J. 1 fastställs att de rapporter som kommissionen och Europeiska monetära institutet lägger fram skall omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. I rapporterna skall också granskas om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts; detta skall ske genom en analys av i vad mån varje medlemsstat har uppfyllt följande kriterier: - En hög grad av prisstabilitet; detta skall framgå av att inflationstakten ligger nära den i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. - En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn; detta skall framgå av att den offentliga sektorns finanser inte uppvisar ett alltför stort underskott enligt bestämmelserna i artikel 104c. 6. 1 KOM(. ) 2 Page 1 of 9 - Ett iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets växelkursmekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. - En varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck i den långfristiga räntenivån. Dessa fyra kriterier och de tider under vilka de skall uppfyllas, anges närmare i protokoll nr 6. Kommissionen och EMI. s rapporter skall också beakta ecuns utveckling, resultatet av marknadsintegrationen, situationen för och utvecklingen av bytesbalansen samt utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex. 4. Enligt artikel 109j. 2 skall rådet på grundval av dessa rapporter bedöma om varje enskild medlemsstat uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta och skall i form av en rekommendation meddela stats- eller rådet regeringschefsnivå och som efter att ha hört Europaparlamentet i enlighet med artikel 109J. 4 skall bekräfta vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. För Danmark och Storbritannien är ett sådant nödvändigt villkor att anmälan görs till rådet enligt bestämmelserna i protokoll nr 12 respektive nr 11 av vilken det framgår att landet avser att delta i den tredje etappen av EMU. som skall sammanträda på resultaten till 5. Medlemsstaternas nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, skall där så är nödvändigt anpassas i syfte att säkerställa att den är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Sådana anpassningar måste säkerställa att den nationella lagstiftningen är förenlig med fördraget senast den dag ECBS upprättas. I kommissionens och EMI:s rapporter skall en närmare granskning göras av i vad mån lagstiftningen i varje medlemsstat är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECSB-stadgan. 6. 7. 8. Enligt artikel 1 i protokoll nr 6 skall det kriterium om prisstabilitet som anges i artikel 109J. 1 första strecksatsen innebära att en medlemsstat skall uppvisa en hållbar prisutveckling och under en tid av ett år före granskningen uppvisa en genomsnittlig inflationstakt som inte med mer än 1,5 procentenheter överstiger inflationstakten i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. När det gäller kriteriet om prisstabilitet skall inflationen mätas med hjälp av harmoniserade index för konsumentpriser (HIKP), vilka definieras i rådets förordning (EG) nr 2494/95. För att bedöma i vad mån kriteriet om prisstabilitet har uppfyllts har varje medlemsstats inflationstakt uppmätts som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index jämfört med det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för närmast föregående period. Under den ettårssperiod som tog slut i januari 1998 var de tre bästa medlemsstaterna i fråga om prisstabilitet Frankrike, Irland och Österrike, vilka hade en inflationstakt på 1,2%, 1,2% respektive 1,1%. Ett referensvärde, som beräknas som det enkla aritmetiska medelvärdet av inflationstakten i de tre medlemsstater som har de bästa resultaten i fråga om rapporter. prisstabilitet plus 1,5 procentenheter, beaktades Referensvärdet för den ettårssperiod som tog slut i januari 1998 var 2,7 %. i kommissionens och EMI:s Enligt artikel 2 i protokoll nr 6 skall det kriterium om den offentliga sektorns finanser som anges i artikel 109J. 1 andra strecksatsen i fördraget innebära att medlemsstaten vid tidpunkten för granskningen inte får vara föremål för något beslut av rådet enligt artikel 104c. 6 i fördraget om att ett alltför stort underskott föreligger. Enligt artikel 3 i protokoll nr 6 skall det kriterium om deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism som anges i artikel 109J. 1 tredje strecksatsen innebära att kursrörelserna för en medlemsstats valuta skall ha legat inom det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, utan att allvarliga spänningar har uppstått, under minst de senaste två åren före granskningen. Särskilt skall medlemsstaten inte på eget initiativ ha devalverat sin valutas bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta under denna period. När kommissionen och EMI i sina rapporter bedömer i vad mån detta kriterium har uppfyllts granskade de den tvåårsperiod som tog slut i februari 1998 och beaktade det faktum att ramen för bedömningen av växelkursstabiliteten för medlemsstaternas valutor hade ändrats i och med det beslut Page 2 of 9 som medlemsstaternas ministrar och centralbankschefer fattade i augusti 1993 om att tillfälligt vidga fluktuationsutrymmet i ERM från ±2,25 % till ±15 % kring de bilaterala centralkurserna. 9. Enligt artikel 4 i protokoll nr 6 skall det kriterium om konvergens i räntesatserna som anges i artikel 109J. 1 fjärde strecksatsen innebära att en medlemsstat under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en genomsnittlig långfristig nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. När det gäller kriteriet om konvergens i räntesatserna användes jämförbara räntesatser på 10-åriga referensobligationer. För att bedöma i vad mån kriteriet om konvergens i räntesatserna var uppfyllt beaktades i kommissionens och EMI:s rapporter ett referensvärde som var beräknat som ett enkelt aritmetiskt medelvärde av de nominella långfristiga räntesatserna i de medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus två procentenheter. Referensvärdet för den ettårsperiod som slutade i januari 1998 var 7,8 %. 10. Enligt artikel 5 i protokoll nr 6 skall det statistiska underlag som skall användas i föreliggande granskning av i vad mån konvergenskriterierna uppfyllts tillhandahållas av kommissionen. Kommissionen tillhandahöll det statistiska underlaget till denna rekommendation. Uppgifter om de offentliga finanserna tillhandahölls av kommissionen efter det att medlemsstaterna i enlighet med förordning (EG) nr 3605/93 senast den 1 mars 1998 inkommit med dessa uppgifter. 11. Under den andra etappen av EMU förelåg det inget beslut från rådet om att det föreligger ett alltför stort underskott på Irland och i Luxemburg. Enligt det beslut av den 27 juni 1996 som rådet fattade i enlighet med artikel 104c. 12 upphävde rådet sitt tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i Danmark. Enligt det beslut av den 30 juni 1997 som rådet fattade i enlighet med artikel 104c. 12 upphävde rådet sina tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i Nederländerna och Finland. Enligt det beslut av den 1 maj 1998 som rådet fattade i enlighet med artikel 104c. 12 upphävde rådet sina tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket. 12. På grundval av föreliggande rekommendationer skall rådet i dess sammansättning på stats- eller regeringschefsnivå bekräfta vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE. Artikel 1 Bedömning 1. I Belgien är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Belgien under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,4 %, vilket är lägre än referensvärdet. Belgien är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Belgien har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den belgiska francen (BEF) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Belgien har inte på eget initiativ devalverat BEF:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Belgien i genomsnitt till 5,7 %, vilket är lägre än referensvärdet. Belgien har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Belgien uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Belgien de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. Page 3 of 9 2. Danmark har i enlighet med punkt 1 i protokoll nr 12 och det beslut som stats- eller regeringscheferna fattade i Edinburgh i december 1992^ anmält till rådet att det inte kommer att delta i den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen. Att granska i vad mån Danmark uppfyller de övriga nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta är därför inte nödvändigt. I enlighet med punkt 2 i protokoll nr 12 skall Danmark medges undantag när den tredje etappen har inletts. 3. I Tyskland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Tyskland under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,4 %, vilket är lägre än referensvärdet. Tyskland är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Tyskland har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den tyska marken (DEM) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Tyskland har inte på eget initiativ devalverat DEM:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Tyskland i genomsnitt till 5,6 %, vilket är lägre än referensvärdet. Tyskland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Tyskland uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Tyskland de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 4. I Grekland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Grekland under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 5,2 %, vilket är över referensvärdet. Den 26 september 1994 beslutade rådet att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser i Grekland och detta beslut har inte upphävts. Greklands valuta deltog inte i ERM under den tvåårsperiod som tog slut i februari 1998. Under denna period har den grekiska drakman (GRD) varit relativt stabil i förhållande till ERM-valutoma men har ibland varit utsatt för spänningar, vilka har motverkats med tillfälliga höjningar av de inhemska räntorna och av interventioner på valutamarknaden. GRD:n gick med i ERM i mars 1998. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Grekland i genomsnitt till 9,8 %, vilket är över referensvärdet. Grekland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Grekland uppfyller inte något av de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1. Följaktligen uppfyller inte Grekland de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. EGT C 348, 31. 12. 1992, s. 1. Page 4 of 9 5. I Spanien är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan4. Den genomsnittliga inflationstakten i Spanien under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. Spanien är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Spanien har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den spanska pesetan (ESP) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Spanien hår inte på eget initiativ devalverat ESP:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Spanien i genomsnitt till 6,3 %, vilket är lägre än referensvärdet. Spanien har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Spanien uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Spanien de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 6. I Frankrike är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan^. Den genomsnittliga inflationstakten i Frankrike under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. Frankrike är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Frankrike har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den franska francen (FRF) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Frankrike har inte på eget initiativ devalverat FRF:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Frankrike i genomsnitt till 5,5 %, vilket är lägre än referensvärdet. Frankrike har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Frankrike uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Frankrike de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 7. På Irland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten på Irland under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. Irland har under den andra etappen av EMU inte varit föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. 4 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. 5 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. Page 5 of 9 Irland har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har det irländska pundet (IEP) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och IEP:s bilaterala centralkurs har inte devalverats i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Den 16 mars 1998 revalverades IEP:s bilaterala centralkurser i förhållande till alla övriga ERM-valutor med 3 % på begäran av de irländska myndigheterna. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen på Irland i genomsnitt till 6,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. Irland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Irland uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Irland de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. I Italien är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Italien under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. Italien är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Italien återinträdde i ERM i november 1996. Under perioden mars 1996-november 1996 steg den italienska liran (ITL) i värde gentemot ERM-valutorna. Sedan ITL återinträdde i ERM har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Italien har inte på eget initiativ devalverat ITL. s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Italien i genomsnitt till 6,7 %, vilket är lägre än referensvärdet. Italien har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Italien uppfyller de konvergenskriterier som anges artikel 109J. 1 första, andra och fjärde strecksatsen. Vad gäller det kriterium som anges i artikel 109J. 1 tredje strecksatsen har Italiens valuta uppvisat tillräcklig stabilitet under de två senaste åren, trots att den återinträdde i ERM först i november 1996. Av dessa skäl har Italien uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Italien de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. I Luxemburg är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan^. Den genomsnittliga inflationstakten i Luxemburg under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,4 %, vilket är lägre än referensvärdet. Luxemburg har under den andra etappen av EMU inte varit föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Luxemburg har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den luxemburgska francen (LUF) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Luxemburg har inte på eget initiativ devalverat LUF:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. 6 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. Page 6 of 9 Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Luxemburg i genomsnitt till 5,6 %, vilket är lägre än referensvärdet. Luxemburg har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Luxemburg uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109j. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Luxemburg de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 10. I Nederländerna är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Nederländerna under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. Nederländerna är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Nederländerna har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den nederländska gulden (NLG) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Nederländerna har inte på eget initiativ devalverat NLG:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Nederländerna i genomsnitt till 5,5 %, vilket är lägre än referensvärdet. Nederländerna har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Nederländerna uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Nederländerna de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 11. I Österrike är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan7. Den genomsnittliga inflationstakten i Österrike under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,1 %, vilket är lägre än referensvärdet. Österrike är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Österrike har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den österrikiska schillingen (ATS) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Österrike har inte på eget initiativ devalverat ATS bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Österrike i genomsnitt till 5,6 %, vilket är lägre än referensvärdet. Österrike har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Österrike uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Österrike de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 7 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. Page 7 of 9 12. I Portugal är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget o,ch med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Portugal under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. Portugal är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Portugal har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den portugisiska escudon (PTE) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Portugal har inte på eget initiativ devalverat PTE. s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Portugal i genomsnitt till 6,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. Portugal har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Portugal uppfyller alla de konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J. 1 och har därför uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Portugal de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 13. I Finland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Finland under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,3 %, vilket är lägre än referensvärdet. Finland är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Finland har varit medlem i ERM sedan oktober 1996. Under perioden mars 1996- oktoberl996 steg den finska marken (FIM) i värde gentemot ERM-valutorna. Sedan FIM inträdde i ERM har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Finland har inte på eget initiativ devalverat FIM:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Finland i genomsnitt till 5,9 %, vilket är lägre än referensvärdet. Finland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Finland uppfyller de konvergenskriterier som anges artikel 109J. 1 första, andra och fjärde strecksatsen. Vad gäller det kriterium som anges i artikel 109. J1 tredje strecksatsen har Finlands valuta uppvisat tillräcklig stabilitet under de två senaste åren, trots att den inträdde i ERM först i oktober 1996. Av dessa skäl har Finland uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Finland de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 14. I Sverige är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, inte förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Sverige under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick till 1,9 %, vilket är lägre än referensvärdet. Sverige är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Sveriges valuta har aldrig deltagit i ERM. Under den tvåårsperiod som granskas har den svenska kronan (SEK) varierat mot de valutor som deltar i ERM, vilket bland annat återspeglar frånvaron av ett växelkursmål Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga räntesatsen i Sverige i genomsnitt till 6,5 %, vilket är lägre än referensvärdet. Page 8 of 9 Sverige har inte i tillräckligt hög grad fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Sverige uppfyller de konvergenskriterier som anges artikel 109J. 1 första, andra och fjärde strecksatsen, men uppfyller inte det kriterium som anges i artikel 109 jl tredje strecksatsen. Följaktligen uppfyller inte Sverige de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 15. Förenade kungariket har i enlighet med punkt 1 i protokoll nr 11 anmält till rådet att det inte avser att gå över till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen den 1 januari 1999. Att granska i vad mån Förenade kungariket uppfyller de övriga nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta är därför inte nödvändigt. Till följd av den anmälan Förenade kungariket gjort anges de bestämmelser som landet omfattas av under den tredje etappen i punkt 4-9 i protokoll nr 11. Artikel 2 Slutsatser Mot bakgrund av det ovan anförda finner rådet att Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. Rådet rekommenderar att rådet i dess sammansättning på stats- eller regeringschefsnivå bekräftar att de ovannämnda medlemsstaterna uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta den 1 januari 1999. Page 9 of 9 EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 25 mars 1998 KONVERGENSRAPPORT 1998 (utarbetad enligt artikel 109J. 1 i fördraget) INNEHÅLL TABELLER. DIAGRAM FÖRKORTNINGAR SOM ANVÄNDS I RAPPORTEN 1. INLEDNING OCH SLUTSATSER 1. 1. Rapportens roll 1. 2. Lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan samt konvergensresultat 1. 3. Bedömning av varje medlemsstat 1. 3. 1. Belgien 1. 3. 2. Tyskland 1. 3. 3. Grekland 1. 3. 4. Spanien 1. 3. 5. Frankrike 1. 3. 6. 1. 3. 7. 1. 3. 8. Luxemburg 1. 3. 9. Nederländerna 1. 3. 10. Österrike. 1. 3. 11. Portugal 1. 3. 12. Finland 1. 3. 13. Sverige Irland. Italien 2. DEN NATIONELLA LAGSTIFTNINGENS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA CENTRALBANKSSYSTEMET 2. 1. 2. 2. Omfattning av de nödvändiga anpassningarna av nationell lagstiftning Inledning 6 7 8 9 9 10 18 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 32 32 32 32. 33 33 2. 2. 1. Allmänt 2. 2. 2. Mål 2. 2. 3. Oberoende 2. 2. 4. Integration av de nationella centralbankerna i ECBS och övrig lagstiftning 34 2. 2. 5. Lagstiftning som ligger utanför räckvidden för artikel 108. 35 2. 3. Tidpunkt för anpassningarna 2. 4. Situationen i medlemsstaterna 2. 4. 1. Belgien 2. 4. 1. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 1. 2. Bedömning av förenligheten 2. 4. 2. Danmark Tyskland 2. 4. 3. 2. 4. 3. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 3. 2. Bedömning av förenligheten 2. 4. 4. Grekland 2. 4. 5. 2. 4. 4. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 4. 2. Bedömning av Spanien 2. 4. 5. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 5. 2. Bedömning av förenligheten förenligheten 35 36 37 37 38 38 39 39 40 41 41 42 43 43 44 2. 4. 6. 2. 4. 7. 2. 4. 8. 2. 4. 9. förenligheten Frankrike 2. 4. 6. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 6. 2. Bedömning av Irland. 2. 4. 7. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 7. 2. Bedömning av förenligheten Italien 2. 4. 8. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 8. 2. Bedömning av förenligheten Luxemburg 2. 4. 9. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 förenligheten 2. 4. 9. 2. Bedömning av 2. 4. 10. Nederländerna 2. 4. 10. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 förenligheten 2. 4. 10. 2. Bedömning av 2. 4. 11. Österrike 2. 4. 11. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 förenligheten 2. 4. 11. 2. Bedömning av 2. 4. 12. Portugal : 2. 4. 12. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 förenligheten 2. 4. 12. 2. Bedömning av 2. 4. 13. Finland 2. 4. 13. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 2. 4. 13. 2. Bedömning av förenligheten : 2. 4. 14. Sverige 2. 4. 14. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 förenligheten 2. 4. 14. 2. Bedömning av 2. 4. 15. Förenade kungariket 3. PRISSTABILITET 3. 1. Bestämmelser i 3. 2. Prisstabilitet bedömt med hjälp av HIKP fördraget Utvecklingen under senare tid Inflationens utveckling iförhållande till referensvärdet 3. 2. 1. 3. 2. 2. 3. 3. Inflationsresultaten under den andra etappen av EMU 3. 4. Underliggande faktorer och inflationsresultatens hållbarhet 3. 4. 1. 3. 4. 2. 3. 4. 3. Prisstabilitet som huvudmål för penningpolitiken Löneutvecklingens bidrag till en minskad inflation Lämpliga inhemska reaktioner på importprisförändringar. 3. 5. Prisresultatens hållbarhet underbyggs av EMU BILAGA: DET HARMONISERADE INDEXET FÖR KONSUMENTPRISER (HIKP) 4. SITUATIONEN FÖR DEN OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 4. 1. Förfarandet vid alltför stora underskott FAKTARUTA: FÖRFARANDET VID ALLTFÖR STORA UNDERSKOTT 4. 2. Översikt av situationen för de offentliga finanserna i medlemsstaterna 4. 2. 1. 4. 2. 2. 4. 2. 3. Utgifter för offentliga investeringar. Underskottet ide offentliga Skuldsättningen i den offentliga sektorn finanserna 4. 3. En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn. 4. 3. 1. 4. 3. 2. 4. 3. 3. Konjunkturcykelns inverkan Engångsåtgärder. Saneringsåtgärdernas omfattning och sammansättning. 44 44 46 47 47 48 48 48 49 50 50 51 51 51 52 53 53 54 55 55 56 56 56 57 57 57 59 59 61 61 62 62 64 68 70 71 71 77 78 80 85 85 86 89 91 95 99 100 101 103 105 4 4. 3. 4. Utsikter på medellång sikt. 4. 3. 5. Hållbar skuldutveckling , 4. 4. Medlemsstater som nu anses uppfylla kraven för att besluten om att det Belgien Tyskland Spanien Frankrike Italien föreligger ett alltför stort underskott skall kunna upphävas. 4. 4. 1. 4. 4. 2. 4. 4. 3. 4. 4. 4. 4. 4. 5. 4. 4. 6. Österrike Portugal 4. 4. 7. Sverige 4. 4. 8. Förenade kungariket 4. 4. 9. BILAGA: ÖVERVAKNING AV SITUATIONEN FÖR DE OFFENTLIGA FINANSERNA OCH JÄMFÖRBARHET FÖR MEDLEMSSTATERNAS EKONOMISKA STATISTIK 5. VÄXELKURSER 5. 1. Fördragsbestämmelser och tolkning av kriteriet FAKTARUTA : MEDIANVALUTAMETODEN FÖR BEDÖMNINGEN AV VÄXELKURSSTABILITET IERM 5. 2. Kursutvecklingen för medlemsstaternas valutor. 5. 2. 1. De allmänna förhållandena inom EMS. Kursutvecklingen för valutorna i ERM. 5. 2. 2. Valutor utanför ERM 5. 2. 3. 5. 3. Bedömning av växelkursstabilitet i enlighet med kriterierna i fördraget BILAGA: METODER VID BEDÖMNINGEN AV VÄXELKURSSTABILITET INOM ERM 6. LÅNGFRISTIGA RÄNTOR 6. 1. Bestämmelser i 6. 2. Ränteutvecklingen i medlemsstaterna. 6. 3. Bedömning av konvergens i de långfristiga räntesatserna i enlighet med fördraget bestämmelserna i fördraget FAKTARUTA : UNDERLAG FÖR KRITERIET OM KONVERGENS I RÄNTESATSERNA 7. TILLKOMMANDE FAKTORER 7. 1. Ecuns utveckling 7. 2. Resultaten av marknadsintegrationen 7. 2. 1. Belägg för marknadsintegrationen i gemenskapen. 7. 2. 2. Effekter av marknadsintegrationen inom gemenskapen 7. 2. 3. Genomförandet av den inre marknaden Situationen för och utvecklingen av bytesbalansen 13. 7. 4. Granskning av utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex 7. 4. 1. Enhetsarbetskostnader Importpriser 7. 4. 2. 7. 4. 3. Producentpriser Indirekta skatter 7. 4. 4. 108 109 112 114 117 124 127 131 134 138 141 144 151 151 154 155 755 157 162 165 166 175 175 176 180 181 184 184 188 188 193 194 195 199 199 200 200 201 TABELLER 1. 1 Medlemsstaternas nuvarande konvergensresultät 3. 1 3. 2 3. 3 3. 4 3. 5 3. 6 3. 7 Inflationskonvergens Inflationsreferensvärdet och vilka länder som iakttar det - utveckling över tiden Deflator för privat konsumtion Arbetskostnader Importpriser Jämförelse mellan vad som omfattas av harmoniserade och av nationella konsumentprisindex Skillnad mellan HIKP och KPI under 1997 Överskott/underskott i de offentliga finanserna Offentlig skuld Offentliga investeringar Konjunkturens inverkan på saldot för de offentliga finanserna Budgetkonsolideringens sammansättning under perioden 1993-1997 Utvecklingen för saldot i de offentliga finanserna enligt konvergensprogrammen Andra faktorer än underskottet som bidrar till skulden Skuldutvecklingens hållbarhet Belgien: utvecklingen av den offentliga skulden Tyskland: utvecklingen av den offentliga skulden Spanien: utvecklingen av den offentliga skulden Frankrike: utvecklingen av den offentliga skulden Italien: utvecklingen av den offentliga skulden 4. 1 4. 2 4. 3 4. 4 4. 5 4. 6 4. 7 4. 8 4. 9 4. 10 4. 11 4. 12 4. 13 4. 14 Österrike: utvecklingen av den offentliga skulden Portugal: utvecklingen av den offentliga skulden 4. 15 Sverige: utvecklingen av den offentliga skulden 4. 16 Förenade kungariket: utvecklingen av den offentliga skulden 4. 17 5. 1 5. 2 5. 3 5. 4 5. 5 Kursawikelse gentemot medianvalutan Kursawikelse gentemot den starkaste valutan Kursawikelse gentemot den starkaste valutan exklusive det irländska pundet Kursawikelse gentemot DEM Kursawikelse gentemot ECU 6. 1 Utvecklingen för de långfristiga räntesatserna 7. 1 7. 2 7. 3 7. 4 7. 5 Den gemenskapsinterna handelns andelar av den totala handeln Ursprung för utländska direktinvesteringar Bytesbalans Producentpriser Effekterna av förändringar av indirekta skatter på konsumentpriserna DIAGRAM 1. 1 Centrala konvergensindikatorer 3. 1 3. 2 3. 3 4. 1 4. 2 4. 3 4. 4 4. 5 4. 6 4. 7 4. 8 4. 9 4. 10 4. 11 5. 1 5. 2 5. 3 5. 4 5. 5 5. 6 5. 7 5. 8 6. 1 6. 2 Inflationstakter (HIKP) i medlemsstaterna och gemenskapen Jämförelse mellan medlemsstaternas genomsnittliga inflationstakter (HIKP) och referensvärdet Inflations-och lönetrender Underskott i de offentliga finanserna Offentlig skuld Belgien: offentligt underskott och offentlig skuld Tyskland: offentligt underskott och offentlig skuld Spanien: offentligt underskott och offentlig skuld Frankrike: offentligt underskott och offentlig skuld Italien: offentligt underskott och offentlig skuld Österrike: offentligt underskott och offentlig skuld Portugal: offentligt underskott och offentlig skuld Sverige: offentligt underskott och offentlig skuld Förenade kungariket: offentligt underskott och offentlig skuld Kursawikelser inom ERM, inklusive och exklusive det irländska pundet Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot medianvalutan i ERM Valutor som ej ingår i ERM: växelkursen gentemot den tyska marken och (endast för den grekiska drakman) gentemot ecun. Nominella effektiva växelkurser för Grekland, Sverige och Förenade kungariket Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den starkaste valutan i ERM Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den starkaste valutan i ERM exklusive det irländska pundet Procentuell avvikelse från den tyska markens centralkurs Procentuell avvikelse från ecuns centralkurs Nominella långfristiga räntesatser Jämförelse mellan de genomsnittliga referensvärdet långfristiga räntesatserna och 7. 1 7. 2 Kursawikelse mellan ecuns marknadskurs och dess teoretiska värde Bytesbalanssaldo och nettoställning avseende utlandstillgångar -1996 FÖRKORTNINGAR SOM ANVÄNDS I RAPPORTEN Lander B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR, EG EUR 12 US(A) Belgien Danmark Tyskland Grekland Spanien Frankrike Irland Italien Luxemburg Nederländerna Österrike Portugal Finland Sverige Förenade Kungariket Storbritannien och Nordirland Europeiska gemenskapen (15 medlemsstater) Europeiska gemenskapen (12 medlemsstater, dvs. exklusive Österrike, Finland och Sverige) Amerikas förenta stater Andra förkortningar Valutor BEF DKK DEM GRD ESP FRF IEP ITL LUF NLG ATS PTE FIM SEK GBP belgiska franc danska kronor tyska mark grekiska drakmer spanska pesetas franska franc irländska pund italienska lire luxemburgska franc nederländska gulden österrikiska schilling portugisiska escudos finska mark svenska kronor pund sterling (brittiska pund) ECU europeiska valutaenheter USD US-dollar BNP ECB ECBS EESKPI EIB EKPI EMI EMS EMU ENS-1979 Europeiska systemet för integrerade ekonomiska räkenskaper, 1979 års bruttonationalprodukt Europeiska centralbanken Europeiska centralbankssystemet Europeiska ekonomiska samarbetsområdets konsumentprisindex Europeiska investeringsbanken Europeiska konsumentprisindexet Europeiska monetära institutet Europeiska monetära systemet Ekonomiska och monetära unionen upplaga Europeiska monetära systemets växelkursmekanism Europeiska gemenskapernas statistikkontor harmoniserat index för konsumentpriser hushållens monetära utgifter för slutlig konsumtion interimsindex för konsumentpriser köpkraftsstandard (nationellt) konsumentprisindex ERM Eurostat HIKP HMUSK IIKP KKS KPI MUKPI Monetära unionens konsumentprisindex MVS NCB PPI mervärdesskatt nationell centralbank producentprisindex 1. INLEDNING OCH SLUTSATSER 1. 1. Rapportens roll Denna rapport har utarbetats enligt artikel 109J. 1 i fördraget, i vilken det föreskrivs att kommissionen skall rapportera till rådet om hur medlemsstaterna fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen (EMU). Även Europeiska monetära institutet (EMI) skall på samma sätt rapportera till rådet. Rapporterna är de första stegen i det förfarande som anges i artikel 109j, vilket kommer att leda fram till beslutet (den 2 maj 1998) av rådet i dess sammansättning av stats- eller regeringschefer om vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. Kommissionen lade redan i november 1996 fram en rapport1 enligt artikel 109J. 1. Denna granskning av medlemsstaternas framsteg mot konvergens följdes av det formella beslutet2 enligt artikel 109J. 3 av rådet, då det sammanträdde på stats- eller regerings chefsnivå i Dublin i december 1996, om att en majoritet av medlemsstaterna vid den tidpunkten inte uppfyllde de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. Följaktligen fastställdes startdagen för den tredje etappen av EMU till den 1 januari 1999, i enlighet med vad som föreskrivs i fördraget och såsom bekräftats av Europeiska rådet vid flera tillfallen. I enlighet med Edinburgh-överenskommelsen 1992 har Danmark, enligt punkt 1 i protokoll nr 12 till fördraget anmält att det inte kommer att delta i den tredje etappen av EMU. Förenade kungariket har på liknande sätt anmält till rådet, enligt punkt 1 i protokoll nr 11 till fördraget, att det inte avser att gå över till den tredje etappen under 1999. Trots att Danmark och Förenade kungariket inte kommer att införa den gemensamma valutan 1999 görs det i denna rapport en granskning av hur de, tillsammans med alla övriga medlemsstater, uppfyllt konvergenskriterierna. 1 KOM(96)560, "Rapport om konvergensen i Europeiska unionen under år 1996". 2 Rådets beslut av den 13 december 1996 (96/736/EG), EGT L 335, 24. 12. 1996, s. 48. På grundval av föreliggande rapport och rapporten från EMI överlämnar kommissionen separat till rådet en rekommendation till den bedömning som rådet skall göra enligt artikel 109J. 2. Rådet i dess sammansättning av ekonomi- och finansministrar kommer att bedöma om varje enskild medlemsstat uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta och kommer i form av en rekommendation att meddela resultaten till rådet i dess sammansättning av stats- eller regeringschefer. I de följande delarna av detta inledande kapitel sammanfattas de viktigaste resultaten och slutsatserna i rapporten, först ämnesvis enligt ordningen i rapporten och därefter för varje medlemsstat. Uppläggningen av resten av rapporten följer den struktur som fastställs genom artikel 109J. 1. I kapitel 2 granskas förenligheten mellan varje medlemsstats nationella lagstiftning (inklusive stadgan för dess centralbank) och artiklarna 107 och 108 i fördraget samt stadgan för Europeiska centralbankssystemet (ECBS). I de följande fyra kapitlen (kapitel 3-6) granskas i tur och ordning medlemsstaternas resultat i förhållande till vart och ett av de fyra konvergenskriterierna om prisstabilitet, den offentliga sektorns finansiella ställning, växelkurser och långfristiga räntesatser. I kapitel 7 behandlas ett flertal andra områden som också skall omfattas av rapporterna från kommissionen och EMI, nämligen ecuns utveckling, resultaten av marknadsintegrationen, bytesbalansen samt enhetsarbetskostnader och andra prisindex. Rapporten grundar sig på tillgängliga ekonomiska uppgifter och information fram till den 16 mars 1998 och hänsyn tas till utvecklingen av relevant nationell lagstiftning fram till rapportens antagande. 1. 2. Lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan samt konvergensresultat Det har gjorts anmärkningsvärda framsteg mot att uppnå en hög grad av varaktig konvergens i samtliga medlemsstater sedan den andra etappen av EMU inleddes. Detta gäller särskilt för 1996 och 1997 samt början av 1998 då konvergensansträngningarna (särskilt beträffande de offentliga underskotten) intensifierades i många medlemsstater. De övriga nödvändiga förberedelserna inför den tredje etappen har också avancerat på både nationell nivå och på gemenskapsnivå. 10 Förenligheten mellan nationell lagstiftning, inklusive stadgarna för de nationella centralbankerna, och artiklarna 107 och 108 i fördraget samt ECBS-stadgan granskas i kapitel 2 i rapporten. Förenlighet måste särskilt säkerställas beträffande målen för de nationella centralbankerna och deras oberoende samt beträffande bestämmelser om integrationen av de nationella centralbankerna i ECB S och övriga monetära frågor. Medlemsstaterna är skyldiga att tillse att deras lagstiftning är förenlig med fördraget och ECB S-stadgan senast den dag då Europeiska centralbanken (ECB) upprättas. De flesta medlemsstater har redan genomfört de nödvändiga förändringarna i sin lagstiftning eller håller på att behandla regeringsförslag om förändringar. Situationen i åtta medlemsstater (Belgien, Tyskland, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, Portugal och Finland) kan betraktas som förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan, medan lagstiftningen kommer att vara förenlig i ytterligare fyra medlemsstater under förutsättning att de befintliga regeringsförslagen antas (Spanien, Luxemburg och Österrike) eller att det nuvarande utkastet till regeringsförslag överlämnas till och antas av parlamentet (Frankrike). I Sveriges fall innebär kraven i grundlagen att regeringens proposition inte kan antas förrän sent under 1998 och det finns fortfarande vissa delar av förslaget till lagstiftning som inte är förenligt med fördragets bestämmelser. I kraft av sina undantag är Danmark och Förenade kungariket inte skyldiga att göra sin respektive lagstiftning förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan, med undantag av lagstiftningen om oberoende för centralbanken i Danmarks fall, vilken dock är förenlig med dessa krav. I rapporten granskas om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts genom en ingående granskning (i kapitel 3-6) av vilka framsteg medlemsstaterna gjort med att uppfylla vart och ett av de fyra konvergenskriterierna i artikel 109j. 1. 11 De kontinuerliga framsteg som gjorts med att uppnå eller bevara en hög grad av prisstabilitet i gemenskapen som helhet och i enskilda medlemsstater fortsatte under 1997 och 1998. Bedömningen av prisstabilitet och inflationskbnvergens i medlemsstaterna (se kapitel 3) har gjorts med hjälp av det nyligen tillgängliga harmoniserade indexet för konsumentpriser (HIKP), som ger en bättre och mer jämförbar grund för bedömning än de nationella konsumentprisindexen. Den genomsnittliga inflationstakten för varje medlemsstat har beräknats som den procentuella förändringen av det genomsnittliga HIKP under de senaste 12 månaderna jämfört med det genomsnittliga indexet under de föregående 12 månaderna. Referensvärdet har i denna rapport beräknats som det enkla aritmetiska medelvärdet av de genomsnittliga inflationstakterna i de tre medlemsstater som har det bästa resultatet plus 1,5 procentenheter. Beräknat på detta sätt och enligt den senast tillgängliga informationen (januari 1998) var de tre länder som hade de bästa inflationsresultaten Frankrike, Irland och Österrike, och referensvärdet var 2,7 % (se tabell 1. 1 och diagram 1. 1). Fjorton medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket) hade genomsnittliga inflationstakter som låg under detta referensvärde. Mot bakgrund av de strukturella förändringar (både institutionella och beteendemässiga) som har varit en viktig orsak till att prisstabilitet kunnat uppnås och med tanke på utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex finns det starka skäl att anse att de nuvarande inflationsresultaten i samtliga dessa 14 medlemsstater är varaktiga. Grekland har också varit framgångsrikt med att få ner inflationstakten, men den är fortfarande mycket högre än referensvärdet. 12 Bedömningen av kriteriet om den offentliga sektorns finansiella ställning (se kapitel 4) hänger samman med beslut inom ramen för förfarandet om alltför stora underskott enligt artikel 104c i fördraget. För närvarande omfattas fem medlemsstater (Danmark, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Finland) inte av rådsbeslut enligt artikel 104c. 6 om att det föreligger ett alltför stort offentligt underskott och uppfyller således redan detta kriterium. Kommissionen inleder 1998 års förfarande om alltför stora underskott parallellt med denna rapport. Allmänt sett har de offentliga underskotten under den andra etappen av EMU reducerats avsevärt från de nivåer som noterades 1993, då de ökat kraftigt till följd av effekterna av lågkonjunkturen. Medlemsstaterna gjorde ytterligare väsentliga framsteg under 1997. Underskotten i 14 medlemsstater var 1997 antingen mindre än eller lika med referensvärdet på 3 % av bruttonationalprodukten (BNP) och ytterligare minskningar av underskotten förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten var 1997 lägre än 60 % i endast fyra medlemsstater (Frankrike, Luxemburg, Finland och Förenade kungariket), men nästan alla övriga medlemsstater med en högre skuldkvot har lyckats vända den tidigare stigande trenden. Det var endast i Tyskland, där skuldkvoten just över 60% av BNP och där de extraordinära återföreningskostnaderna fortsätter att väga tungt, som skuldkvoten steg ytterligare något under 1997. Under innevarande år, 1998, förväntas skuldkvoten sjunka i alla medlemsstater i vilka den överstiger referensvärdet. Förutsättningarna finns för en varaktig nedgång av skuldkvoten under de kommande åren. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva besluten om att det föreligger ett alltför stort underskott för Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket. Även om Grekland de senaste åren har gjort avsevärda framsteg med att minska obalanserna i de offentliga finanserna var dess underskott 1997 fortfarande betydligt större än referensvärdet, men det förväntas nå en nivå under referensvärdet 1998. ligger 13 som iakttagandet av det normala fördraget anges växelkurskriteriet I fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets (EMS) växelkursmekanism (ERM) under minst två år, utan allvarliga spänningar och utan devalvering i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. I den operativa ram som används i kapitel 5 för att tolka kriteriet bekräftas att kravet är deltagande i ERM under minst två år och växelkursvariationema bedöms i förhållande till ett fluktuationsutrymme på ±2,25 % kring varje valutas centralkurs gentemot medianvalutan inom ERM. Den tvåårsperiod som granskas sträcker sig från och med mars 1996 till och med februari 1998. Tio valutor har varit med i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning, nämligen den belgiska francen, den danska kronan, den tyska marken, den spanska pesetan, den franska francen, det irländska pundet, den luxemburgska francen, den nederländska gulden, den österrikiska schillingen och den portugisiska escudon. Den finska marken gick med i ERM i oktober 1996 och den italienska liran återinträdde i mekanismen i november 1996, dvs. för mindre än två år sedan. ERM har i allmänhet varit stabil och den stora majoriteten av de deltagande valutorna har legat samlade nära sina centralkurser inom ERM under den granskade perioden. Det är endast det irländska pundet som har avvikit från sin centralkurs mot medianvalutan under en längre period. Det har dock huvudsakligen avvikit uppåt från centralkursen. Det irländska pundet revalverades med 3 % gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998 efter granskningsperiodens slut. Sammantaget kan dessa 12 valutor betraktas som att inte ha varit utsatta för allvarliga spänningar under de två år som granskats. Den grekiska drakman, den svenska kronan och det brittiska pundet har inte deltagit i ERM under den granskade perioden. Den grekiska drakman gick dock med i ERM i mars 1998, efter granskningsperiodens slut. Det fjärde kriteriet, om varaktighet i konvergensen såsom det kommer till uttryck i de långfristiga räntesatserna, granskas i kapitel 6. De långfristiga räntesatserna ger indikationer om den framtida utvecklingen och speglar de finansiella marknadernas bedömning av de underliggande ekonomiska faktorerna, inklusive varaktigheten för inflationsresultaten och den offentliga sektorns finansiella ställning. Utvecklingen på obligationsmarknaderna under de senaste två åren har, i takt med att den tredje etappen av EMU närmar sig, uppvisat en betydande minskning av räntedifferenserna, särskilt för de tidigare högränteländerna. Bedömningen av hur kriteriet uppfylls grundar sig på räntan på jämförbara tioåriga referensobligationer (inte helt jämförbara för Greklands del), varvid en genomsnittskurs för de senaste 12 månaderna används. Referensvärdet har beräknats som det enkla aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. I januari 1998 var referensvärdet 7,8%. Fjorton medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket) hade genomsnittliga långfristiga räntesatser som låg under referensvärdet. Grekland har också haft sjunkande räntesatser de senaste åren, men den långfristiga räntenivån ligger fortfarande över referensvärdet. 14 I fördraget föreskrivs även att denna rapport skall beakta utvecklingen på flera andra områden som är relevanta för den ekonomiska integrationen och konvergensen. Detta behandlas i kapitel 7. Omfattningen och intensiteten av verksamheten i ecu på de finansiella marknaderna har tenderat att minska i betydelse under den andra etappen av EMU. Skillnaden mellan ecuns marknadskurs och dess officiella kurs har blivit mycket liten i och med att säkerheten om att kursen ett till ett mellan euron och ecun kommer att gälla har spridit sig på marknaderna. Programmet för den inre marknaden har inneburit mycket för den ekonomiska integrationen, särskilt för strukturen på handeln mellan medlemsstaterna, de utländska direktinvesteringarna, konkurrensvillkoren och priskonvergensen för vissa kategorier av varor och tjänster. Bytesbalansen speglar sparande- och investeringsbalansen i varje medlemsstat. Gemenskapen som helhet och 10 enskilda medlemsstater beräknas ha haft ett överskott under 1997. Ytterligare indikatorer för enhetsarbetskostnader, importpriser och andra priser bekräftar bilden av en tillfredsställande prisutveckling på en sund grundval i de flesta medlemsstater. 15 Tabell 1. 1 Medlemsstaternas nuvarande konvergensresultat Inflation Ställning för de offentliga finanserna Vaxelkurser Langfristiga rantesatser HIKP a) Föreligger det ett alltför stort underskott? b) Under skott (% av BNP) c) Januari 1998 2,7 e) 1,4 1,9 1,4 5,2 1,8 1,2 1,2 1,8 1,4 1,8 1,1 1,8 1,3 1,9 1,8 1,6 Referens- varde B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 1997 1997 3 60 2,1 -0,7 2,7 4,0 2,6 3,0 -0,9 2,7 -1,7 1,4 2,5 2,5 0,9 0,8 1,9 122,2 65,1 61,3 108,7 68,8 58,0 66,3 121,6 6,7 72,1 66,1 62,0 55,8. 76,6 53,4 ja nej ja ja ja ja nej ja nej nej ja ja nej ja ja g) g) g) g) g) g) g) g) g) -4,7 -5,5 0,8 -2,9 -1,3 2,4 -6,4 -2,4 0,1 -5,0 -3,4 -3,0 -1,8 -0,1 -1,3 1 2,4 | 72,1 -0,9 Skuld (% av BNP) Deltagande i ERM d) Forandring jamfort med fSregaende ar 1997 1996 1995 Mars 1998 Januari 1998 -4,3 -2,7 2,4 1,5 4,6 2,9 -9,6 -0,2 0,7 -1,9 0,3 -0,9 -0,4 -0,9 0,8 2,0 -2,2 -4,9 7,8 0,7 2,9 4,2 -6,8 -0,7 0,2 1,2 3,8 2,1 -1,5 -1,4 3,5 3,0 ja ja ja ja ja ja ja ja ja ja ja ja ja nej nej (h) 0) (k) 1 7,8 f) 5,7 6,2 5,6 9,8 (i) 6,3 5,5 6,2 6,7 5,6 5,5 5,6 6,2 5,9 6,5 7,0 6,1 a) Procentuell förändring av det aritmetiska medelvärdet av de 12 senaste harmoniserade månatliga indexen för konsumentpriser (HIKP) jämfört med det aritmetiska medelvärdet av föregående periods 12 HIKP. b) Rådets beslut av den 26. 9. 1994, 10. 7. 1995 , 27. 6. 1996 och den 30. 6. 1997. c) Ett minustecken framför det offentliga underskottet innebär att det föreligger ett överskott. d) Genomsnittlig löptid 10 år. Genomsnitt för de senaste 12 månaderna. e) Den definition som används i denna rapport är det enkla aritmetiska medelvärdet av inflationstakten i de tre medlemsstater som har det bästa resultatet i fråga om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. f) Den definition som används i denna rapport är det enkla aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna under 12 månader i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. g) Kommissionen rekommenderar att beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott upphävs, h) Sedan mars 1998 i) Genomsnittet för de tillgängliga uppgifterna under de senaste 12 månaderna, j) k) Sedan oktober 1996. Sedan november 1996. Källa: kommissionen. 16 Diagram 1. 1 Centrala konvergensindikatorer Genomsnittlig inflationstakt (%) -januari 1998 i referensvärde: 2,7 % Offentligt underskott (% av BNP): 1997 UK EUR referensvärde: 3 */• B DK D EL E F IRL L NL A P FIN S UK EUR Offentlig skuld (% av BNP): 1997 (och högsta värde under perioden 1993-97) 1 40 JO 12 referensvärde: 60 % UK EUR Genomsnittliga långfristiga räntesatser (%) -januari 1998 referensvärde: 7,8 % B DK Källa : kommissionen D EL UK EUR 17 1. 3. Bedömning av varje medlemsstat 1. 3,1. Belgien Den belgiska regeringen lade 1996 fram förslag till omfattande ändringar av centralbankslagstiftningen som antogs av parlamentet i februari 1998. Ändringar som har samband med oberoende för centralbanken kommer att träda i kraft samma dag som ECB upprättas. Bestämmelser om integration av centralbanken i ECBS kommer att börja tillämpas när Belgien inför euron. Lagstiftningen i Belgien är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Belgien under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,4 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Belgien har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 19963. Belgien uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Belgien omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock minskat väsentligt och kontinuerligt under den andra etappen från 7,1 % av BNP 1993 till 2,1 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten nådde ett högsta värde på 135,2 %'av BNP 1993 och har sedan dess minskat varje år för att 1997 bli 122,2 % av BNP. Nivån på det primära överskottet, som uppgått till mer än 5 % av BNP varje år sedan 1994, bidrog till en hållbar minskning av skuldkvoten. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och framåt. Den belgiska regeringen har nyligen bekräftat sitt åtagande att upprätthålla ett stort primärt överskott på medellång sikt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Belgien. Om rådet följer den rekommendationen kommer Belgien att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den belgiska francen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den belgiska francen har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Belgien uppfyller växelkurskriteriet. 3 Siffror för den genomsnittliga inflationstakten enligt HIKP finns endast tillgängliga från och med december 1996. 18 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Belgien under året fram till och med januari 1998 var 5,7 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Referensvärdet har iakttagits i Belgien under hela perioden från och med december 19961. Differensen mellan de långfristiga räntesatserna i Belgien och i de länder som har de lägsta räntesatserna har minskat ytterligare. Belgien uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Belgien har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 1. 3. 2. Tyskland Genom Bundesbanklagen från 1957 säkerställdes en jämförelsevis hög grad av oberoende för centralbanken redan vid början av etapp två av EMU. Inför den tredje etappen av EMU lade den tyska regeringen fram ett förslag om ändring av Bundesbanklagen som antogs av förbundsdagen i december 1997. Lagen om ändring av Bundesbanklagen från 1957 kommer att träda i kraft samma dag som Tyskland inför den gemensamma valutan. Bestämmelserna om oberoende för banken trädde dock i kraft dagen efter utfärdandet, dvs. den 30 december 1997. Lagstiftningen i Tyskland är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Tyskland under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,4 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Tyskland har legat under referensvärdet under perioden från och med december 1996. Tyskland uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 1994 års beslut om att det förelåg ett alltför stort underskott i Tyskland (rådets beslut av den 26 september 1994) upphävdes 1995 (rådets beslut av den 10 juli 1995). En oväntad försämring av de offentliga finanserna under 1995 ledde till att ett nytt beslut antogs om att det föreligger ett alltför stort underskott i Tyskland (rådets beslut av den 27 juni 1996), vilket ännu inte upphävts. Det offentliga underskottet har minskats från 3,4 % av BNP 1996 till 2,7 % 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten har ökat och hamnade strax över referensvärdet på 60 % av BNP 1996 för att därefter återigen öka under 1997 till 61,3 %. Skuldkvoten förväntas dock börja minska under 1998 och den ligger fortfarande nära referensvärdet på 60 % av BNP. Dessutom fortsätter de extraordinära kostnaderna för den tyska återföreningen att vara en tung börda för de offentliga finanserna. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Tyskland. Om rådet följer den rekommendationen kommer Tyskland att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 1 Referensvärdet på grundval av räntesatserna i de tre länder som har de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet beräknat med hjälp av HIKP finns endast tillgängligt från och med december 1996. 19 Den tyska marken har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den tyska marken har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Tyskland uppfyller växelkurskriteriet. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Tyskland under året fram till och med januari 1998 var 5,6%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har iakttagits i Tyskland under hela perioden från och med december 1996. Tyskland har i själva verket varit en av de medlemsstater som har haft de lägsta långfristiga räntesatserna. Tyskland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Tyskland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 1. 3. 3. Grekland Den grekiska regeringen lade sommaren 1997 fram ett lagförslag för att uppfylla kraven enligt fördraget och ECBS-stadgan. Lagen antogs av parlamentet i november 1997 och trädde i kraft i december 1997. Bestämmelserna om centralbankens oberoende trädde i kraft i december 1997. Tidsplanen för bankens integration i ECBS är inte helt och hållet tillfredsställande. Trots denna brist är den grekiska lagstiftningen förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Grekland under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 5,2 %, vilket är klart över referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Grekland har överskridit referensvärdet under hela perioden från och med december 1996, men differensen har minskat något. Grekland uppfyller inte kriteriet om prisstabilitet. Grekland omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det har skett en mycket stor minskning av det offentliga underskottet från 13,8 % av BNP 1993 till 4,0 % av BNP 1997, men det ligger fortfarande klart över referensvärdet. Den offentliga skuldkvoten är hög och även om den har varit relativt stabil under den andra etappen nådde den en topp på 111,6 % av BNP 1996 för att sedan minska till 108,7 % 1997. Grekland uppfyller inte kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den grekiska drakman gick med i ERM i mars 1998, men deltog inte i växelkurs mekanismen under den granskade tvåårsperioden. Drakman var under gransknings perioden relativt stabil gentemot ERM-valutorna, men den var ibland utsatt för spänningar som motverkades genom höjningar av inhemska räntesatser och genom interventioner på valutamarknaden. Grekland uppfyller inte växelkurskriteriet. 20 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Grekland under året fram till och med januari 1998 var 9,8 %, vilket är över referensvärdet på 7,8 %. Data om räntesatser för Grekland, vilka fram till maj 1997 byggde på obligationer med en ursprunglig löptid på mindre än 10 år, är inte helt och hållet jämförbara med data för de andra medlemsstaterna. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Grekland och i de medlemsstater som har de lägsta räntesatserna har minskat, men är fortfarande stor. Grekland uppfyller inte kriteriet om konvergens för räntesatserna. 1. 3. 4. Spanien Spanien reformerade sin centralbankslagstiftning redan 1994. Genom lag 13/1994 blev centralbanken oberoende gentemot förvaltningen och prisstabilitet fastställdes som det överordnade målet för penningpolitiken. Denna lag har de senaste månaderna omfattats av två olika ändringsförslag. En lag om ändring av lagen från 1994 med avseende på vissa aspekter i samband med oberoendet antogs den 31 december 1997. I februari 1998 lade regeringen fram ett annat lagförslag om ändring av lag 13/1994 med avseende på bankens mål, dess integration i ECBS och övrig lagstiftning. Förutsatt att lagförslaget i sin nuvarande form antas av parlamentet är lagstiftningen i Spanien förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Spanien under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,8%, vilket är under referensvärdet på 2,7%. Minskningen av i Spanien under 1996 och 1997 ledde till att den genomsnittliga inflationen inflationstakten sjönk till referensvärdets nivå och från och med juli 1997 till en nivå under referensvärdet. Spanien uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Spanien omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock minskat väsentligt från 7,3 % av BNP 1995 till 2,6% av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten steg från 60,0% av BNP 1993 till 70,1 % 1996 och minskade sedan till 68,8 % under 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och framåt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Spanien. Om rådet följer den rekommendationen kommer Spanien att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den spanska pesetan har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den spanska pesetan har nästan hela tiden legat inom bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Spanien uppfyller växelkurskriteriet. 21 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Spanien under året fram till och med januari 1998 var 6,3 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Minskningen av räntedifferensen i förhållande till lågränteländerna under 1996 innebar att den genomsnittliga räntesatsen i Spanien sjönk under referensvärdet och den har legat kvar där under hela perioden från och med december 1996. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Spanien och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Spanien uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Spanien har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 1. 3. 5. Frankrike Frankrike reviderade sin centralbanksstadga med avseende på EMU redan 1993. Regeringen avser att lägga fram ett lagförslag till parlamentet om ändring av lagen från 1993 den sista veckan i mars 1998. Ändringen i fråga om oberoende planeras träda i kraft den dag då ECB upprättas och de övriga ändringarna den 1 januari 1999. Under förutsättning att utkastet till regeringsförslag i sin nuvarande form överlämnas till och antas av parlamentet är lagstiftningen i Frankrike förenlig med fördraget och ECBS- stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Frankrike under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,2 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Frankrike var i själva verket en av de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet, vilket följaktligen låg till grund för beräkningen av detta referensvärde. Inflationstakten i Frankrike låg under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Frankrike uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Frankrike omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock minskat väsentligt från 5,8 % av BNP 1994 till 3,0 % av BNP 1997, vilket är lika med referensvärdet. 1998 förväntas underskottet minska ytterligare. Den offentliga skuldkvoten har visserligen ökat under den andra etappen och steg 1997 till 58,0 % av BNP, men ligger kvar under referensvärdet. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Frankrike. Om rådet följer den rekommendationen kommer Frankrike att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den franska francen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den franska francen har nästan alltid legat innanför bandet på ±2,25 % kring uppfyller gentemot ERM: s medianvaluta. växelkurskriteriet. centralkursen Frankrike 22 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Frankrike under året fram till och med januari 1998 var 5,5%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har iakttagits i Frankrike under hela perioden från och med december 1996. Frankrike har i själva verket varit en av de medlemsstater som har haft de lägsta långfristiga räntesatserna. Frankrike uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Frankrike har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 1. 3. 6. Irland Genom de olika bestämmelser som har samband med EMU i den centralbankslag som antogs av parlamentet i mars 1998 ändras de tidigare centralbankslagarna från 1942- 1997. Lagen kommer att börja gälla den dag eller de dagar som ministern fastställer. Lagstiftningen på Irland är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten på Irland under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,2 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Irland var i själva verket en av de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet, vilket följaktligen låg till grund för beräkningen av detta referensvärde. Inflationstakten på Irland har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Irland uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Irland har aldrig omfattats av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott. Det offentliga underskottet har legat klart under referensvärdet under hela den andra etappen och 1997 uppnåddes ett överskott på 0,9 % av BNP. Under 1998 förväntas ett ökat överskott. Den offentliga skuldkvoten har minskat mycket snabbt, från 96,3 % av BNP 1993 till 66,3 % 1997. Under 1998 förväntas det minska till under referensvärdet. Irland uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Det irländska pundet har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och det har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Det irländska pundet revalverades gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998, efter granskningsperiodens slut. Det irländska pundet har varierat mer än övriga ERM-valutor och har under en längre period legat utanför ett fluktuationsutrymme på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Det har dock huvudsakligen avvikit uppåt från centralkursen vilket har avspeglat de gynnsamma förhållandena i den irländska ekonomin. Variationerna är således inte ett tecken på allvarliga spänningar under den granskade perioden. Irland uppfyller växelkurskriteriet. 23 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen på Irland under året fram till och med januari 1998 var 6,2 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Referensvärdet har iakttagits på Irland under hela perioden från och med december 1996. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna på Irland och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Irland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Irland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 1. 3. 7. Italien I oktober 1997 bemyndigade parlamentet den italienska regeringen att anta lagstiftning om EMU genom lagdekret. Den italienska regeringen lade fram ett utkast till lagdekret i december 1997 i syfte att anpassa den italienska lagstiftningen till kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Lagdekretet antogs av regeringen i mars 1998. Bestämmelserna om oberoende träder i kraft då lagdekretet offentliggörs, bestämmelserna om integration den dag som fastställs av ministern eller den dag då Italien inför euron. Lagstiftningen i Italien är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Italien under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,8%, vilket är under referensvärdet på 2,7%. Minskningen av inflationen i Italien under 1996 och 1997 ledde till att den genomsnittliga inflationstakten sjönk till referensvärdets nivå och från och med juni 1997 till en nivå under referensvärdet. Italien uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Italien omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det har dock skett en mycket stor och kontinuerlig minskning av det offentliga underskottet under den andra etappen från 9,5 % av BNP 1993 till 2,7 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt högsta värde på 124,9 % av BNP 1994 och har sedan dess minskat varje år för att 1997 bli 121,6 % av BNP. Den kontinuerliga ökningen av det primära överskottet, som var över 6% av BNP 1997 bidrog till en hållbar minskning av skuldkvoten. Skuldkvoten förväntas minska i snabbare takt under 1998 och framåt. Den italienska regeringen har nyligen bekräftat sitt åtagande att upprätthålla ett tillräckligt stort primärt överskott på medellång sikt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Italien. Om rådet följer den rekommendationen kommer Italien att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den italienska liran har deltagit i ERM sedan november 1996. Under den tidigare delen av granskningsperioden apprecierade liran gentemot ERM-valutorna. Efter det att den återinträdde i ERM har liran alltid legat inom bandet på ±2,25 % kring centralkursen för ERM:s medianvaluta. Även om liran endast har deltagit i ERM sedan november 1996 har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade perioden och har därför enligt kommissionens uppfattning uppvisat en tillräcklig stabilitet under de senaste två åren. 24 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Italien under året fram till och med januari 1998 var 6,7 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Minskningen av räntedifferensen i förhållande till lågränteländema under 19^6 och 1997 har inneburit att den genomsnittliga räntesatsen i Italien från och med februari 1997 har legat under referensvärdet. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Italien och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Italien uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Italien har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 1. 3. 8. Luxemburg På grundval av ett tidigare förslag lade regeringen i december 1997 fram ett ändrat förslag till lag om Institut Monétaire Luxembourgeois (Luxemburgs monetära institut) för parlamentet. Avsikten är att förslaget skall antas av parlamentet i april och träda i kraft den 1 maj 1998. Flera bestämmelser i lagförslaget som har samband med institutets oberoende och integration i ECBS är inte helt tillfredsställande. Under förutsättning att lagförslaget antas av parlamentet i sin nuvarande form och trots ovan nämnda brister är lagstiftningen i Luxemburg förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Luxemburg under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,4 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Luxemburg har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Luxemburg uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Luxemburg har aldrig omfattats av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott. De offentliga finanserna har under hela den andra etappen uppvisat överskott, vilket under 1997 uppgick till 1,7 % av BNP. Den offentliga skuldkvoten är mycket låg och ligger långt under referensvärdet. 1997 var skuldkvoten endast 6,7% av BNP. Luxemburg uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den luxemburgska francen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den luxemburgska francen har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Luxemburg uppfyller växelkurskriteriet. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Luxemburg under året fram till och med januari 1998 var 5,6%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har iakttagits av Luxemburg under hela perioden från och med december 1996. Luxemburg har i själva verket varit en av de medlemsstater som haft de lägsta långfristiga räntesatserna. Luxemburg uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Luxemburg har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 25 1. 3. 9. Nederländerna I september 1997 lade den nederländska regeringen fram ett förslag till parlamentet om en ny lag om ändring av banklagen från 1948 om Nederländernas centralbank. Parlamentet antog lagförslaget den 24 mars 1998. Bestämmelserna om centralbankens oberoende kommer att träda i kraft den dag ECB upprättas och de bestämmelser som rör bankens integration i ECB S då den tredje etappen börjar. En bestämmelse beträffande bankens integration i ECBS är inte helt och hållet tillfredsställande. Trots denna brist är lagstiftningen i Nederländerna förenlig med fördraget och ECB S-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Nederländerna under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,8 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Nederländerna har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Nederländerna uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 1994 års beslut om att det förelåg ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994) upphävdes 1997 (rådets beslut av den 30 juni 1997). Det offentliga underskottet minskade från 4,0% av BNP 1995 till 1,4% 1997, vilket är under referensvärdet. Den offentliga skuldkvoten nådde sin högsta nivå 1993 på 81,2% av BNP och har sedan dess minskat till 72,1 % 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och framåt. Nederländerna uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den nederländska gulden har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den nederländska gulden har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Nederländerna uppfyller växelkurskriteriet. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Nederländerna under året fram till och med januari 1998 var 5,5%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har iakttagits i Nederländerna under hela perioden från och med december 1996. Nederländerna har i själva verket varit en av de medlemsstater som haft de lägsta räntesatserna. Nederländerna uppfyller kriteriet om konvergens för långfristiga räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Nederländerna har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 26 1. 3. 10. Österrike Mot bakgrund av kraven enligt fördraget lade dèn österrikiska regeringen hösten 1997 och i mars 1998 fram lagförslag till parlamentet. Enligt förslagen kommer de bestämmelser genom vilka oberoende för centralbanken säkerställs att träda i kraft samma dag som ECBS upprättas. De övriga bestämmelserna kommer att träda i kraft när Österrike inför den gemensamma valutan. Under förutsättning att lagförslaget antas i sin nuvarande form är lagstiftningen i Österrike förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Österrike under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,1 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Österrike var i själva verket en av de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet, vilket följaktligen låg till grund för beräkningen av detta referensvärde. Inflationstakten i Österrike har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Österrike uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Österrike omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 10 juli 1995). Det offentliga underskottet har dock minskat från 5,2 % av BNP 1995 till 2,5 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. Underskottet förväntas fortsätta att minska under 1998. Den offentliga skuldkvoten ökade från 62,7 % av BNP 1993 till 69,5 % av BNP 1996 för att sedan minska till 66,1 % 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och framåt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Österrike. Om rådet följer den rekommendationen kommer Österrike att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den österrikiska schillingen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den österrikiska schillingen har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Österrike uppfyller växelkurskriteriet. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Österrike under året fram till och med januari 1998 var 5,6%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har iakttagits i Österrike under hela perioden från och med december 1996. Österrike har i själva verket varit en av de medlemsstater som haft de lägsta långfristiga räntesatserna. Österrike uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Österrike har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 27 1. 3. 11. Portugal I januari 1998 antogs en lag om ändring av den grundläggande lagen om Portugals centralbank i syfte att uppfylla kraven enligt fördraget. Den nya lagens bestämmelser beträffande oberoende har redan trätt i kraft, medan de övriga bestämmelserna kommer att träda i kraft när Portugal inför euron. Lagstiftningen i Portugal är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Portugal under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,8%, vilket är under referensvärdet på 2,7%. Minskningen av inflationen i Portugal under 1996 och 1997 ledde till att den genomsnittliga inflationstakten sjönk till referensvärdets nivå och från och med juni 1997 till en nivå under referensvärdet. Portugal uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Portugal omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock minskat väsentligt och kontinuerligt under den andra etappen från 6,1 % av BNP 1993 till 2,5 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt högsta värde på 65,9 % av BNP 1995 och har sedan dess minskat till 62,0 % 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska ner till referensvärdet under 1998. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Portugal. Om rådet följer den rekommendationen kommer Portugal att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den portugisiska escudon har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. Den portugisiska escudon har nästan alltid legat innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Portugal uppfyller växelkurskriteriet. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Portugal under året fram till och med januari 1998 var 6,2%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Minskningen av räntedifferensen i förhållande till lågränteländerna under 1996 har inneburit att den genomsnittliga räntesatsen i Portugal under hela perioden från och med december 1996 har legat under referensvärdet. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Portugal och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Portugal uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Portugal har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 28 1. 3. 12. Finland Översynen av den finländska centralbankslagstiftningen började 1993 och ledde fram till riksdagens antagande av en ändrad centralbankslag i juni 1997. Genom denna lag, vilken trädde i kraft den 1 januari 1998, fastställs oberoendet för centralbanken (Finlands bank), men det framgår inte hur den skall integreras i ECBS. I februari 1998 lade regeringen fram en ny proposition om ändring av lagen om Finlands bank, valutalagen och myntlagen. Propositionen antogs av riksdagen den 20 mars 1998. Bestämmelserna om oberoende kommer att träda inom kort. De övriga bestämmelserna i den nya lagen om Finlands bank kommer att träda i kraft när Finland inför den gemensamma valutan. Lagstiftningen i Finland är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Finland under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,3 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Finland har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Finland uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Beslutet om att det förelåg ett alltför stort underskott i Finland (rådets beslut av den 10 juli 1995) upphävdes 1997 (rådets beslut av den 30 juni 1997). Det offentliga underskottet minskade kraftigt från 8,0 % av BNP 1993 till 0,9 % 1997, vilket är under referensvärdet. För 1998 förväntas ett överskott. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt högsta värde på 59,6 % av BNP 1994, vilket är under referensvärdet, och har sedan dess minskat till 55,8 % 1997. Finland uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den finska marken har deltagit i ERM sedan oktober 1996. Under den tidigare delen av granskningsperioden apprecierade marken gentemot ERM-valutorna. Efter det att marken gick med i ERM har den under större delen av tiden legat inom bandet på ±2,25 % kring centralkursen för ERM:s medianvaluta. Även om marken endast har deltagit i ERM sedan oktober 1996 har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade perioden och har därför enligt kommissionens uppfattning uppvisat en tillräcklig stabilitet under de senaste två åren. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Finland under året fram till och med januari 1998 var 5,9 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Referensvärdet har iakttagits i Finland under hela perioden från och med december 1996. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Finland och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Finland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser kommissionen att Finland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 29 1. 3. 13. Sverige Den svenska regeringen lade i november 1997 fram förslag för riksdagen om ändring av grundlagen, riksdagsordningen och lagen om Sveriges riksbank. Riksdagen röstade för ändringarna av grundlagen vid en första behandling i mars 1998. Den andra bekräftande omröstningen kan endast hållas av nästa riksdag efter de allmänna valen i september 1998. Avsikten är att riksdagen skall fatta beslut om ändringarna av de andra två lagarna samtidigt med den andra omröstningen om ändring av grundlagen i oktober 1998. Alla ändringar avses träda i kraft den 1 januari 1999. De nuvarande förslagen är på vissa punkter oförenliga med kraven i fördraget och ECBS-stadgan vad avser Riksbankens integration i ECBS. Den planerade dagen för antagande av förslagen är inte heller i överensstämmelse med den tidsplan som anges i fördraget. Lagstiftningen i Sverige är inte förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Den genomsnittliga inflationstakten i Sverige under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 1,9 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Sverige har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Sverige uppfyller kriteriet om prisstabilitet. Sverige omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 10 juli 1995). Det har dock skett en mycket stor och kontinuerlig minskning av det offentliga underskottet från 12,2 % av BNP 1993 till 0,8 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. För 1998 förväntas ett överskott. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt högsta värde på 79,0 % av BNP 1994 och har sedan dess gradvis minskat varje år till 76,6 % 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och framåt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att i Sverige. Om rådet följer den det föreligger ett alltför stort underskott rekommendationen kommer Sverige att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. Den svenska kronan har aldrig deltagit i ERM. Under den granskade tvåårsperioden har kronan varierat gentemot ERM-valutorna, vilket bl. a. avspeglar avsaknaden av ett växelkursmål. Sverige uppfyller inte växelkurskriteriet. 30 Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Sverige under året fram till och med januari 1998 var 6,5 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Minskningen av räntedifferensen i förhållande till lågränteländerna under 1996 har inneburit att den genomsnittliga räntesatsen i Sverige under hela perioden från och med december 1996 har legat under referensvärdet. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Sverige och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Sverige uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. * * * Eftersom de använder sig av sin möjlighet att inte delta i den tredje etappen av EMU kommer Danmark och Förenade kungariket inte att ingå i den första grupp av medlemsstater som inför den gemensamma valutan. Det är därför inte nödvändigt att rådet bedömer om Danmark och Förenade kungariket uppfyller de övriga villkoren för införande av en gemensam valuta. Dessa två länder är dock i hög grad involverade i den fördjupade ekonomiska integrationen och det förstärkta samarbetet om den ekonomiska politiken under EMU:s olika etapper. På samma sätt som för de övriga medlemsstaterna innehåller beträffande centralbankslagstiftningen i Danmark och Förenade kungariket samt en granskning av de två ländernas konvergensresultat. information situationen rapport denna om 31 2. DEN NATIONELLA LAGSTIFTNINGENS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA CENTRALBANKS SYSTEMET 2. 1. Inledning Enligt artikel 109J. 1 andra meningen i fördraget skall den rapport som upprättas enligt den artikeln "omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i detta fördrag och med ECBS-stadgan" (Europeiska centralbankssystemet). Detta kapitel ägnas åt den granskningen. I det första avsnittet beskrivs omfattningen av de anpassningar som krävs för att göra den nationella lagstiftningen förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. för anpassningarna. I det tredje avsnittet bedöms den nationella lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan land för land, med särskild tonvikt på den nationella centralbankslagstiftningen. I det andra avsnittet behandlas tidpunkten 2. 2. Omfattning av de nödvändiga anpassningarna av nationell lagstiftning 2. 2. 1. Allmänt Från och med den 1 januari 1999 överförs behörigheten på områdena för penning- och valutapolitik och monetär till gemenskapen. Det finns av naturliga skäl en mängd bestämmelser om nationell behörighet på dessa områden i alla länders lagstiftning. I artikel 108 föreskrivs att från de deltagande medlemsstaterna lagstiftning "Senast då ECB upprättas skall varje medlemsstat säkerställa att dess nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess nationella centralbank, är förenlig med detta fördrag och ECBS-stadgan. ". Det specificeras inte i fördraget hur förenlighet skall uppnås. Möjliga metoder är att upphäva nationella bestämmelser, att införliva skrivningar i nationell lag som återger till de sistnämnda bestämmelserna bestämmelserna eller en kombination av ovanstående. i fördraget och ECBS-stadgan, att hänvisa 32 Granskningen kan delas upp på tre områden: - målen för de nationella centralbankerna (NCB)' - oberoende - integration i ECBS och övrig lagstiftning 2. 2. 2. Mål Målen för en nationell centralbank måste vara förenliga med målen för ECBS så som de anges i artikel 105. 1 i fördraget (och i artikel 2 i ECBS-stadgan): "Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2. ". Hänvisningar i nationell lag till regeringens politik eller till specifika makroekonomiska mål är inte oförenliga under förutsättning att det respekteras att det första och andra målet i artikel 105 i fördraget är överordnade. 2. 2. 3. Oberoende Genom artikel 107 i fördraget säkerställs att ECBS kommer att arbeta oberoende av instruktioner från tredje part. Artikeln har följande lydelse: instruktioner "Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem genom detta fördrag och ECBS-stadgan skall varken ECB eller någon nationell centralbank eller någon medlem av deras beslutande organ begära eller ta emot från medlemsstaternas regeringar eller från något annat organ. Gemenskapsinstitutionerna, gemenskapsorganen och medlemsstaternas regeringar förbinder sig att respektera denna princip och att inte söka påverka medlemmarna av ECB. s eller de nationella centralbankernas beslutande organ när de fullgör sina uppgifter. ". från gemenskapsinstitutioner eller gemenskapsorgan, Kriterierna för oberoende kan delas upp enligt följande: • Institutionella kriterier Här inkluderas t. ex. avsaknaden av varje rätt för ett organ utanför den nationella centralbanken (NCB) att, beträffande uppgifter som har samband med ECBS, - ge instruktioner till en NCB, - godkänna, tills vidare upphäva, annullera eller skjuta upp ett beslut av en NCB, - på rättsliga grunder ändra beslut av en NCB, - med rösträtt delta i en NCB. s beslutsfattande organ, - bli rådfrågad innan en NCB fattar ett beslut. 33 • Personalkriterier - I kraft av artikel 14. 2 i ECBS-stadgan påföres cien nationella lagstiftningen vissa regler: • Ämbetstiden för chefen för en nationell centralbank skall vara minst fem år. • En centralbankschef får avsättas endast om han/hon inte längre uppfyller de nödvändiga villkoren för att kunna utföra sina uppgifter eller om han/hon gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. Mot bakgrund av artikel 107, som omfattar alla medlemmar av de beslutande organen, är det önskvärt att dessa regler inte endast gäller centralbankschefen utan även de övriga medlemmar som är involverade i utförandet av uppgifter som har samband med ECBS. Det kan dock på vissa villkor vara berättigat att utse medlemmar av beslutande organ för en kortare period än fem år. Det rör sig om två fall: när en ny medlem vid vakans utses för återstoden av företrädarens ämbetstid och en initial spridning av ämbetstiden då en eller flera medlemmar utses för en kortare tid än fem år. I det första fallet kan den kortare ämbetstiden motiveras av att respekten för ett förutbestämt utbytesintervall stärker det kollektiva oberoendet. I det andra fallet, vilket innebär en engångsawikelse från den minsta ämbetstiden, kan fördelen ses som en förstärkt kontinuitet för centralbankens ledning. - Om en medlem av ett beslutande organ med uppgifter som har samband med ECBS utövar en funktion utanför detta organ kan detta, beroende på funktionens karaktär, innebära att hans eller hennes oberoende äventyras. • Ekonomiska kriterier En nationell centralbank måste givetvis vara redovisningsskyldig. En rätt att i förväg reglera budgeten kan dock, beroende på sammanhanget, skapa en situation där den nationella centralbanken inte kan utföra sina ECBS-relaterade uppgifter på ett oberoende sätt. 2. 2. 4. Integration av de nationella centralbankerna i ECBS och övrig lagstiftning Enligt artikel 9. 2 i ECBS-stadgan skall ECB säkerställa att de uppgifter som har tilldelats ECBS utförs antingen inom ramen för ECB:s egen verksamhet eller genom de nationella centralbankerna. Enligt artikel 14. 3 är dessutom de nationella centralbankerna en integrerad del av ECBS och skall handla i överensstämmelse med ECB:s riktlinjer och instruktioner. Därför måste de bestämmelser i de nationella centralbankernas stadgar som hindrar dem från att uppfylla sin roll anpassas enligt artikel 108. Nedan följer några exempel på bestämmelser som är oförenliga med fördraget och ECBS-stadgan: - Bestämmelser om att den nationella centralbanken har behörighet att fastställa räntesatser för lånetransaktioner eller föreskriva minimireserver. - Regler som begränsar centralbankschefens frihet att rösta i ECB-rådet. - Bestämmelser som förhindrar det beslutande organet i en nationell centralbank att följa ECB:s riktlinjer eller instruktioner. - Regler som inte följer de finansiella bestämmelserna i ECBS-stadgan. - Regler som förhindrar en nationell centralbank att inneha och förvalta officiella valutareserver. 34 Även vissa andra bestämmelser bör anpassas till fördragets bestämmelser. Exempel på detta är bestämmelser som ger regeringen rätten att besluta om valutapolitiken eller som ger nationella myndigheter behörighet att fastställa den mängd mynt som skall ges ut utan att hänvisa till kravet på godkännande från ECB. 2. 2. 5. Lagstiftning som ligger utanför räckvidden för artikel 108 De delar av den nationella lagstiftningen som behandlas ovan kan direkt jämföras med bestämmelserna i fördraget och ECB S-stadgan. Alla nödvändiga anpassningar på dessa områden skall göras i enlighet med artikel 108. Ett land som inför den gemensamma valutan kommer att behöva göra ytterligare anpassningar som endast kan specificeras när ECB har fastställt närmare bestämmelser eller när viss sekundärlagstiftning antagits av rådet. Frågor som väntar på beslut är bl. a. de närmare bestämmelserna om sekretess för de nationella centralbankerna, de nationella centralbankernas behörighet att reglera clearing- och betalningssystem och definitionen av den nationella valutan som det lagliga betalningsmedlet i en medlemsstat. Dessa anpassningar är inte föremål för granskningen enligt artikel 109j, men omfattas av medlemsstaternas allmänna skyldighet att göra sin nationella lagstiftning förenlig med EG-lagstiftningen. Den berörda lagstiftningen bör anpassas enligt de datum som anges i sekundärlagstiftningen eller när ECB fastställer reglerna i fråga. lagstiftningen I denna rapport granskas överensstämmer med fördraget i allmänhet, dvs. medlemsstaternas eventuella skyldigheter att anpassa sin lagstiftning till gemenskapslagstiftningen utöver de skyldigheter som följer av överföringen av behörighet inom ramen för EMU. inte heller huruvida den nationella 2. 3. Tidpunkt för anpassningarna I artikel 108 föreskrivs att varje medlemsstat skall "säkerställa" att dess lagstiftning är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan senast då ECB upprättas. Förenligheten är endast säkerställd när lagstiftningsprocessen är avslutad. Denna slutsats gäller för samtliga de tre områden som anges ovan, dvs. lagstiftning som har samband med definitionen av målen för en nationell centralbank och dess oberoende samt centralbankens integration i ECBS och övrig lagstiftning. Det är dock viktigt att skilja på de tre områdena då det rör sig om att fastställa från och med vilket datum lagstiftningen skall börja gälla. 35 Många av de beslut som ECB kommer att fatta från det att den upprättas och fram till slutet av 1998 kommer att påverka den framtida penningpolitikens inriktning inom euroområdet. Oförenligheter som har samband med oberoendet för en nationell centralbank måste vara faktiskt avskaffade senast den dag då ECB upprättas, dvs. de relevanta förändringarna av lagstiftningen måste inte bara vara antagna utan även vara i kraft den dagen. Lagstiftning på andra områden, särskilt de som berör integration av en nationell centralbank i ECBS, måste träda i kraft senast den dag landet inför den gemensamma valutan och ansvaret för dess penningpolitik överförs till ECB. En fråga av särskild betydelse är definitionen av målen för en nationell centralbank. Denna definition är något som rör den nationella centralbankens integration i ECBS, vilket innebär att ändringar av målen inte behöver träda i kraft innan landet inför den gemensamma valutan. Granskningen av lagstiftningen i denna rapport grundar sig på situationen den 24 mars 1998. I ett fatal medlemsstater håller lagstiftningen på att anpassas, men förslagen har ännu inte antagits formellt av parlamentet. I dessa fall grundar sig bedömningen på antagandet att lagförslagen kommer att antas i sin nuvarande form. 2. 4. Situationen i medlemsstaterna Den följande ländervisa granskningen börjar med en sammanfattning av de lagstiftningsåtgärder som vidtagits sedan början av den andra etappen av EMU (januari 1994) eller strax dessförinnan1. Därpå följer en bedömning av förenligheten med fördraget och ECBS-stadgan, som börjar med ett allmänt utlåtande och, i förekommande fall, fortsätter med en uppräkning av frågor som återstår att lösa. I det allmänna utlåtandet fastställs om ett lands lagstiftning är antingen förenlig eller oförenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Lagstiftningen är oförenlig om principer i fördraget överträds. I ett antal fall har brister identifierats, vilka är av antingen teknisk natur, gäller övergångsperioden fram till och med utgången av 1998 eller är tvetydiga snarare än att vara uppenbart oförenliga. När de återstående frågor som räknas upp efter det allmänna utlåtandet enbart hänför sig till sådana brister bedöms det berörda landets lagstiftning vara förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 1 Enligt artikel 109e. 5 i fördraget skall under den andra etappen i förekommande fall varje medlemsstat i enlighet med artikel 108 i fördraget inleda det förfarande som leder till oberoende för dess centralbank. 36 2. 4. 1. Belgien 2. 4. 1. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De rättsliga bestämmelserna för Belgiens centralbank utgjordes fram till nyligen av den grundläggande lagen från 1939 och stadgan från 1939, båda ändrade. Regeringen lade fram förslag till ändringar av den grundläggande lagen redan 1996, vilka antogs av parlamentet i februari 1998. Banken är ett aktiebolag. Den belgiska staten har en kontrollerande andel med 50 % av aktierna. Bolagsrätten kompletterar endast den grundläggande lagen och stadgan. Banken leds av centralbankschefen och styrelsen, vilken består av centralbankschefen och fem till ledamöter. I bankens struktur ingår även ett styrande råd (som består av sju styrelseledamöterna samt i banken) och ett regeringsombud. Enligt den tidigare lagstiftningen övervakade det styrande rådet styrelsen och hade befogenhet räntesatser och transaktionsvillkor. Det fanns ingen uttrycklig bestämmelse om mål för banken och regeringsombudet hade rätt att på rättsliga grunder motsätta sig bankens beslut i frågor som hade samband med ECBS. fastställa vissa centrala ledamöter som inte arbetar tio att Den nya grundläggande lagen innebar följande förändringar med relevans för artikel 108 i fördraget: - Mål Målen för banken härleds från en allmän hänvisning i artikel 2 i lagen, enligt vilken banken skall utgöra en integrerad del av ECBS. - Oberoende Det styrande rådets befogenheter i frågor som har samband med ECBS har förts över till styrelsen. Det styrande rådet har enbart en rådgivande funktion och behöver inte rådfrågas i förväg om beslut. Regeringsombudets befogenhet att pröva lagenligheten av bankens verksamhet i frågor som har samband med ECBS har avskaffats. Grunderna för att avsätta ledamöter av styrelsen har anpassats till artikel 14. 2 i ECBS- stadgan. - Integration i ECBS och övrig lagstiftning I artikel 2 i den nya grundläggande lagen fastställs att "banken skall vara en integrerad del av ECBS, vars stadga fastställs i det protokoll som är fogat till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen". Alla bestämmelser som gav banken befogenhet att utforma den monetära politiken, t. ex. att fastställa räntesatser, föreskriva minimireserver och ge ut sedlar, har utgått. 37 - Tidpunkt för anpassningarna Bestämmelserna i den grundläggande lagen kommer att sättas i kraft olika dagar genom beslut av Kungl. Maj:t. De ändringar som har samband med oberoendet träder i kraft samma dag som ECB upprättas. Bestämmelserna om integration börjar gälla senast när Belgien inför euron, med undantag för bestämmelserna om sedlar som kommer att träda i kraft när sedlar i euro införs. 2. 4. 1. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Belgien är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Det förväntas att bestämmelserna om överföring av befogenheter från det styrande rådet till styrelsen i frågor som har samband med ECB S kommer att sättas i kraft den dag då ECBS upprättas. 2. 4. 2. Danmark De rättsliga bestämmelserna för Danmarks centralbank anges i lagen om Danmarks nationalbank från 1936 (lag nr 116). Banken är en självstyrande institution. Bankens styrande organ är direktionen, styrelsen och representantskapet. Ansvaret för penningpolitiken ligger hos direktionen som består av tre ledamöter, varav ordföranden utses av Kungl. Maj:t. De grundläggande bestämmelserna i lagen från 1936 är följande: huvudmålet för banken är att upprätthålla ett säkert och tillförlitligt valutasystem och att underlätta och reglera betalningsströmmar och kreditgivning. Direktionen har full frihet att utforma och genomföra penningpolitiken, inklusive fastställande av räntesatser och beslut om övriga penningpolitiska instrument. Ledamöterna av direktionen utses för en obegränsad ämbetstid med en pensionsålder på sjuttio år. Enligt bankens kringlagstiftning kan de avsättas av Kungl. Maj:t (i fråga om ordföranden) eller med tvåtredjedels majoritet av styrelsen (i fråga om de övriga ledamöterna) utan att någon grund för avsättandet anges. Ekonomiministern övervakar att banken uppfyller sina skyldigheter enligt lagen om Danmarks nationalbank. 38 I fördragets protokoll nr 12 om vissa bestämmelser angående Danmark fastställs att den danska regeringen skall till rådet anmäla sin ståndpunkt till ett deltagande i den tredje etappen innan rådet gör sin bedömning enligt artikel 109J. 2 i fördraget. Danmark har anmält att det inte kommer att delta i den tredje etappen och enligt artikel 2 i protokollet kommer Danmark att behandlas som ett land med undantag. Innebörden av detta preciserades närmare i ett beslut som fattades vid toppmötet i Edinburgh i december 1992. 1 beslutet fastställs att Danmark kommer att behålla sina befintliga befogenheter på den monetära politikens område i enlighet med sina nationella lagar och andra författningar, inklusive den danska centralbankens befogenheter beträffande den monetära politiken. Mot bakgrund av den situation som beskrivs ovan begränsas bedömningen av den danska lagstiftningens förenlighet med kraven enligt fördraget och ECBS-stadgan till frågan om centralbankens oberoende2. Denna bedömning leder till slutsatsen att lagstiftningen i Danmark är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 2. 4. 3. Tyskland 2. 4. 3. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De rättsliga bestämmelserna för den tyska centralbanken anges i Bundesbanklagen från 1957 och dess stadga från 1958, enligt deras senaste lydelse. Genom Bundesbanklagen tillsågs en jämförelsevis hög grad av oberoende för den tyska centralbanken redan vid inledningen av etapp två av EMU. De centrala bestämmelserna i lagen från 1957 är följande: Huvudmålet för banken är att säkra valutans värde. Banken är då den utför sina uppgifter oberoende av instruktioner från regeringen. Beslut om penningpolitiken har hittills fattats av centralbanksrådet, vilket består av bankens ordförande och vice ordförande, högst sex ledamöter av direktoratet samt ordförandena för delstaternas centralbanker. Med avseende på EMU antogs i december 1997 den sjätte lagen om ändring av Bundesbanklagen. Lagen omfattar följande områden: - Mål Uppgifterna och målen för banken anpassades genom en ändring av avsnitt 3 som nu lyder "Deutsche Bundesbank. skall delta i utförandet av dess (ECBS) uppgifter med huvudmålet att upprätthålla prisstabilitet Avsnitt 12 som handlar om att banken skall understödja regeringens allmänna ekonomiska politik ändrades för att ta hänsyn till att sådant stöd endast kan ges i den utsträckning det är förenligt med bankens uppgifter som en integrerad del av ECBS. 2 Medlemsstater med undantag är skyldiga att göra sin centralbank oberoende senast den dag då ECB upprättas. 39 - Oberoende Ämbetstiden för ordföranden och de övriga ledamöterna av centralbanksrådet har förlängts till minst fem år3. Regeringens möjlighet att skjuta upp centralbanksrådets beslut i två veckor har tagits bort. - Integration i ECBS och övrig lagstiftning Avsnitt 6 ändrades i syfte att fastställa att centralbanksrådet skall handla enligt ECB:s riktlinjer och instruktioner när det utför uppgifter som har samband med ECBS. Bestämmelserna om bankens befogenhet att fastställa räntesatser för penningpolitiska operationer och att föreskriva minimireserver upphävdes. Bestämmelserna om utgivning av sedlar och deltagande i internationella institutioner ändrades så att ECB:s företräde i dessa frågor framgår. - Tidpunkt för anpassningarna Den sjätte lagen om ändring av Bundesbanklagen kommer att träda i kraft från och med den dag då Tyskland deltar i etapp tre av EMU enligt artikel 109j i fördraget. Bestämmelserna om bankens oberoende började dock gälla dagen efter utfärdandet av lagen, dvs. den 30 december 1997. 2. 4. 3. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Tyskland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Ämbetstiden för bankens ordförande och vice ordförande, de övriga ledamöterna av direktionen samt ordförandena för delstaternas centralbanker var redan enligt den tidigare lagen åtta år, men möjligheten fanns att i undantagsfall utse någon för en kortare period, dock minst två år. Den kortaste perioden i undantagsfall kommer nu att höjas till fem år. 40 2. 4. 4. Grekland 2. 4. 4. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De rättsliga bestämmelserna för Greklands centralbank fastställdes fram till nyligen i stadgan från 1928, enligt dess senaste lydelse. Rättsligt sett är banken organiserad som ett bolag, vilket inte ändrats genom den senaste lagstiftningen. Den grekiska statens innehav är begränsat till högst 10% av bankens aktiekapital. Bankens viktigaste organ är det allmänna rådet och det penningpolitiska rådet. Det penningpolitiska rådet består av centralbankschefen, två vice centralbankschefer och tre övriga ledamöter. Ämbetstiden för ledamöterna av det penningpolitiska rådet är sex år. Parlamentet antog i november 1997 lagstiftning i syfte att uppfylla kraven inför etapp tre i enlighet med fördraget och ECBS-stadgan. Lagstiftningen började gälla i december 1997. Följande ändringar införs genom den nya lagen: - Mål Huvudmålet för banken är att säkerställa prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall banken stödja regeringens allmänna ekonomiska politik. Från och med den dag Grekland inför den gemensamma valutan skall bankens huvudmål vara att upprätthålla prisstabilitet i enlighet med de villkor som anges i artikel 105. 1 i fördraget. - Oberoende Det penningpolitiska rådet kommer att "utforma och genomföra penningpolitiken och besluta i frågor som hänför sig till valutapolitiken, betalningssystemens funktion och sedelutgivning". Det allmänna rådet behåller de övriga uppgifter som det tilldelas genom bankens stadga, förutom i frågor som omfattas av ECB S uppgifter, för vilka centralbankschefen är ansvarig. Grunderna för att avsätta centralbankschefen och de vice centralbankscheferna har anpassats till artikel 14. 2 i ECBS-stadgan. När det första penningpolitiska rådet upprättas kommer undantagsvis ämbetstiden för de tre Övriga ledamöterna att vara fyra, tre respektive två år. En person som ersätter en av de tre övriga ledamöterna av det penningpolitiska rådet innan deras ämbetstid gått ut kommer att utses för återstoden av ämbetsperioden om denna är längre än två år. I artikel 3 föreskrivs att ". varken Greklands centralbank eller någon medlem av dess beslutande organ skall begära eller ta emot instruktioner från regeringen eller från något annat organ. Varken regeringen eller någon annan politisk myndighet skall försöka påverka bankens beslutande organ. " 41 - Integration i ECBS Från och med den dag Grekland inför den gemensamma valutan skall banken handla i överensstämmelse med ECB:s riktlinjer och instruktioner enligt artikel 105. 2 och 105. 3 i fördraget och artiklarna 3 och 14. 3 i ECBS-stadgan. I artikel 12. 17 i den nya lagen fastställs att "Från och med den dag då euron införs som nationell valuta skall varje rättslig bestämmelse som är oförenlig med EG:s primär- eller sekundärlagstiftning om ECBS och/eller ECB. s verksamhet upphöra att gälla. ". Bolagsrätten kommer endast att gälla för banken i den utsträckning som det är förenligt med de specifika bestämmelser som banken omfattas av. - Tidpunkt för anpassningarna Bestämmelserna om oberoende trädde i kraft i december 1997. 2. 4. 4. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Grekland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. En brist som dock bör uppmärksammas är att den nya lagen innehåller bestämmelser om vissa befogenheter för Greklands centralbank som banken endast kommer att ha så länge Grekland inte har infört euron och banken inte är en integrerad del av ECBS. Bestämmelserna avser befogenheten att föreskriva minimireserver och bankens deltagande i internationella monetära och ekonomiska organisationer oberoende av ECB:s godkännande. 42 2. 4. 5. Spanien 2. 4. 5. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 Spanien gjorde en betydande revidering av sin centralbankslagstiftning med avseende på EMU redan 1994. Genom lag 13/1994 från juni 1994 blev Spaniens centralbank oberoende från förvaltningen och prisstabilitet fastställdes som huvudmålet för penningpolitiken. Bankens styrande organ omfattar centralbankschefen och vice centralbankschefen, styrelsen och den verkställande kommittén. Styrelsen består av centralbankschefen, vice centralbankschefen, sex valda ledamöter och två ledamöter å ämbetets vägnar (generaldirektören för finansministeriet och vice ordföranden för fondbörskommittén). Den fastställer allmänna riktlinjer för bankens verksamhet och övervakar penningpolitiken som genomförs av verkställande kommittén. I den verkställande kommittén ingår centralbankschefen, vice centralbankschefen och två valda ledamöter. Dess huvudsakliga uppgift är att genomföra penningpolitiken, i enlighet med styrelsens riktlinjer. Målen för banken är följande: "Banken skall utforma och genomföra penningpolitiken med prisstabilitet som huvudmål. Utan att åsidosätta detta mål skall penningpolitiken stödja regeringens allmänna ekonomiska politik" (jfr. artikel 7. 2 i lag 13/1994). Spanien har de senaste månaderna satt igång processen med att ändra lagen från 1994 genom två nya lagar. En lag om ändring av lagen från 1994 beträffande vissa aspekter i samband med oberoendet antogs och offentliggjordes den 31 december 1997. Med avseende på bankens mål, dess integration i ECBS och övrig lagstiftning lade regeringen i februari 1998 fram ett förslag till en andra lag om ändring av lag 13/1994. - Mål Beträffande målen för banken anges i lagförslaget att utan att åsidosätta huvudmålet att upprätthålla prisstabilitet och utan att påverka de funktioner den har i egenskap av medlem av ECBS enligt artikel 105. 1 i fördraget, skall banken stödja regeringens allmänna ekonomiska politik. Oberoende I lagen av den 31 december 1997 föreskrivs att de två personer som är ledamöter av styrelsen i kraft av sitt ämbete skall vara förhindrade att rösta i alla frågor som har samband med ECBS. Dessutom förlängs ämbetstiden för de valda ledamöterna av styrelsen till sex år, vilket även gäller för ledamöter som ersätter valda ledamöter som lämnat sitt ämbete före utgången av den sexåriga ämbetsperioden. 43 Integration i ECBS och övrig lagstiftning Lagförslaget innehåller bestämmelser om att banken kommer att utgöra en del av ECBS och kommer att omfattas av ECB:s riktlinjer och 'instruktioner vid utövandet av funktioner som har samband med ECBS. Bestämmelser som ger banken och dess beslutande organ befogenhet att utforma och genomföra penningpolitiken eller att föreskriva minimireserver kommer att upphävas eller ändras för att avspegla ECB:s behörighet på detta område. På samma sätt kommer bestämmelser om regeringens behörighet på området för valutapolitik att upphävas. Bestämmelser om sedlar kommer att begränsas till sedlar i pesetas och bankens utgivarmonopol kommer att avskaffas. Bankens skyldighet att göra preliminära inbetalningar av den årliga vinsten till staten kommer också att avskaffas. Tidpunkt för anpassningarna Lagen från 1997 kommer att träda i kraft samma dag som ECB upprättas. Lagförslaget från februari 1998 är avsett att träda i kraft när Spanien inför den gemensamma valutan. 2. 4. 5. 2. Bedömning av förenligheten Lagstiftningen i Spanien är förenlig med kraven i fördraget och ECB S-stadgan. Denna bedömning grundar sig på antagandet att lagförslaget från februari 1998 antas i sin nuvarande form. 2. 4. 6. Frankrike 2. 4. 6. 1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De rättsliga bestämmelserna för den franska centralbanken utgörs av lag 93-980 från 1993, enligt dess senaste lydelse. Genom den lagen gjordes en betydande revidering av bankens mål, struktur och förhållande till regeringen med avseende på kraven enligt fördraget. Bankens kapital ägs av staten. Dess beslutande organ är centralbankschefen, det penningpolitiska rådet och det allmänna rådet. Centralbankschefen, som bistås av två vice centralbankschefer, har ansvaret för att leda banken. Det penningpolitiska rådet består av centralbankschefen, de två vice centralbankscheferna och sex andra ledamöter. Det har ansvaret för beslut om penningpolitiken. Det allmänna rådet består av ledamöterna av det penningpolitiska rådet samt en företrädare för personalen. Inom den nuvarande rättsliga ramen administrerar rådet banken och fattar beslut på alla områden förutom penningpolitiken. En censor utsedd av finans- och ekonomiministeriet deltar i det allmänna rådets möten och kan motsätta sig varje beslut. 44 Regeringen avser att lägga fram ett lagförslag om ändring av lagen från 1993 den sista veckan i mars. Med avseende på denna lag är följande punkter relevanta i samband med artikel 108 i fördraget: - Mål Bankens mål kommer att omdefinieras enligt följande: den skall ". delta i utförandet av de uppgifter och uppfyllandet av de mål som tilldelas ECBS enligt fördraget. Inom denna ram, och utan att åsidosätta huvudmålet om prisstabilitet, skall Banque de France stödja regeringens allmänna ekonomiska politik". Oberoende Behörigheten i frågor som har samband med ECBS kommer att överföras från det allmänna rådet till det penningpolitiska rådet. Centralbankschefens rätt och skyldighet att framträda inför parlamentsutskott kommer att underordnas artikel 107 i fördraget. Integration i ECBS och övrig lagstiftning Genom den nya lagen kommer det att fastställas att banken utgör en integrerad del av ECBS. Bestämmelserna om det penningpolitiska rådets behörighet kommer likaledes att ändras för att återge att banken kommer att omfattas av ECB:s riktlinjer och instruktioner. Bestämmelserna om behörighet för banken och dess penningpolitiska råd att utforma och genomföra penningpolitiken kommer att utgå. Bestämmelserna om sedelutgivning, deltagande i internationella avtal och regeringens befogenhet att fastställa valutapolitiken kommer att ändras. Tidpunkt för anpassningarna Den nya lagen planeras träda i kraft den 1 januari 1999 eller den dag då Frankrike inför euron. Bestämmelsen om att ledamöter av det penningpolitiska rådet inte skall begära eller ta emot instruktioner från regeringen eller någon annan person planeras dock träda i kraft den dag ECB upprättas. 45 2. 4. 6. 2. Bedömning avförenligheten t Den nationella lagstiftningen i Frankrike är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Denna bedömning grundar sig på antagandet att utkastet till regeringsförslag om ändring av lag 93-980 i sin nuvarande form antas av regeringen och därefter av parlamentet. Det är underförstått att det allmänna rådet inte kommer att vara behörigt att fatta beslut i frågor som har samband med utförandet av den del av bankens uppgifter som härleds från ECB S uppgifter. 46 2. 4. 7. Irland 2. 4. 7. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De tidigare centralbankslagarna från 1942-1977 ändras i den nya centralbankslag som antogs av parlamentet i mars 1998 genom olika bestämmelser som rör EMU. Irlands centralbank leds av en styrelse som består av centralbankschefen och upp till nio ledamöter som inte arbetar i banken. Två ledamöter ("Service Directors") kan samtidigt vara tjänstemän på finansministeriet. Före lagen från 1998 var styrelsen ansvarig för penningpolitiken även om det dagliga utövandet av de befogenheterna i stor utsträckning hade delegerats till centralbankschefen. Centralbankschefen eller styrelsen var skyldiga att på finansministerns begäran samråda med denne eller bistå med råd i frågor som omfattades av bankens behörighetsområde, även om denna rättighet i praktiken aldrig hade utnyttjats. De viktigaste ändringar som införs genom centralbankslagen från 1998 med avseende på artikel 108 i fördraget är följande: - Mål Målen för banken har omdefinierats genom att fastställa att då den utför sina funktioner som en del av ECBS, "skall bankens huvudmål vara att upprätthålla prisstabilitet" och, utan att åsidosätta detta mål, "skall banken stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2 i fördraget". Banken skall ha andra funktioner enligt fördraget, ECBS-stadgan och nationell lag utan att målet om prisstabilitet åsidosätts. - Oberoende Utförandet av alla uppgifter som har samband med ECBS har förts över från styrelsen till centralbankschefen. Denne är skyldig att informera styrelsen och far diskutera utförandet av uppgifterna med den, om inte annat följer av kraven enligt fördraget och ECBS- stadgan. Centralbankschefens skyldighet att samråda med finansministern har avskaffats för frågor som har samband med ECBS. Centralbankschefen informerar ministern på begäran, med förbehåll för kraven enligt fördraget och ECB S-stadgan. Grunderna för att avsätta centralbankschefen och dennes rätt att överklaga har ändrats. 47 - Integration i ECBS och övrig lagstiftning En allmän bestämmelse har införts genom vilken det klargörs att banken "skall utföra varje funktion eller uppgift eller utöva varje befogenhet som krävs genom eller enligt bestämmelserna ifördraget och ECBS-stadgan". En ny bestämmelse har införts genom vilken det möjliggörs ett informationsflöde mellan banken och EMI/ECB. Bestämmelserna om utgivning av sedlar har ändrats för att avspegla innehållet i artikel 105a i fördraget. Bestämmelserna om befogenheter för ministern på valutapolitikens område har utgått. Bestämmelsen om ministerns befogenhet att av makroekonomiska skäl tills vidare stoppa privata företags verksamhet har skrivits om för att återge att omsorg om valutans värde inte längre far motivera en sådan åtgärd. - Tidpunkt för anpassningarna Centralbankslagen från 1998 skall börja gälla den dag eller de dagar som ministern fastställer. 2. 4. 7. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen på Irland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Ministern förväntas utöva sin befogenhet att sätta lagen i kraft i enlighet med den tidsgräns som anges i artikel 108 i fördraget. 2. 4. 8. Italien 2. 4. 8. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedanl994 Stadgan för Italiens centralbank finns i det kungliga dekretet nr 1067 från 1936, enligt dess senaste lydelse. Bankens struktur avspeglar dess ursprungliga ställning av aktiebolag. Banken leds av centralbankschefen som bistås av den verkställande chefen. Banken har en styrelse som består av centralbankschefen och 13 ledamöter som inte arbetar i banken utan håller befattningar utanför denna. Styrelsen har viss begränsad behörighet i vissa andra ECBS-relaterade frågor än penningpolitiken. I oktober 1997 gav parlamentet regeringen befogenhet att genom lagdekret anta lagstiftning som har samband med införandet av euron och artikel 108 i fördraget. Med hjälp av denna befogenhet lade den italienska regeringen fram ett förslag till dekret i december 1997 i syfte att anpassa den italienska lagstiftningen till kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Lagdekretet antogs av regeringen den 4 mars 1998. De nödvändiga ändringar av stadgan ("statuto della Banca dTtalia") som var en följd av lagdekretet antogs av bolagsstämman den 19 mars 1998. Beslutet förväntas godkännas av presidenten genom ett dekret under den första hälften av april. 48 - Mål I artikel 2 i det nya lagdekretet fastställs att banken skall "följa målen för ECBS enligt artikel 105. 1 ifördraget. " - Oberoende Ämbetstiden för andra ledamöter av styrelsen än centralbankschefen har förlängts till fem år. I likhet med situationen före införandet av den nya lagen anges inte ämbetstiden för centralbankschefen. Personer med befattningar utanför banken vilka kan innebära potentiella intressekonflikter kan inte längre utses till styrelseledamöter. Finansministerns befogenhet att fastställa vissa inlåningsräntor samt att upphäva tills vidare och annullera beslut av styrelsen i frågor som har samband med ECBS har avskaffats. - Integration i ECBS och övrig lagstiftning Bestämmelser om utformandet av penningpolitiken, förvaltning av valutareserven, sedelutgivning och fördelningen av monetära inkomster har ändrats för att iaktta ECBS företräde på dessa områden. I synnerhet har finansdepartementets och andra myndigheters befogenheter att fatta beslut eller utöva tillsyn på dessa områden avskaffats. - Tidpunkt för anpassningarna Bestämmelserna om oberoende lagdekretet offentliggjordes den 14 mars 1998 och bestämmelserna om integration kommer att träda i kraft den dag som fastställs av ministern eller den dag Italien inför euron. i kraft samma dag som trädde 2. 4. 8. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Italien är förenlig med kraven i fördraget och ECB S-stadgan. Ministern förväntas sätta i kraft bestämmelserna om överföring av förvaltningen av valutareserven till centralbanken samma dag som ECBS upprättas. Eftersom centralbankschefen endast kan avsättas på de grunder som anges i artikel 14. 2 i ECBS-stadgan kan avsaknaden av en fastställd ämbetstid betraktas som förenligt med stadgan. 49 2. 4. 9. Luxemburg 2. 4. 9. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedanl 994 På grundval av ett tidigare förslag lade regeringen fram ett reviderat lagförslag till parlamentet i december 1997 om ändring av stadgan för Luxemburgs monetära institut ("institutet"), vilken för närvarande fastställs i en lag från 1983. Institutet är en enhet som omfattas av offentlig rätt och dess kapital ägs av storhertigdömet. Dess beslutande organ är ledningen och rådet. Ledningen har ansvar för att institutet utför sina uppgifter och består av generaldirektören och två ledamöter som utses för en ämbetstid på sex år. Rådet består av sex ledamöter som inte arbetar i institutet utan håller befattningar utanför detta. Deras ämbetstid är fyra år. Avsikten i lagförslaget är att ändra rådets sammansättning så att det består av ledningen samt sex ledamöter som inte arbetar i institutet. Institutet har hittills aldrig utfört samtliga uppgifter på den monetära politikens område på grund av den monetära union med Belgien som existerar sedan 1922. Belgiens centralbank uppfyller ett antal centralbanksfunktioner för Luxemburg. Lagförslaget innehåller huvudsakligen följande: - Mål Institutets huvudmål kommer att vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål kommer det att stödja den allmänna ekonomiska politiken. - Oberoende Det institutionella oberoendet i frågor som har samband med ECBS kommer att uttryckligen säkerställas. Grunderna för att avsätta ledamöter av ledningen kommer att ändras. Regeringens i fall av grundläggande meningsskiljaktighet kommer att upphävas. Det kommer att klargöras att regeringens beslut om den årliga ansvarsfriheten skall tas utan att det påverkar institutets oberoende i frågor som har samband med ECBS. rätt att avsätta hela ledningen - Integration i ECBS och övrig lagstiftning En allmän bestämmelse kommer att införas om att institutet "skall vara Luxemburgs centralbank inom ramen för ECBS". Dess namn kommer att ändras till "Banque Centrale du Luxembourg". Bestämmelserna om monetära inkomster kommer att ändras för att avspegla ECB S-stadgan. - Tidpunkt för anpassningarna Bestämmelserna kommer att träda i kraft den första dagen i den månad som följer på dagen för offentliggörandet. 50 2. 4. 9. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Luxemburg är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Denna bedömning grundar sig på antagandet att förslaget till lag om ändring av lagen från 1983 i sin nuvarande form kommer att antas av parlamentet. Följande brister skall dock uppmärksammas: - Genom lagförslaget säkerställs inte att det inte kommer att uppstå intressekonflikter för de sex ledamöter som inte arbetar i institutet då de utför sina uppgifter inom och utom banken. - Institutets sekundära mål att stödja den allmänna ekonomiska politiken återger inte på ett otvetydigt vis det andra målet för ECBS så som det formuleras i artikel 105 i fördraget. ; - De bestämmelser enligt vilka institutet och rådet har befogenhet att "utforma och genomföra penningpolitiken på nationell nivå" avspeglar inte ECB:s behörighet. - Samma anmärkning gäller för bestämmelsen om att institutet far tillhandahålla kreditfaciliteter i syfte att säkerställa betalningssystemens effektivitet och stabilitet. 2. 4. 10. Nederländerna 2. 4. 10. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 I september 1997 lade regeringen fram ett förslag till parlamentet om en ny lag för att ersätta banklagen från 1948 om Nederländernas centralbank. Förslaget antogs slutligen av parlamentet den 24 mars 1998. Banken är ett aktiebolag som omfattas av bolagsrättsliga bestämmelser och av särskilda offentligrättsliga bestämmelser. Samtliga aktier innehas av staten. Den rättsliga formen avspeglas i bankens interna struktur (styrelse och tillsynskommitté). Styrelsen består av centralbankschefen och tre till fem arbetande styrelseledamöter. Det har befogenhet att fatta beslut i alla frågor som rör bankens politik och förvaltningen av banken. Tillsynskommittén består av nio till tolv ledamöter. Den utöver tillsyn över bankens ledning. En av ledamöterna är den kungliga kornmissionären. Enligt banklagen från 1948 hade finansministern befogenhet att utfärda instruktioner till styrelsen4. Den kungliga kommissionären utövade tillsyn över banken på regeringens vägnar. Bankens mål definierades som att reglera valutans värde på ett sätt "som bäst gynnar nationens rikedom och välmåga". Om banken har invändningar är den endast skyldig att följa instruktionerna om regeringen har bekräftat dem och efter det att de skiljaktiga ståndpunkterna har offentliggjorts. I praktiken har dessa rättigheter aldrig använts. 51 Genom den nya lagen införs följande ändringar med avseende på artikel 108 i fördraget: - Mål Den tidigare formuleringen av målen för banken har ersatts med en skrivning som exakt återger innehållet i artikel 105. 1. - Oberoende Den kungliga kommissionärens tillsynsbefogenheter kommer att avskaffas. Grunderna för att avsätta en ledamot av styrelsen har anpassats till de grunder som anges i artikel 14. 2 i ECBS-stadgan. - Integration i ECBS I avsnitt 1 fastställs det uttryckligen att banken kommer att utgöra en integrerad del av ECBS i fråga om de uppgifter som har samband med centralbankssystemet. I avsnitt 3 föreskrivs det att "vid utförandet av (ECBS-relaterade) uppgifter och åligganden. skall banken begära och ta emot instruktioner enbart från ECB ". Bankens ECB S-relaterade uppgifter har definierats enligt artikel 3 i ECBS-stadgan. Bestämmelserna om transaktioner och sedelutgivning har likaledes anpassats för att följa artiklarna i stadgan. De återfinns under den allmänna reservationen om "vederbörligt iakttagande av bestämmelserna i fördraget". - Tidpunkt för anpassningarna Bestämmelserna om oberoende kommer att träda i kraft samma dag som ECB upprättas och de som rör integration då etapp tre börjar. 2. 4. 10. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Nederländerna är förenlig med kraven i fördraget och ECB:s stadga. En brist som bör uppmärksammas är den bestämmelse i lagen enligt vilken banken har som uppgift att "medverka vid utformandet" av penningpolitiken. Det bör tolkas som en hänvisning till centralbankschefens roll som medlem av ECB-rådet. 52 2. 4. 11. Österrike 2. 4. 11. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 Mot bakgrund av artikel 108 i fördraget överlämnade regeringen ett lagförslag till parlamentet den 10 mars 1998. De rättsliga bestämmelserna för Österrikes centralbank fastställs genom centralbankslagen från 1984, enligt dess senaste lydelse. Banken är ett aktiebolag. Hälften av aktiekapitalet har tecknats av Republiken Österrike. Bankens struktur (bolagsstämma, styrelse och verkställande ledning) avspeglar denna rättsliga form. Styrelsen består av ordföranden, två vice ordförande och 11 ledamöter som inte arbetar i banken. Den leder banken och fattar alla grundläggande beslut om penningpolitiken. Den verkställande ledningen består av centralbankschefen, som är ordförande, vice centralbankschefen samt två till fyra övriga ledamöter. Den är ansvarig för bankens löpande verksamhet, rapporterar till bolagsstämman och handlar enligt stämmans riktlinjer. En statlig kommissionär utövar tillsyn över bankens verksamhet i syfte att tillse att centralbankslagen följs. Lagförslaget innehåller huvudsakligen följande: - Mål Avsnitt 4 i centralbankslagen från 1984 i vilket föreskrivs att banken skall ta vederbörlig hänsyn till regeringens ekonomiska politik då den fastställer penning- och kreditpolitiken kommer att ersättas med en bestämmelse om att "Inom ramen för gemenskaps lagstiftningen, särskilt artiklarna 2 och 105 i fördraget, kommer banken att vara ålagd att sträva efter att uppfylla målet om prisstabilitet med hjälp av alla medel som står till dess förfogande. Utan att åsidosätta målet om prisstabilitet skall hänsyn tas till de allmänna makroekonomiska kraven beträffande ekonomisk tillväxt och utveckling av sysselsättningen och den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen skall stödjas". - Oberoende Vid utförandet av uppgifter som har samband med ECBS kommer banken och dess beslutande organ att uttryckligen förbjudas att begära eller ta emot instruktioner från någon gemenskapsinstitution eller nationell institution, från något gemenskapsorgan eller nationellt organ, eller från något annat organ. Befogenheten att fatta beslut i alla frågor som har samband med ECBS kommer att föras över från styrelsen till den verkställande ledningen, vilket kommer att lösa problemet med hedersmedlemmar av styrelsen. Det kommer endast att finnas en vice ordförande i styrelsen, men antalet ledamöter kommer inte att förändras. Den minsta ämbetstiden för centralbankschefen, vice centralbankschefen och de två övriga ledamöterna av den verkställande ledningen kommer att förlängas till fem år. Grunderna för att avsätta dem kommer att anpassas för att följa artikel 14. 2 i ECBS- stadgan. All verksamhet som kan leda till tvivel beträffande deras personliga oberoende kommer att vara förbjuden. 53 En bestämmelse kommer att införas om att när centralbankschefen och vice centralbankschefen handlar i egenskap av medlemmar av ECB-rådet och ECB:s allmänna råd skall de inte vara bundna av något beslut av bankens styrelse eller verkställande ledning. Den statliga kommissionärens befogenheter kommer att begränsas till rätten att närvara vid bolagsstämman och vid styrelsesammanträdena i en rådgivande funktion. - Integration i ECBS och övrig lagstiftning Bestämmelser kommer att införas om att banken är "en integrerad del av ECBS" och att den då den utför uppgifter som har samband med ECBS, "skall handla enligt ECB. s riktlinjer och instruktioner ". Dessutom kommer bestämmelserna om deltagande institutioner och om sedelutgivning att ändras. i internationella monetära - Tidpunkt för anpassningarna De bestämmelser i lagen genom vilka det personliga oberoendet för ledamöterna av den verkställande ledningen säkerställs kommer att träda i kraft samma dag som ECB upprättas. För att skydda den verkställande ledningen från inblandning från styrelsens sida tre kommer en övergångsbestämmelse för återstoden av etapp två att införas. i frågor som rör bankens förberedelser inför etapp De övriga bestämmelserna kommer att träda i kraft när Österrike inför den gemensamma valutan. 2. 4. 11. 2. Bedömning av förenligheten Lagstiftningen i Österrike är förenlig med kraven i fördraget och ECB S-stadgan. Denna bedömning grundar sig på antagandet att den föreslagna lagen om ändring av centralbankslagen från 1984 antas av parlamentet i sin nuvarande form. 54 2. 4. 12. Portugal 2. 4. 12. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 En lag om ändring av den grundläggande lagen om Portugals centralbank med avseende på artikel 108 i fördraget antogs i januari 1998. Banken leds av centralbankschefen och styrelsen. Revisionskommittén utövar en tillsynsfunktion och rådgivande kommittén har en rådgivande funktion. Styrelsen består av centralbankschefen, en eller två vice centralbankschefer och tre till fem ledamöter. Den nya lagen innebär följande ändringar: - Mål Den gamla artikel 3 enligt vilken banken då den strävade efter att uppnå prisstabilitetsmålet skulle ta hänsyn till regeringens allmänna ekonomiska politik har ersatts med en bestämmelse om att banken "skall sträva efter de mål och ta del i utförandet av de uppgifter som anförtrotts ECBS". - Oberoende Centralbankschefens skyldighet att överlämna alla veto mot styrelsebeslut till regeringen har avskaffats. En bestämmelse har införts om att beslut av styrelsen i frågor som har samband med ECBS kräver centralbankschefens samtycke. Den bestämmelse som innebar att finansministern kunde påverka penningpolitiken och andra frågor i samband med ECBS har utgått. Ministerns undertecknande av tillkännagivanden från banken har likaledes avskaffats. Grunderna för att avsätta ledamöter av styrelsen har anpassats till artikel 14. 2 i ECBS- stadgan. Ledamöterna av styrelsen får inte ha någon avlönad syssla utanför banken (bortsett från föreläsningar vid universitetet). - Integration i ECBS En ny artikel 3 har införts i vilken fastställs att banken "skall vara en integrerad del av ECBS" och att den skall handla "enligt ECB. s riktlinjer och instruktioner ". Ändringar har gjorts beträffande sedelutgivning, penningpolitiska operationer, minimireserver och deltagande i internationella monetära institutioner i syfte att iaktta ECB:s företräde på dessa områden. Tidpunkt för anpassningarna Alla bestämmelser om oberoende har redan trätt i kraft och övriga bestämmelser kommer att träda i kraft när Portugal inför euron. 55 2. 4. 12. 2. Bedömning avförenligheten Lagstiftningen i Portugal är förenlig med kraven i fördråget och ECB S-stadgan. 2. 4. 13. Finland 2. 4. 13. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De rättsliga bestämmelserna för Finlands bank anges i konstitutionen, riksdagsordningen och lagen om Finlands bank. De styrande organen är direktionen och bankfullmäktige. Direktionen består av chefdirektören, som är ordförande, och upp till fem medlemmar som utses av republikens president på förslag från bankfullmäktige. Chefdirektören utses på sju år och de övriga medlemmarna av direktionen på fem år. Bankfullmäktige består av nio riksdagsledamöter som utses för riksdagens mandatperiod. Processen att revidera centralbankslagstiftningen började redan 1993 och en ändrad lag om Finlands bank antogs av riksdagen i juni 1997 och trädde i kraft den 1 januari 1998. 1 den nya lagen fastställs bankens oberoende, men frågan om integration i ECB S behandlas inte. I avsikt att fullt ut följa kraven i fördraget och ECB S-stadgan lade regeringen i februari 1998 fram en ny proposition om lagen om Finlands bank, vilken är avsedd att ersätta den nyligen antagna centralbankslagen. Propositionen innehåller även ändringar av valutalagen och myntlagen. Propositionen antogs av riksdagen den 20 mars 1998. De viktigaste bestämmelserna i den nya lagstiftningen är följande: - Mål I artikel 2 fastställs att "huvudmålet för Finlands bank skall vara att i överensstämmelse med fördraget upprätthålla prisstabilitet. Finlands bank skall i överensstämmelse med fördraget stödja uppnåendet av också andra ekonomisk-politiska mål, utan att likväl äventyra det syfte som nämns i 1 mom. ". - Oberoende Bankfullmäktige, vilket tidigare hade långtgående befogenheter, omvandlas till ett organ som huvudsakligen utövar tillsyn och har begränsade befogenheter beträffande förvaltningen av banken. Grunderna för att avsätta medlemmar av direktionen har anpassats till artikel 14. 2 i ECBS-stadgan. - Integration i ECBS och övrig lagstiftning Bankens huvudsakliga uppgift kommer att vara att bidra till genomförandet av penningpolitiken såsom den utformas av ECB-rådet. Banken skall även medverka i utgivningen av sedlar, medverka i förvaltningen av valutareserver, delta i arbetet med att upprätthålla pålitliga och effektiva betalningssystem och tillse att statistik offentliggörs. 56 Bestämmelsen i valutalagen om beslutsfattande beträffande den finska markens externa värde kommer att avskaffas. - Tidpunkt för anpassningarna Den bestämmelse i lagen om Finlands bank genom vilken oberoendet för banken säkerställs kommer att träda i kraft strax efter presidentens ratificering den 27 mars 1998. De övriga bestämmelserna i lagen om Finlands bank, valutalagen och myntlagen kommer att träda i kraft när Finland går över till den tredje etappen av EMU. 2. 4. 13. 2. Bedömning avförenligheten Den nationella lagstiftningen i Finland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS- stadgan. 2. 4. 14. Sverige 2. 4. 14. 1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 De rättsliga bestämmelserna för Sveriges riksbank anges i grundlagen, riksdagsordningen och i lagen om Sveriges riksbank från 1988, i deras senaste lydelse. Mot bakgrund av den ekonomiska och monetära unionen lade regeringen i november 1997 fram en proposition till riksdagen om ändring av grundlagen, riksdagsordningen och lagen om Sveriges riksbank. Riksdagen röstade för ändringarna av grundlagen vid en första behandling i mars 1998. Enligt lagen om Sveriges riksbank förvaltas banken av riksbanksfullmäktige som består av åtta ledamöter. Sju av ledamöterna väljs direkt av riksdagen för en period på normalt fyra år. Riksbankschefen väljs för en period på fem år av de sju övriga ledamöterna. Riksbankschefen kan avsättas av de övriga ledamöterna av fullmäktige och dessa kan i sin tur avsättas av riksdagen utan att några skäl behöver anges. Riksbanksfullmäktige har ansvaret för alla viktiga beslut, men riksbankschefen är den enda ledamoten som tar del i den dagliga ledningen av banken. Banken har ansvaret för alla frågor som rör penning- och valutapolitiken. Det finns inget lagstadgat mål för penningpolitiken. Innan banken fattar ett viktigt beslut som rör penning- och valutapolitiken måste den samråda med finansministern. Banken är formellt sett ansvarig inför riksdagen. Det innebär att riksdagen årligen beslutar om huruvida den skall bevilja fullmäktige ansvarsfrihet för det gångna året. 57 Regeringens proposition innehåller bl. a. följande ändringar: - Mål Bankens mål att upprätthålla prisstabilitet skall lagstadgas i lagen om Sveriges Riksbank. - Oberoende Det kommer att tas in ett uttryckligt förbud i regeringsformen för myndigheter att bestämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitiken. Banken kommer inte längre att behöva samråda med finansministern innan den fattar beslut. En bestämmelse kommer att tas in i riksbankslagen om att en ledamot av direktionen inte far begära eller ta emot instruktioner. att utforma En direktion med uppgift inrättas. Riksbanksfullmäktige skall utse samtliga ledamöter av direktionen för en tid av sex år. Riksbankschefen skall vara en av ledamöterna. Ämbetstiden för ledamöterna av direktionen kommer att säkras genom en författningsändring som innebär att grunderna för avsättande följer artikel 14. 2 i ECBS-stadgan. Riksbanksfullmäktige kommer att fa en kontrollerande funktion utan penningpolitiska befogenheter. penningpolitiken skall - Integration i ECBS och övrig lagstiftning Ansvaret för valutapolitiken kommer att föras över från banken till regeringen. Frågor om bankens integration i ECBS ingår inte i propositionen. I de nuvarande sekretessbestämmelserna fastställs principen att alla handlingar är offentliga om de inte genom lag belagts med sekretess. Enligt artikel 1 kapitel 3 i sekretesslagen från 1980 finns möjligheten att tillämpa sekretess på uppgift som angår Sveriges "centrala finanspolitik, penningpolitik eller valutapolitik, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas om uppgiften röjs. " - Tidpunkt för anpassningarna Den andra omröstning genom vilken ändringarna av grundlagen bekräftas kan endast hållas av nästa riksdag efter de allmänna valen i september 1998. Avsikten är att riksdagen skall fatta beslut om ändringarna av de andra två lagarna samtidigt med den andra omröstningen om ändring av grundlagen i oktober 1998. Alla ändringar avses träda i kraft den 1 januari 1999. 58 2. 4. 14. 2. Bedömning av förenligheten Lagstiftningen i Sverige är inte förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Följande oförenligheter skall uppmärksammas: - De tidsmässiga begränsningarna för att anta de nuvarande lagstiftningsförslagen gör det inte möjligt att förutsätta att lagstiftningen kommer att anpassas i tid. Banken kommer följaktligen inte att vara oberoende den dag ECB upprättas. - Genom det nuvarande förslaget till lagstiftning säkerställs inte bankens fulla integration i ECB S och framför allt erkänns inte i bestämmelserna om bankens befogenheter på det penningpolitiska området ECBS befogenheter på detta område. Dessutom innehåller det nuvarande förslaget till lagstiftning vissa brister: - Enligt artikel 13 kapitel 9 i regeringsformen har endast Riksbanken rätt att utgiva sedlar, vilket innebär att ECBS behörighet på detta område inte erkänns. Det krävs beslut av två riksmöten med mellanliggande riksdagsval för att ändra denna artikel. - Förbudet att begära eller ta emot instruktioner avser endast penningpolitiska frågor och omfattar inte alla uppgifter i samband med ECBS. 2. 4. 15. Förenade kungariket I maj 1997 tillkännagav finansministern att det skulle ske en förändring av den brittiska centralbankens ("Bank of England") ställning. Ett förslag lades fram för parlamentet i oktober 1997, vilket förväntas antas som lag under det första halvåret 1998. Enligt förslaget kommer bankens styrelse, som är ansvarig för att leda bankens verksamhet (förutom utformningen av penningpolitiken), att bestå av centralbankschefen, två vice centralbankschefer och 16 ledamöter. Centralbankschefen och de två vice centralbankscheferna skall arbeta uteslutande för banken. Centralbankschefen och de vice centralbankscheferna utses för en femårig ämbetsperiod som kan förnyas och ledamöterna för treåriga ämbetsperioder som kan förnyas. En centralbankschef, vice centralbankschef eller ledamot kan avsättas på vissa angivna villkor. 59 Andra inslag i förslaget är bl. a. följande: - Banken har ett specifikt penningpolitiskt mål att upprätthålla prisstabilitet och, utan att åsidosätta detta mål, stödja regeringens allmänna ekonomiska politik, inklusive dess tillväxt- och sysselsättningsmål. - Finansministeriet far årligen ange vad prisstabilitet skall anses innebära och vad regeringens ekonomiska politik skall anses innebära i detta sammanhang. - En penningpolitisk kommitté med ansvar för att utforma penningpolitiken inrättas. Kommittén består av centralbankschefen, de två vice centralbankscheferna, ytterligare två högre banktjänstemän och fyra utomstående experter. - Regeringen behåller rätten att vid extrema ekonomiska förhållanden under en begränsad period ge banken riktlinjer beträffande penningpolitiken, med förbehåll för parlamentets godkännande. Enligt punkt 5 i protokoll nr 11 som är fogat till fördraget skall artikel 108 i fördraget inte tillämpas på Förenade kungariket så länge landet inte önskar delta i den tredje etappen av EMU. Förenade kungariket har anmält till rådet att det inte avser att gå över till den tredje etappen av EMU den 1 januari 1999. Så länge Förenade kungariket inte ändrar sin ståndpunkt är landet således inte skyldigt att anpassa sin lagstiftning med avseende på den tredje etappen av EMU. Mot bakgrund av den ovan beskrivna situationen görs ingen bedömning av lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan i Förenade kungariket. En bedömning kommer att behöva göras om och när Förenade kungariket beslutar sig för att delta i etapp tre av EMU. 60 3. PRISSTABILITET 3. 1. Bestämmelser i fördraget Kriteriet om prisstabilitet definieras i artikel 109J. 1 första strecksatsen i fördraget: "En hög grad av prisstabilitet [. ] skall framgå av att inflationstakten ligger nära den i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet. " Innehållet i artikel 109J. 1 anges närmare i protokoll nr 6 om konvergenskriterier. I artikel 1 i protokollet föreskrivs att en medlemsstat uppfyller konvergenskriteriet om prisstabilitet om den uppvisar "en hållbar prisutveckling och en genomsnittlig inflationstakt som inte med mer än 1,5 procentenheter överstiger inflationstakten i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. Inflationen skall mätas med hjälp av konsumentprisindex på en jämförbar grund, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " Eftersom de nationella konsumentprisindexen (KPI) skiljer sig betydligt åt vad gäller begrepp, metoder och praxis lämpar de sig inte för att uppfylla fördragets krav om att inflationen skall mätas på en jämförbar grund. Därför antog rådet den 23 oktober 1995 en ramförordning (nr 2494/95), genom vilken den rättsliga grunden fastställs för införandet av en harmoniserad metod för att sammanställa konsumentprisindex i medlemsstaterna. I förordningen föreskrivs en gradvis harmonisering i två etapper. Den första etappen av harmoniseringsprocessen bestod av framtagandet i mars 1996 av en uppsättning "interimsindex för konsumentpriser" (IIKP). Interimsindexen grundade sig helt och hållet på de befintliga nationella KPI, vilka endast anpassats för att tillse att omfattningen av varor och tjänster var så likartad som möjligt. IIKP användes i 1996 års konvergensrapporter från kommissionen och EMI. index för konsumentpriser" till ledde (HIKP). De av Den andra etappen av harmoniseringsprocessen "harmoniserade av medlemsstaterna och harmoniseras beträffande såväl metoder som omfattning (för mer detaljer se bilagan till detta kapitel). Den första uppsättningen HIKP offentliggjordes i mars 1997, med historiska tidsserier som gick tillbaka till januari 1995. Även om vissa delar av indexen återstår att harmonisera utgör HIKP i sin nuvarande form ett mycket väsentligt framsteg och uppenbarligen ett mycket mer jämförbart och tillförlitligt underlag för bedömningen av prisstabilitet och inflationskonvergens i medlemsstaterna än de nationella KPI. framtagandet sammanställs 61 3. 2. Prisstabilitet bedömt med hjälp av HIKP 3. 2. 1. Utvecklingen under senare tid Tidsserierna för HIKP är endast tillgängliga från och med januari 1995. Analysen av inflationsutvecklingen under senare tid på grundval av dessa index kan därför inte börja tidigare än januari 1996. Under de senaste två åren har det gjorts ytterligare framsteg i riktning mot prisstabilitet och inflationskonvergens inom hela gemenskapen. Inflationen i gemenskapen som helhet mätt med hjälp av HIKP (procentuell förändring jämfört med föregående år) minskade kontinuerligt från 2,7 % i januari 1996 till 1,5 % i april 1997. Den steg marginellt under sommaren 1997 på grund av tillfälliga faktorer, såsom en uppgång för importpriserna till följd av en effektiv depreciering av gemenskapsvalutorna samt ökningar av indirekta skatter och/eller reglerade priser i vissa länder. Sedan oktober 1997 har inflationen fortsatt sin nedåtgående trend och den nådde ett lägsta värde på 1,3% i januari 1998. I de tio medlemsstater där den årliga inflationstakten låg nära eller under 2 % i januari 1996 (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland och Sverige) låg den i allmänhet kvar på en låg nivå till och med januari 1998 (se diagram 3. 1). I vissa av dessa länder (Belgien, Danmark, Irland och Österrike) steg dock inflationen tillfälligt över 2 % under den granskade perioden, men sjönk sedan tillbaka betydligt. Det är endast i Nederländerna och Sverige som inflationstrycket har stigit på ett mer uttalat och varaktigt sätt under det andra halvåret 1997. I Nederländerna beror denna ökning huvudsakligen på de kombinerade effekterna av den fortsatt kraftiga produktionstillväxten, som leder till att BNP-gapet minskar och att temperaturen på arbetsmarknaden stiger, och en effektiv depreciering av den nederländska gulden. Under inverkan av en markerad nedgång för importpriserna, som återspeglar både de avtagande effekterna av den effektiva deprecieringen av gulden och av ett fall i de internationella råvarupriserna, har dock inflationen sjunkit kraftigt under de senaste månaderna, för att bli 1,6% i januari 1998. I Sverige ligger flera faktorer bakom prisökningarnas tydliga tillväxt under de senaste 12 månaderna. Dessa inkluderar den omvända utvecklingen för vissa faktorer som ledde till att inflationen blev mycket låg 1996 (t. ex. minskningen av momsen på mat och den starka uppgången för kronan), ökade indirekta skatter, höjd prisnivå för reglerade priser och löner som ökar i stigande takt. Efter de tillfälliga ökningarna till följd av dessa faktorer, och under inverkan av såväl en stramare penning- som finanspolitik, slutade dock inflationen öka från och med september 1997, och minskade rentav till strax över 2 % i januari 1998. 62 Diagram 3. 1 Inflationstakter (HIKP) i medlemsstaterna och gemenskapen (procentuella förändringar jämfört med föregående år, TfT-12) 5 + 4 + -B DK D I I H h 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/9710/97 01/98 H H H 1 1 (- 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 H 1- H h 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 1 1 -J 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 1 1 1 1 1 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 H 1 1 (- Källa: kommissionen 63 I de övriga medlemsstaterna har det skett betydande framsteg beträffande inflations resultaten och de har, med undantag av Grekland, lyckats minska sina inflationstakter till under 2%. I Portugal låg inflationen på 2,5% i början av 1996, men återhållsamma löneökningar, fortsatt kraftig produktivitetstillväxt och dämpade importpriser har bidragit till att minska inflationstakten. Mot bakgrund av en stark ekonomisk tillväxt, men med hjälp av en appreciering för det brittiska pundet har Förenade kungariket lyckats uppnå en tillfredsställande grad av prisstabilitet och inflationskonvergens. Inflationen i Spanien låg i närheten av 3,VA % under större delen av 1996, men sjönk snabbt under 1997. I Italien har inflationen, efter en uppgång 1995 som i stor utsträckning berodde på valutans depreciering, sjunkit betydligt i stadig takt under de senaste två åren. I Spanien och Italien åstadkoms denna gynnsamma utveckling genom de kombinerade effekterna av en fast stabilitetsinriktad penningpolitik och strukturella förbättringar av arbets-, varu- och tjänstemarknadernas funktionssätt. I Grekland slutligen, har inflationen fortsatt att närma sig nivåerna i de andra medlemsstaterna. Den minskade från ca 8 % i början av 1996 till 4,3 % januari 1998 under förhållanden som präglades av övergripande växelkursstabilitet och fortsatt budgetkonsolidering. Ett fortsatt starkt lönetryck hindrade dock mer påtagliga framsteg mot prisstabilitet. i 3. 2. 2. Inflationens utveckling i förhållande till referensvärdet För att bedöma hur det priskriterium uppfyllts som fastställs i protokoll nr 6 till fördraget krävs det en operationell definition som omfattar två delar. För det första definitionen av "en genomsnittlig inflationstakt" "under en tid av ett år före granskningen" och för det andra, en beräkning av det referensvärde i förhållande till vilket medlemsstaternas resultat i fråga om prisstabilitet skall bedömas. I denna rapport har, i enlighet med de föregående rapporterna1, följande operationella definitioner använts: Den genomsnittliga inflationstakten i en medlemsstat under en tid av ett år mäts som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av de 12 senaste månatliga indexen jämfört med det aritmetiska medelvärdet av de 12 månatliga indexen för den föregående perioden2. Referensvärdet beräknas som det oviktade aritmetiska medelvärdet av inflationstakterna i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten plus 1,5 procentenheter. Se "Rapport om konvergensen i Europeiska unionen under år 1995"", offentliggjord i European Economy, Supplement AK nr 1, januari 1996, och "Rapport om konvergensen i Europeiska unionen under år 1996"", KOM(96) 560, offentliggjord i European Economy, Supplement A, nr 1, januari 1997. Detta mått används eftersom det visar inflationens utveckling under en tid av ett år, i enlighet med vad som föreskrivs i fördraget. Den inflationstakt som vanligen används beräknas som den procentuella förändringen av den senaste månadens konsumentprisindex jämfört med index för samma månad föregående år. Denna inflationstakt kan dock variera avsevärt från månad till månad på grund av förändringar i beräkningsunderlaget till följd av exceptionella faktorer, som t. ex. förändringar av indirekta skatter. 64 Under året från och med februari 1997 till och med januari 1998 var de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet i fråga om prisstabilitet Frankrike, Irland och Österrike (se tabell 3. 1). Genomsnittet för de tre medlemsstaterna med de bästa resultaten var 1,2 %. vilket ger ett referensvärde på 2,7%. I januari 1998 hade 14 medlemsstater en genomsnittlig inflationstakt som låg klart under referensvärdet, varvid Grekland var undantaget. Det bör noteras att även om referensvärdet skulle definieras på striktast möjliga vis och utgå från det land som har den lägsta inflationstakten (dvs. Österrike) plus 1,5 procentenheter, skulle inflationen i alla dessa 14 medlemsstater fortfarande ligga under referensvärdet3. Tabell 3. 1 Inflationskonvergens (Inflation mätt som procentuell förändring av HIKP) a) Januari 1998 De tre medlemsstaterna med de bästa resultaten: A F IRL Referensvärde b) 1,1 1,2 1,2 2,7 Medlemsstater under referensvardet Under den period för vilken referensvärdet kan beräknas med hjälp av HIKP steg referensvärdet marginellt från 2,5 % i december 1996 till 2,7 % i januari 1998 (se tabell 3. 2). Denna gradvisa ökning är inte ett tecken på ett ökat inflationstryck i gemenskapen utan snarare en liten rörelse uppåt från de exceptionellt låga inflationstakter som uppmättes i vissa medlemsstater i början av perioden. Sammansättningen av den grupp medlemsstater som har de bästa resultaten var oförändrad från och med december 1996 till och med september 1997, men har därefter ofta Ingen medlemsstat har kontinuerligt varit medlem av gruppen. förändrats. Inflationskonvergensen, som var påfallande stor redan i slutet av 1996, har förstärkts ytterligare under de senaste 12 månaderna. I december 1996 hade 11 medlemsstater en genomsnittlig låg under inflationstakt referensvärdet. Denna grupp växte till 13 medlemsstater i juni 1997 och 14 i juli 1997, i takt med att först Italien och Portugal, och därefter Spanien, lyckades få ner sin genomsnittliga inflation till referensvärdets nivå eller lägre. Detta skulle ha varit fallet även om referensvärdet inte hade stigit något på senare tid (se tabell 3. 2 och diagram 3. 2). som B DK D E F IRL I L NL A P FIN S UK 1,4 1,9 1,4 1,8 1,2 1,2 1. 8 1,4 1,8 1,1 1,8 1,3 1,9 1,8 Medlemsstater över referensvärdet EL 5,2 Mätt a) aritmetiska som det medelvärdet av de 12 senaste månatliga indexen jämfört med det aritmetiska medelvärdet av föregående periods 12 månatliga index. b) Oviktat aritmetiskt medelvärde för de tre medlemsstater som har det bästa inflationsresultatet 1,5 procentenheter. plus Källa: kommissionen. 3 Följaktligen skulle alternativa metoder för beräkning av referensvärdet, vilka behandlades i 1996 års konvergensrapport, ge ett lika stort antal länder med en inflationstakt under referensvärdet. 65 Tabell 3. 2 Inflationsreferensvärdet och vilka länder som iakttar det - Utveckling över tidena) De tre bSsta resultaten Referens- värde Antal medlemsstater som iakttar referensvärdet i B,DK,D,F,IRL,L,NL,A,FIN,S,UK B,DK,D,F,IRL,I,L,NL,A,P,FIN,S,UK B,DK,D,E,F,IRL,I,L,NL,A,P,FIN,S,UK Dec. Jan. Feb. Mar. Apr. May Jun. Jul. Aug. Sep. Oct. Nov. Dec. Jan. 96 97 97 97 97 97 97 97 97 97 97 97 97 98 L, FIN,S L, FIN,S L, FIN,S L, FIN,S L, FIN. S L, FIN,S L, FIN,S L, FIN,S L, FIN,S L, FIN,S F, A, FIN F, A, FIN IRL, A, FIN F, IRL, A 2,5 2,5 2,5 2,6 2,6 2,5 2,6 2,6 2,7 2,8 2,8 2,8 2,7 2,7 11 11 11 11 11 11 13 14 14 14 14 14 14 14 a) Mätt som det aritmetiska medelvärdet av de 12 senaste månatliga indexen jämfört med det aritmetiska medelvärdet av föregående periods 12 månatliga index. b) Oviktat aritmetiskt medelvärde för de tre medlemsstater som har det bästa resultatet i fråga om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. Källa: kommissionen. Grekland har gjort avsevärda framsteg med att minska inflationen och närma sig de låga inflationstakterna i de andra medlemsstaterna. Under de senaste 12 månaderna har skillnaden gentemot referensvärdet minskat med 2,8 procentenheter. Den genomsnittliga inflationstakten på 5,2 % i januari 1998 överstiger dock fortfarande referensvärdet med betydande marginal. 66 Diagram 3. 2 Jämförelse mellan medlemsstaternas genomsnittliga inflationstakter (HIKP) och referensvärdet (%) R«f*r«nsvXrd* I I I I I T -• 1 I Genomsnitt för de tr« b it ta resultaten i i i i i i i i i i i 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 B —-DK i i i i i i i i i 1- 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 -•-EL F -*-IRL -i 1 1- 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 HL -. -A 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 96 97 09 10 11 12 01 98 P -»-FIN S •UK i i i Anmärkning: Det gråa faltet representerar intervallet på 1. 5 procentenheter mellan den genomsnittliga inflationstakten i de tre medlemsstater som har de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet (fältets undre gräns) och referensvärdet (faltets övre grans). Källa : kommissionen 67 3. 3. Inflationsresultaten under den andra etappen av EMU del Den begränsade tidsperiod som omfattas av HIKP- serierna medger inte ett medelfristigt perspektiv på inflationsutvecklingen. Som av en bedömningen av inflations hållbarhet resultatens används därför nationella privat deflatorer konsumtion4 att undersöka trenderna på medellång sikt. för för Efter ett bakslag under senare delen av 1980-talet och början av 1990-talet förbättrades gemenskapens inflationsresultat väsentligt och kontinuerligt under de följande åren. 1991 nådde inflationstakten en topp på 5,6 % för att sedan minska till 4,1 % 1993 och fortsatte därefter att minska under den andra etappen av EMU till ett historiskt lågt värde på 2,1 % 1997, vilket visas i tabell 3. 3. Tabell 3. 3 Deflator for privat konsumtion (nationell valuta, arlig procentuell iSrandring) I 1993 3,5 0,6 4,0 14,2 5,6 2,2 1,9 5,4 4,1 2,1 3,3 6,6 4,2 5,7 3,4 J 4,1 1994 2,8 1,6 2,8 11,0 4,8 2,1 2,7 4,6 2,3 2,8 3,3 5,1 1,4 3,0 2,2 3,2 1995 1,7 2,0 1,9 1996 2,3 2,1 1,9 1997 1,6 2,3 1,9 1998* 1,3 2,1 1,7 8,6 4,7 1,6 2,0 5,8 2,1 1,5 1,5 4,2 0,3 2,7 2,6 3,0 8,5 3,4 1,9 1,1 4,3 1,6 1,3 2,5 2,6 1,6 1,2 2,6 2,6 5,5 2,5 1,1 1,4 2,4 1,4 2,2 1,8 2,1 1,4 2,2 2,3 2,1 4,5 2,2 1,0 3,3 2,1 1,6 2,3 1,5 2,2 2,0 1,5 2,3 19 Standardavvikelse B DK D EL E F IRL 1 L NL A P FIN S UK EUR 15 medlems- I JJ stater O 271 L8 Tfi (^9 14 medlems- stater (exkl. EL) 1,7 1,1 1,5 0,9 0,5 0,6 * Ekonomisk prognos varen 1998. Kalla: kommissionen. gynnsamma Den som inflationsutveckling kan i observeras gemenskapen som helhet under den andra etappen har ägt rum i alla medlemsstater, om än i varierande grad. De hade även betydligt olika utgångslägen vid den andra etappens början. I detta sammanhang kan det vara lämpligt att dela upp länderna i tre grupper. Deflatorer för privat konsumtion har en högre grad av internationell jämförbarhet än nationella konsumentprisindex. Deras mätmetoder grundar som harmoniserats inom gemenskapen inom ramen för Europeiska nationalräkenskapssystemet (1979 års upplaga). sig på den nationalräkenskapsmetod 68 En första grupp bestående av 11 medlemsstater hade 1994 en inflationstakt som låg nära eller under den övre gränsen i det intervall på 2-3 % som i 1993 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken föreslogs som ett steg i riktning mot prisstabilitet. Under de följande åren lyckades dessa länder antingen upprätthålla eller förbättra sina redan från början goda inflationsresultat. Som en följd av detta låg inflationen 1997 i praktiskt taget alla dessa länder nära eller under 2 %. Till denna grupp hör de sju medlemsstater som sedan länge deltar i växelkursmekanismen (ERM) (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg och Nederländerna) samt Österrike, vars valuta i över tio år har varit helt stabil gentemot DEM. Dessa länder har även det gemensamt att de har en lång historia av relativt låg inflation. Detta var inte fallet för de tre återstående medlemsstaterna i gruppen (Finland, Sverige och Förenade kungariket). I dessa länder rådde det ett starkt inflationstryck under senare delen av 1980-talet och början av 1990-talet till följd av överhettade ekonomier och alltför höga löneökningar. De lyckades dock under den första etappen av EMU på ett påfallande sätt närma sig de övriga länderna i gruppen i fråga om prisstabilitet. Den minskade inflationstakten berodde huvudsakligen på den mycket kraftiga ekonomiska nedgången och på måttliga ökningar av enhetsarbetskostnader och trots det kostnadstryck som de mycket kraftiga deprecieringarna av deras valutor innebar. Även om prisutvecklingen var något ryckig lyckades dessa tre länder kontrollera inflationen under hela den andra etappen. Inflationstakten var, särskilt i Finland och Sverige, under flera år mycket låg. I en andra grupp av länder (Spanien, Italien och Portugal) rådde det strax före början av den andra etappen fortfarande ett relativt starkt inflationstryck, med inflationstakter mellan 5,5 % och 6,5 %. I dessa länder har det gjorts anmärkningsvärda framsteg med att bekämpa inflationen under den andra etappen. Det gick till att börja med ganska långsamt att minska inflationen och processen hämmades 1995 av de kombinerade effekterna av valutadeprecieringar och höjda indirekta skatter, vilka särskilt i Italien ledde till en tillfällig inflationsuppgång. Tack vare ett beslutsamt genomförande av en övergripande strategi som syftade till att angripa de underliggande strukturella orsakerna till de höga prisökningarna har dock inflationen sjunkit snabbt under de senaste två åren. Som en följd av detta sjönk inflationen i alla tre länderna till 2,5 % eller lägre 1997. 69 Till sist, även om inflationstakten minskade väsentligt i Grekland i början av 1990-talet, låg inflationen fortfarande på en tvåsiffrig nivå vid början av den andra etappen. Sedan dess har det skett betydande och kontinuerliga framsteg'med att minska inflationen, men Greklands inflationsresultat är ännu inte tillfredsställande. Den allmänna och imponerande minskningen av inflationen i hela gemenskapen har åtföljts av anmärkningsvärda framsteg med inflationskonvergensen under de senaste åren. En indikator på hur skillnaden mellan medlemsstaternas inflationstakter har minskat är standardavvikelsen för de enskilda medlemsstaternas inflationstakter i förhållande till EG-genomsnittet. Standardavvikelsen för inflationen, mätt med hjälp av deflatorn för privat konsumtion, minskade från 3,2% 1993 till 1,0% 1997. Om Grekland undantas minskade standardavvikelsen till 0,5 % 1997 jämfört med 1,7 % 1993, vilket betyder att spridningen mellan de 14 medlemsstaternas inflationstakter är mycket låg. 3. 4. Underliggande faktorer och inflationsresultatens hållbarhet Enligt fördraget krävs inte endast att medlemsstaterna skall ha uppnått en hög grad av prisstabilitet utan även att de skall uppvisa en hållbar prisutveckling (protokoll nr 6). Kravet på en hållbar prisutveckling syftar till att säkerställa att den grad av prisstabilitet och inflationskonvergens som uppnåtts under tidigare år kommer att upprätthållas under den tredje och sista etappen av EMU. Detta innebär att ett tillfredsställande inflationsresultat huvudsakligen måste bero på en lämplig utveckling av insatskostnaderna och på andra faktorer som påverkar prisutvecklingen på ett strukturellt sätt, snarare än att återspegla effekterna av antingen konjunkturförhållanden eller tillfälliga faktorer (såsom minskade indirekta skatter eller lägre importpriser). Statistiken visar att det har rått prisstabilitet i majoriteten av medlemsstaterna under en förhållandevis lång period. Det faktum att en mentalitet präglad av prisstabilitet i ökande utsträckning har fått faste och att processen att minska inflationen övervunnit flera negativa ekonomiska omständigheter (t. ex. den tyska återföreningen, en allmän konjunkturberoende överhettning och växelkursturbulens) tyder på att den nuvarande låga inflationen och den höga graden av priskonvergens vilar på strukturella faktorer som är starka, väl underbyggda och ägnade att gynnsamt påverka inflationsutvecklingen på medellång sikt. Det tillfredsställande inflationsresultat som kan observeras i gemenskapen under den andra etappen beror delvis även på konjunkturfaktorer. Även om en ekonomisk återhämtning har skett sedan våren 1996 finns det fortfarande outnyttjad produktionskapacitet och arbetslösheten har legat kvar på en hög nivå. Denna situation har i hög grad avhållit företagen från att höja priserna eller gå med på betydande löneökningar. En avgörande orsak till inflationskonvergensen i gemenskapen är dock att det skett grundläggande förändringar av attityden hos samtliga ekonomiska aktörer gentemot inflationen. 70 3. 4. 1. Prisstabilitet som h uvudmålför penningpolitiken Det råder enighet i gemenskapen om att huvudmålet för penningpolitiken är prisstabilitet. Denna enighet är inskriven i fördraget och i de regelbundet återkommande allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som rådet enhälligt antagit alltsedan 1993. Denna samsyn återspeglar både erkännandet av att inflation i sista hand är ett monetärt fenomen och övertygelsen att prisstabilitet är en förutsättning för varaktig och sysselsättningsskapande tillväxt. De penningpolitiska myndigheternas uppgift att föra en stabilitetsinriktad penningpolitik har även underlättats av flera institutionella förändringar i detta syfte, vilka krävs enligt fördraget. Den mest avgörande förändringen är att göra centralbankerna oberoende (se kapitel 2). Andra viktiga institutionella förändringar, vilka trädde i kraft vid övergången till etapp två, inkluderar förbud mot monetär finansiering av offentliga underskott och förbud mot att offentliga myndigheter ges positiv särbehandling hos finansiella institut. Ovanstående förändringar har medverkat till att öka effektiviteten, öppenheten och trovärdigheten för en stabilitetsinriktad penningpolitik i medlemsstaterna. Det har i sin tur i hög grad bidragit till att minska inflationsförväntningarna (se även kapitel 6 om långfristiga räntesatser), vilket är centralt för att uppnå och upprätthålla en lämplig löneutveckling. 3. 4. 2. Löneutvecklingens bidrag till en minskad inflation Utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna, dvs. arbetskraftskostnaderna per producerad enhet, har en särskild betydelse i inflationsprocessen. De speglar trenderna för arbetsproduktiviteten och den nominella ersättningen per capita. Den senare spelar inte endast en nyckelroll vid bestämmandet av insatskostnader och således även för konsumentpriserna, utan avspeglar även de privata aktörernas inflationsförväntningar. Enhetsarbetskostnaderna är därför en viktig indikator, bland andra, på trovärdigheten hos de penningpolitiska myndigheternas politik för att bekämpa inflationen och på inflations resultatens hållbarhet. 71 Som visas i tabell 3. 4 och diagram 3. 3 bidrog återhållsamma löneökningar starkt till det goda inflationsresultat som uppnåddes under den andra etappen. Enhetsarbets kostnadernas ökningstakt började minska kraftigt i gemenskapen som helhet i början av nittiotalet och gick i själva verket ned snabbare än inflationstakten. Ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna i gemenskapen var mycket hög i början av nittiotalet (en genomsnittlig årlig tillväxttakt på strax under 5 %), medan den var mycket dämpad under den andra etappen (en genomsnittlig årlig tillväxttakt på strax över 1 %). Enligt den information som finns tillgänglig för närvarande kommer enhetsarbetskostnaderna att fortsätta stiga i mycket måttlig takt under den närmaste framtiden och de kommer således att fortsätta att vara förenliga med den gynnsamma i gemenskapen. inflationsutvecklingen Tabell 3. 4 Arbetskostnader (procentuell förändring, hela ekonomin) Nominell ersättning per anställd Tillväxt i arbetsproduktivitet Nominella arbetskraftskostnader per producerad enhet 1990. 93») 6,1 3,6 6,4 14,8 9. 0 4. 1 5,6 7,2 5,6 3,9 5,6 14,8 4,4 6. 6 6. 7 6,4 1994. 97») 2,9 3,6 2,9 11,8 2,7 2,5 2,9 4,4 2,8 2,4 2,4 6,5 3,0 4,5 3,8 3,3 B DK D EL E F IRL 1 L NL A P FIN S UK EUR 1997 1998* 1997 1998* 1997 998* 1990 -93" 1994 -97" 1. 1 2. 2 2,4 0,1 1,4 1,0 3,3 1,2 2,2 1,1 1,6 2,1 2,0 1,8 1,4 1,6 2,1 1,9 2,9 1,3 1,3 2,0 5,4 2,2 1,3 1,7 2,3 2,3 3,8 2,9 2,2 2,3 2,1 4,3 2,0 6,9 2,6 2,7 5,3 2,9 3,6 3,3 2,2 3,9 3,4 2,7 4,6 3,0 1990 -93 " 4,9 1,4 3,8 14,6 7,5 3,1 2,2 5,9 3,3 2,8 3,9 12,4 2,4 4,7 5,2 4,8 1994 -97" 0,8 1,7 0,0 10,4 1,4 0,5 -2,4 2,2 1,5 0,6 0,0 4,1 -0,8 1,6 1,6 1. 0 1,6 1,5 2,7 2,7 1,2 1,8 5,0 2,0 1,9 1,6 2,3 2,7 2,4 2,0 1,2 1,9 2,5 0,7 3,7 3,0 0,8 2,5 6,6 1,4 1,8 1,1 2,7 1,8 3,8 2,9 1,9 2,3 3,2 4,0 1,8 10,7 2,7 2,5 5,5 4,6 3,3 2,7 1,6 4,3 1,3 3,8 4,3 3,1 0,7 3,2 -1,8 7,4 1,9 0,0 -1,1 3,1 1,5 1,6 -1,1 2,5 -2,4 0,8 2,4 0,8 0,5 2,7 -0,6 4,0 1,5 0,9 0,3 0,9 1,7 1,7 -0,1 1,2 1,0 0,7 3,4 1,0 a) Genomsnittlig årlig procentuell förändrir * Ekonomisk prognos våren 1998. >g- Källa: kommissionen. 72 Utvecklingen på landnivå visar en tydlig konvergens mellan medlemsstaterna i riktning mot en låg ökningstakt för enhetsarbetskostnaderna. I de 11' medlemsstater som har en inflation enligt HIKP som ligger under referensvärdet under hela den period för vilken ett referensvärde kan beräknas, minskade enhetsarbetskostnaderna på Irland (vilket är ett resultat av betydande produktivitetsökningar) och Finland, medan de förblev i stort sett oförändrade i Tyskland och ökade mycket måttligt i de övriga länderna under den andra etappen. Det finns fa tecken som tyder på kommande kostnadstryck. Ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna förväntas bli begränsad i större delen av dessa länder under 1998. I de medlemsstater där inflationen först mer nyligen sjönk under referensvärdet (Spanien, Italien och Portugal) uppvisar trenden för enhetsarbetskostnadernas utveckling under den andra etappen ett tydligt brott i förhållande till det tidigare mönstret av höga ökningstakter. Efter en dramatisk nedgång under 1994-1995 tenderade ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna därefter att stiga i Spanien, och framför allt, i Italien, vilket delvis speglade att arbetstagarna tog igen förlorad köpkraft från föregående år. I båda länderna förväntas dock enhetsarbetskostnaderna fortsätta att öka i måttlig takt under den närmaste framtiden. Ett liknande om än mindre ryckigt mönster kan urskiljas för Portugal. I Grekland har däremot ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna, trots avsevärda framsteg under senare år, ännu inte minskat till en nivå som är förenlig med att uppnå och upprätthålla prisstabilitet. Förändringar av enhetsarbetskostnaderna bestäms av tillväxten i arbetsproduktivitet och av förändringarna av den nominella ersättningen per anställd. Den minskade ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna kan således bero på antingen en ökad arbetsproduktivitet eller på minskad tillväxttakt för den nominella ersättningen per anställd. Bortsett från sedvanliga konjunkturvariationer har tillväxten i arbetsproduktivitet varit ganska stabil i gemenskapen. Med en årlig genomsnittlig tillväxttakt på strax över 2 % låg tillväxten i arbetsproduktivitet under den andra etappen i linje med den långsiktiga trend som kan observeras för gemenskapen alltsedan den första oljekrisen. Inte heller på landnivå uppvisar arbetsproduktivitetsökningarna några betydande trendmässiga förändringar under senare år. En konjunkturorsakad uppgång för produktivitetstillväxten har tydligt kunnat skönjas i nästan alla länder i gemenskapen. I många länder (Belgien, Italien, Nederländerna, Österrike, Förenade kungariket) har denna uppgång enbart inneburit att produktiviteten återgått till sin historiska trendmässiga nivå. Uppgången överskred den trendmässiga nivån i Tyskland och Sverige och ännu mer påtagligt i Finland och på Irland. Denna konjunktureffekt förefaller dock nu ha kommit till sitt slut i dessa fyra länder. Följaktligen berodde den minskade ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna huvudsakligen på måttliga nominella löneökningar per capita. Efter att ha stigit med 6,4 % per år på gemenskapsnivå under perioden 1990-1993 steg den nominella ersättningen per anställd med i genomsnitt 3,3 % årligen under perioden 1994-1997. Denna nedgång i ökningstakt under 1990- talet omfattade alla medlemsstater, om än i varierande grad. De mest spektakulära framstegen gjordes i Spanien, där den nominella ersättningen per anställd steg med mindre än 3 % per år under perioden 1994-1997, dvs. med mindre än gemenskapsgenomsnittet. Även i Italien och Portugal har det skett en betydande förbättring. I dessa länder minskade den genomsnittliga årliga löneökningen per capita till 4,4% respektive 6,5 % under perioden 1994-1997 (jämfört med över 7 % respektive nästan 15 % under perioden 1990-1993). 73 Diagram 3. 3 Inflations- och lönetrender (Treårigt glidande medelvärde av den artiga procentuella förändringen) Belgien Danmark 4 + 2 + 1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 Tyskland Grekland 25 -2 1990 1992 1994 1996 1998 1990 —i i 1 1992 1 1994 1 1 1996 1- 1998 Spanien Frankrike 1990 1992 1994 1998 1990 1992 1994 1996 1998 Irland Italien I I 1 1 1 I H -\ -;, \ " ""V -• ^ V ^ 1 H 1 —1 S~~ ~ ^ ^ s^ > 1— —1 / s 1 1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 — Deflator för privat konsumtion - Ersättning per anställd Arbetskraftskostnader per producerad enhet 74 Diagram 3. 3 fortsättning Luxemburg Nederländerna 6 + 4 + 2 + « + 4 + 2-f H 1 1992 1 1 1994 1 1 1996 1- 1990 1998 1990 H 1 1992 1 1 1994 1 1 1996 H 1998 Österrike Portugal 20 7 + 5 + n 1 + _, , 1 , H-^-Tt: 1- 1990 1992 1994 1996 1998 Finland 10 8 6 4 2 0 -2 -4 1990 1992 1994 1996 1998 1990 H 1 1992 —. v — I— h 1994 _i 1 (_ 1996 1998 Förenade kungariket EUR 10 2 + 6 + 4 + 2 + -i 1 1992 1 1 1994 1 1 1996 H 1990 1998 1990 H 1 1 1 1992 1994 1 1 »- 1996 1998 — Deflator för privat konsumtion - Ersättning per anställd Arbetskraftskostnader per producerad enhet Katta: kommissionen 75 Det förefaller att finnas flera förklaringsfaktorer till den allmänt observerade återhållsamheten beträffande nominella löner. För det första verkar arbetsmarknadens två parter ha större förtroende för de penningpolitiska myndigheternas beslutsamhet och förmåga att uppnå prisstabilitet. Således har under de senaste åren de inflationsförväntningar som utgör bakgrunden till löneavtalen i allt högre grad i samtliga medlemsstater kommit att sammanfalla med det inflationsmål som fastställts av de penningpolitiska myndigheterna. För det andra har denna förstärkta trovärdighet åtföljts av grundläggande förändringar av lönebildningen i syfte att säkerställa en fortsatt adekvat löneutveckling. Dessa institutionella förändringar inkluderar avskaffandet av den automatiska löneindexeringen i Italien och införandet av innovativa fleråriga löneavtal som omfattar både arbetsmarknadens parter och regeringen i Spanien, Irland, Nederländerna och Finland. I andra länder har löneavtalen inriktats på att säkerställa och förbättra konkurrenskraften gentemot omvärlden (t. ex. Belgien, Danmark och Frankrike). För det tredje förefaller löneförhandlingarna att i ökande utsträckning ta hänsyn till utvecklingen i den reala delen av ekonomin (total produktionstillväxt, situationen på arbetsmarknaden, trappat upp sina lönsamhet). Slutligen har medlemsstaterna ansträngningar att förbättra arbetskraftens anställbarhet och anpassningsförmåga. Dessa strukturella åtgärder är väsentliga för att förbättra möjligheterna till sysselsättning, men de kommer även att medverka till att ett alltför stort tryck uppåt på lönerna undviks när återhämtningen tar fart. Åtgärderna förefaller redan ha gett en påtaglig positiv effekt i vissa medlemsstater (t. ex. Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket) eftersom arbetslöshetsnivån har minskat utan att löneökningstakten stigit i någon betydande omfattning. 76 3. 4. 3. Lämpliga inhemska reaktioner på importprisförändringar importens geografiska sammansättning, utländska På grund av den höga graden av öppenhet 'i medlemsstaternas ekonomier spelar importprisernas utveckling en viktig roll för den inhemska prisbildningen. Förändringar i importpriserna beror på flera olika faktorer såsom förändringar av internationella priser leverantörers och valutakurser, prissättningsbeteende samt inhemska efterfrågeförhållanden. Förr eller senare är det troligt att förändringar i importpriserna åtminstone delvis slår igenom i de slutliga priserna. Graden av genomslag beror på den ekonomiska situationen, den makroekonomiska politiken och ekonomins struktur. Vid bedömningen av ett lands inflationsresultat och resultatets hållbarhet är det viktigt att undersöka om yttre pristryck har lett till inhemskt genererade prisökningar. I åtta av de fjorton medlemsstaterna med under inflationstakter referensvärdet (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Österrike och Finland) har importprisökningarna i allmänhet varit låga under perioden 1994-1996. Detta berodde både på mycket måttliga ökningar av de internationella råvarupriserna under större delen av perioden och på ländernas starka valutor. Till följd av framför allt US-dollarns kraftiga länders uppgång gentemot dessa valutor steg dock prisökningstakten för deras import väsentligt under 1997 (med undantag av Luxemburg, Österrike och Finland). Tabell 3. 5 Importpriser (procentuell förändring av deflatorn för importerade y /äror och tjänster, i nationell valuta) 1993 1994 1995 1996 1997 1998* B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR -2,6 -1,1 -1,4 7,8 6,5 -2,5 4,4 12,1 1,6 -2,3 0,7 4,8 8,7 14,5 8,5 3,0 0,9 0,7 0,5 5,6 5,7' 1,7 2,8 4,9 6,4 0,1 0,8 4,8 -0,3 3,5 2,9 2,3 1,0 1,0 0,6 6,6 4,2 1,3 4,2 12,1 0,8 0,9 1,0 3,4 0,4 4,6 7,2 3,9 2,0 0,8 0,7 3,8 2,4 1,2 -0,7 -1,9 0,3 0,7 1,2 0,3 1,8 -4,9 0,4 0,5 4,5 3,7 3,0 2,7 4,1 2,1 0,3 -0,6 -0,1 3,1 0,7 1,1 1,6 2,0 -6,5 0,8 * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa: Kommissionen. U 0. 9 1,2 7,4 1,9 0,8 3,7 1,1 2,4 1,8 1,0 1,5 1,4 0,7 -2,3 0,8 77 Även på Irland var ökningen av importpriserna i allmänhet måttlig under 1994 och 1995. På grund av apprecieringen av det irländska pundet sjönk dock importpriserna under 1996 och låg stilla under 1997, vilket dämpade de totala konsumentprisökningarna under de senaste två åren. I de fem övriga medlemsstaterna med en inflation under referensvärdet steg import priserna ganska avsevärt i början av den andra etappen till följd av en uttalad försvagning av deras valutor. För vissa av dessa länder (Spanien, Italien och Portugal) förklarar detta i viss utsträckning de ganska långsamma framstegen med inflationsbekämpningen under de åren. Importprisökningarna var höga i Spanien och Italien under 1994 och 1995, i Portugal under 1994 och i Sverige och Förenade kungariket under 1995. 1 samtliga dessa länder var det, i kontrast till tidigare tillfällen av kraftig valutadepreciering, endast en mindre del av importprisökningarna som slog igenom på konsumentpriserna. Den begränsade effekten på den inhemska inflationen berodde delvis på den svaga tillväxt som rådde i dessa ekonomier, men framför allt på en stram penningpolitik. På grund av förstärkningen av ländernas valutor blev importprisökningarna låga eller negativa under 1996 och 1997 (med undantag av Spanien 1997), vilket dämpade det inhemska pristrycket. Detta gällde särskilt för Förenade kungariket, där en markant appreciering av det brittiska pundet ledde till att importpriserna sjönk betydligt under 1997. I Grekland var importprisökningarna höga under hela den andra etappen, men de minskade och lade sig på en lägre nivå än konsumentprisökningarna under hela den granskade perioden. Även om ökningstakten till att börja med gick ned ganska långsamt, minskade den snabbare under 1996 och 1997 under påverkan av politiken för en "hård drakma". 3. 5. Prisresultatens hållbarhet underbyggs av EMU Under den andra etappen av EMU har alla medlemsstater, med undantag av Grekland, lyckats uppnå eller bibehålla låga och konvergerande inflationstakter. Även om konjukturberoende faktorer såsom den långa perioden med låg ekonomisk aktivitet säkerligen bidrog spelade ett antal till att minska pris- och kostnadstryck strukturförändringar en nyckelroll för det imponerande resultatet på inflationssidan. Först och främst accepteras nu prisstabilitet som ett av de viktigaste målen för den ekonomiska politiken i allmänhet och den ekonomiska politiken, särskilt penningpolitiken, är fast inriktad mot detta mål. Denna process har underbyggts av trenden i riktning mot oberoende för de nationella centralbankerna. För det andra har löneutvecklingen i hög grad understött inflationsminskningsprocessen. Den konsekventa minskningen, och därefter stabiliseringen på en låg nivå, av inflationstakt, löneökningar och ökningstakten in i för enhetsarbetskostnader löneförhandlingarna, vilket i sin tur vittnar om den ökade trovärdigheten för en stabilitetsinriktad politik. Denna process har även underbyggts av viktiga institutionella förändringar beträffande lönebildningen. tyder på att det låga inflationsmålet har byggts 78 Även om dessa strukturella faktorer tyder på att de nuvarande prisresultaten är hållbara bör det betonas att EMU, genom de institutionella förändringar och den nya ekonomiska omgivning som den innebär, är ägnad att säkra och förstärka de resultat som uppnåtts i fråga om prisstabilitet. I fördraget garanteras oavhängigheten för Europeiska centralbanken och den tilldelas det tydliga målet att upprätthålla prisstabilitet. Genom fördragets bestämmelser om de offentliga finanserna, kompletterat med Stabilitets- och tillväxtpakten, kommer det att säkerställas att finanspolitiken är förenlig med låg inflation. Som en följd av denna ram kommer den nya ordningen med en gemensam valuta att innebära en lägre och mer förutsägbar inflation. Den förstärkta trovärdigheten för prisstabilitetsmålet kommer att främja låga och stabila inflationsförväntningar och därmed troligen mer återhållsamma löne- och kostnadsökningar. Incitamenten till en återhållsam löneutveckling kommer även att öka eftersom alltför höga löneökningar inte kommer att kompenseras med penning-, finans- eller valutapolitiken. Löner som stiger snabbare än vad som motiveras av produktivitetsökningarna i ett land (eller en region) skulle leda till försämrad konkurrenskraft och minskad lönsamhet för investeringar och således göra området mindre attraktivt för etableringar. Landets (eller regionens) export skulle skadas, investeringarna skulle påverkas negativt och arbetslösheten skulle öka. Av dessa skäl är det troligt att EMU kommer att leda till en löneutveckling som är förenlig med skapande av sysselsättning. Dessutom är det troligt att exponeringen för importerad inflation kommer att minska under den tredje etappen av EMU. Runt 65 % av EG:s totala import kommer från EG- länder. Införandet av den gemensamma valutan kommer per definition att avskaffa prisvariationer till följd av valutafluktuationer för intern import inom euroområdet, samtidigt som den prisstabilitet som förväntas råda inom gemenskapen bör innebära att stora prisökningar förhindras på all import till de enskilda medlemsstaterna som kommer från andra länder inom gemenskapen. Import från länder utanför EG kommer fortfarande att vara utsatt för prisvariationer till följd av förändringar i de internationella priserna samt växelkursvariationer mellan euron och andra valutor, särskilt US-dollarn. Eftersom importen från länder utanför EG endast uppgår till ungefär 10% av gemenskapens BNP måste dessa faktorer dock variera kraftigt för att påverka medlemsstaternas inhemska priser i någon betydande omfattning. Om dessutom en större andel av importen i framtiden faktureras i euro kommer inflationsutvecklingen inom euroområdet att vara mindre utsatt för möjliga variationer för andra valutor, i synnerhet US-dollarn. 79 Bilaga: Det harmoniserade indexet för konsumentpriser (HIKP) 1. Skäl för att ta fram HIKP5 HIKP har tagits fram för att uppfylla två krav som är en följd av EMU-processen. För det första föreskrivs i fördraget, särskilt protokoll nr 6, att inflationen skall mätas med hjälp av i) konsumentprisindex ii) som är jämförbara mellan medlemsstaterna, om än med beaktande av skillnader i nationella definitioner. För det andra kommer penningpolitiken, per definition, att bedrivas på EMU-nivå. Det ställer krav på att medlemsstaterna har överensstämmande indikatorer, inte enbart för jämförbarhetens skull, utan även i syfte att ta fram aggregerade indikatorer på EMU-nivå. Det står klart att ett pålitligt och jämförbart konsumentprisindex är en av de allra viktigaste indikatorerna. 2. Grundläggande begrepp vid framtagandet av HIKP De fördragskrav som beskrivs ovan uppfylls genom att ta fram HIKP som så långt möjligt grundar sig på de nationella KPI. För det första mäter det nya indexet förändringar av konsumentpriser. Det innebär att det omfattar trenden över tiden för de faktiska priserna för de varor och tjänster som konsumenterna kan välja mellan inom det ekonomiska området i fråga. Det begrepp som använts för att begränsa HIKP:s omfattning kan därför definieras som "hushållens monetära utgifter för slutlig konsumtion". Det inbegriper alla monetära transaktioner som hushållen gjort för att erhålla varor och tillfredsställer konsumtionsbehov. Icke-monetära transaktioner är sådana som inte involverar kontanter, tillgångar eller skulder uttryckta i valutaenheter. tjänster som direkt För det andra är HIKP jämförbara. Det definieras i rådets förordning om HIKP som att HIKP skall anses jämförbara om de endast återspeglar skillnader i prisförändringar eller konsumtionsmönster mellan. och sammanställningen av HIKP grundar sig på jämförbara begrepp, metoder och praxis. jämföra HIKP utgör för närvarande den bästa statistiska grunden för att konsumentprisinflation i medlemsstaterna. länderna. Det betyder att definitionen 5 Denna bilaga är en kort sammanfattning av "Progress Report on Harmonization of Consumer Price Indices in the European Union", som utarbetats av kommissionen (Eurostat). I rapporten behandlas i detalj alla frågor i samband med HIKP. 80 som förhållanden Kommissionens förordningar om genomförande av de närmare bestämmelserna för upprättandet av harmoniserade konsumentprisindex grundar sig i största möjliga utsträckning på bästa nuvarande praxis, med hänsyn tagen till de rättsliga och institutionella allmänna tillvägagångssättet beträffande genomförandeförordningarna kan beskrivas med begreppet "minimistandarder". Det rör sig om "minimistandarder" dels i den meningen att om erkänt dåliga metoder förbjuds får det som följd inte enbart att man enas om goda metoder utan även att den allmänna nivån höjs, och dels i den meningen att förordningarna i allmänhet anger "output" snarare än "input". Med andra ord anger de vad som skall uppnås snarare än hur det skall uppnås, vilket är något som överlämnas åt medlemsstaterna, ibland i samarbete med kommissionen (Eurostat). i medlemsstaterna6. Det råder Mot bakgrund av behovet att bedöma prisstabiliteten under en tid av ett år har medlems staterna ombetts att tillhandahålla data som går tillbaka till och med januari 1995. Samtliga dessa bestämmelser fastställs formellt i en serie kommissionsförordningar om genomförande av rådets förordning (EG) nr 2494/957. 3. Centrala områden som omfattas av harmonisering Redan från början stod det klart att harmoniseringsprocessen inte skulle vara färdig förrän efter starten för EMU i januari 1999. Målet på medellång sikt var därför att koncentrera sig på de centrala områden där harmonisering krävdes för att uppnå en nivå av jämförbarhet som var tillräcklig för att uppfylla kraven i fördraget. Följande områden och deras harmoniseringskrav har identifierats i kommissionens förordningar: • En gemensam klassificering och gemensam omfattning (COICOP/HIKP) av varor och tjänster. • Minimistandarder för urval: att tillse att prisurval är representativa. • Minimistandarder för behandling av priser. • Användning av jämförbara metoder för beräkning av prisförändringar. • Minimistandarder för kvalitetsanpassning, dvs. att göra lämpliga anpassningar för att ta hänsyn till förändring av kvaliteten på de köpta varorna och tjänsterna. • Att ta med nya signifikanta varor och tjänster i HIKP vid lämplig tidpunkt. • Minimistandarder för kvaliteten på vägningstalen i syfte att minimera avvikelser som beror på olika uppdateringsintervall. Förordningarna har utarbetats av en arbetsgrupp med företrädare för de nationella statistikbyråerna och huvudanvändarna (centralbanker, EMI) under kommissionen ordförandeskap (Eurostat). Kraven i rådets förordning har angetts närmare i följande tre kommissionsförordningar: • Kommissionens förordning (EG) nr 1749/96 om genomförandet av rådets förordning (EG) nr 2494/95 om harmoniserade konsumentprisindex gällande initiala åtgärder för implementering. • Kommissionens förordning (EG) nr 2214/96 om harmoniserade konsumentprisindex: överföring och spridning av HIKP:s delindex. • Kommissionens förordning (EG) nr 2454/97 om minimistandarder för kvaliteten på vägningstalen för harmoniserade konsumentprisindex (HIKP). 81 för utgifter försöka Det slutliga målet är att hushållens monetära slutlig konsumtion (HMUSK) skall omfattas i sin helhet. Eftersom det var orealistiskt att lösa alla tekniska problem innan beslutet fattats om vilka länder som kommer att delta i EMU var ett av målen på medellång sikt att alla HIKP åtminstone borde omfatta samma kategorier av varor och tjänster och att omfattningen borde vara så stor som möjligt. De vikter som varje kategori av varor och tjänster tilldelas varierar från land till land, vilket avspeglar den relativa betydelsen av konsumenternas utgifter för varje vara eller tjänst i de olika länderna. Som visas i tabell 3. 6 är den nuvarande omfattningen av HIKP i procent av HMUSK redan hög för de flesta av medlemsstaterna. I tabellen jämförs den faktiska omfattningen av HIKP och av de nationella KPI med vad som totalt omfattas av HMUSK. Förutom initiala att öka den omfattningen av HIKP till att omfatta alla HMUSK andra metodfrågor att bli föremål för harmonisering t. ex. harmonisering av HIKP:s geografiska och befolkningsmässiga omfattning. framtiden, kommer i Tabell 3. 6 < Jämförelse mellan vad som omfattas av harmoniserade och av nationella konsumentprisindex (del av HMUSK som omfattas, ungefarliga vikter per 1000, årligen 1996) a) Utgifter som omfattas av: HIKP:s initiala omfattning i januari 1997 HMUSK men inte av KPI KPI men inte av HMUSKb) B DK D EL E F IRL I LC) NL A P FIN S UK 952 903 953 875 954 847 n. a. 973 •725 886 960 943 930 896 917 0 82 2 69 0 87 n. a. 0 275 84 132 0 0 0 124 11 114 114 0 5 0 n. a. 48 0 173 86 77 0 165 96 HMUSK: Hushållens monetära utgifter för slutlig konsumtion. a) ' Referensutgifterna är de av hushållens monetära utgifter för slutlig konsumtion som bör omfattas fullt ut av HIKP från och med december 1999. Dessa ges en vikt på 1000. Vikterna är ungefärliga av den genomsnittliga prisnivån för år 1996. uppskattningar på grundval ' Vanligtvis: beräknade hyror, hypoteksränta, hasardspel. C* För Luxemburg är HIKP och KPI identiska. Källa: kommissionen, Eurostat. 82 4. Aggregerade index som grundar sig på HIKP HIKP används och kommer att fortsätta att användas för att konstruera olika aggregerade index på europeisk nivå. i) Europeiska konsumentprisindexet (EKPI) beräknas som ett vägt genomsnitt av de 15 medlemsstaternas HIKP. Indexet beräknas som ett årligt kedjeindex med möjlighet till anpassning av ländervikterna varje år. Vikten för en medlemsstat är dess andel av hushållens utgifter för slutlig konsumtion inom hela EU. Värdet av den slutliga konsumtionen i nationell valuta omräknas till köpkraftsstandard (KKS) med hjälp av köpkraftspariteterna för den slutliga konsumtionen. (ii) Europeiska ekonomiska samarbetsområdets konsumentprisindex (EESKPI) beräknas på samma sätt, men även Island och Norge ingår. (iii) Det kommande Monetära unionens konsumentprisindex (MUKPI) kommer att beräknas som ett vägt genomsnitt av HIKP för de medlemsstater som infört den gemensamma valutan. Indexet kommer att beräknas som ett årligt kedjeindex med möjlighet till anpassning av ländervikterna varje år. Vikten för ett land är dess andel av hushållens utgifter för slutlig konsumtion inom hela EMU. Värdet av den slutliga konsumtionen i nationell valuta kommer att räknas om med användning av de omräkningskurser som kommer att tillkännages vid tidpunkten för beslutet om vilka medlemsstater som kommer att införa den gemensamma valutan, och till euro från och med januari 1999. Kommissionen (Eurostat) kommer att börja offentliggöra MUKPI för första gången i maj 1998, strax efter beslutet om vilka medlemsstater som kommer att delta i den tredje etappen. Tidsserierna för MUKPI kommer att beräknas för tiden från och med januari 1995. 83 5. Numerisk jämförelse mellan HIKP och KPI Såsom beskrivs ovan skiljer sig HIKP från nationella KPI till följd av skillnader i begrepp, metoder, definitioner och praxis. Skillnaderna mellan de resultat som erhålls genom att använda HIKP eller KPI slår åt olika håll och är olika stora i olika länder, vilket illustrerar att de metoder som de nationella KPI bygger på skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. I de flesta medlemsstater är skillnaden mellan de två indexen inte stor. Ur tabell 3. 7 kan utläsas att den numeriska skillnaden ligger i för åtta intervallet ±0,1 procentenheter medlemsstater och i intervallet ± 0,3 för ytterligare fyra länder. Det är endast i Sverige och Förenade kungariket som skillnaden uppgår till ca 1 procentenhet (men åt andra hållet). Det beror på att det finns avsevärda skillnader med avseende på vad indexen omfattar (hypoteksräntor ingår i KPI i båda länderna) och beträffande metod i Förenade kungarikets fall. Tabell 3. 7 Skillnad mellan HIKP och KPI under 1997 (procentuell förändring) HIKP KPI Skillnad HIKP-KPI B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 1,5 1,9 1,5 5,4 1,9 1,3 1,2 1,9 1,4 1,9 1,2 1,9 1,2 1,8 1,8 1,7 1,6 2,2 1,8 5,5 2,0 1,2 1,5 2,0 1,4 2,3 1,3 2,2 1,2 1,0 3,1 2,0 -0,1 -0,3 -0,3 -0,1 -0,1 0,1 -0,3 -0,1 0,0 -0,4 -0,1 -0,3 0,0 0,8 -1,3 -0,3 Källa: kommissionen, Eurostat. 84 4. SITUATIONEN FOR DEN OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 4. 1. Förfarandet vid alltför stora underskott 1 vad mån varje medlemsstat har uppfyllt kriteriet om en hållbar finansiell ställning skall enligt artikel 109J. 1 andra strecksatsen ". framgå av att den offentliga sektorns finanser inte uppvisar ett alltför stort underskott enligt bestämmelserna i artikel 104c. 6". I artikel 2 i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna anges dessutom följande: "Kriteriet om den offentliga sektorns finanser enligt artikel 109j. l andra strecksatsen i detta fördrag innebär att medlemsstaten vid tidpunkten för granskningen inte får vara föremål för något beslut av rådet enligt artikel 104c. 6 i detta fördrag om att ett alltför stort underskott föreligger ". Bedömningen av konvergensen på området för den offentliga sektorns finanser har således ett direkt samband med förfarandet vid alltför stora underskott i artikel 104c i fördraget. Huvuddragen i detta förfarande under den andra etappen beskrivs i faktarutan om "Alltför stort underskott". Om en medlemsstat inte uppfyller de krav som gäller enligt det ena av eller båda kriterierna om offentligt underskott och offentlig skuldkvot skulle detta enligt förfarandets olika steg kunna leda till ett beslut från rådet om att ett alltför stort underskott föreligger. När en medlemsstat enligt rådet har korrigerat det alltför stora underskottet upphäver rådet på förslag från kommissionen sitt tidigare beslut. Förfarandet vid alltför stora underskott har genomförts av kommissionen och rådet varje år sedan de aktuella bestämmelserna i artikel 104c och tillhörande protokoll nr 5 trädde i kraft vid starten av EMU:s andra etapp i januari 1994. De olika stegen i förfarandet har tillämpats varje år efter det att medlemsstaterna i mars månad inkommit med budgetuppgifter enligt rådets förordning (EG) nr 3605/93. 85 Faktaruta: förfarandet vid alltför stora underskott I det förfarande vid alltför stora underskott som föreskrivs i artikel 104c i fördraget och i tillhörande protokoll nr 5 anges vilka steg som skall tas för att rådet skall fatta beslut om att ett alltför stort underskott föreligger. Kommissionen skall (enligt artikel 104c. 2) övervaka utvecklingen av budgetsituationen och den offentliga sektorns skuldsättning i medlemsstaterna i syfte att upptäcka allvarliga fel. Kommissionen skall särskilt undersöka om budgetdisciplin iakttas på grundval av följande två kriterier: "a) Huruvida andelen av det förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst sektorns finanser referensvärde (vilket fastställs till 3 % i protokollet), såvida inte: - detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära referensvärdet, eller - referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet. b) skuldsättningen Huruvida av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde (vilket fastställs till 60 % i protokollet) såvida inte detta procenttal minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt. " i procent offentliga i den sektorn Om en medlemsstat inte uppfyller de krav som gäller enligt det ena av eller båda dessa kriterier, skall kommissionen utarbeta en rapport. I sin rapport skall kommissionen även beakta huruvida den offentliga sektorns underskott överstiger utgifterna för de offentliga investeringarna samt alla övriga faktorer av betydelse, inbegripet medlemsstatens ekonomiska och budgetmässiga läge på medellång sikt (104c. 3). Efterföljande steg i förfarandet omfattar följande: Monetära kommittén yttrar sig över kommissionens rapport (104c. 4), kommissionen avger ett yttrande till rådet om denna anser att det föreligger ett alltför stort underskott (104c. 5) och sedan fattar rådet ett beslut efter en allsidig bedömning av om ett alltför stort underskott föreligger (104c. 6). Slutligen skall rådet ge rekommendationer, vilka inte offentliggörs, till den medlemsstat i vilken det fastslagits att ett alltför stort underskott föreligger i syfte att få denna situation att upphöra inom en viss tid (104c. 7). Rådet får sedan offentliggöra rekommendationerna om det finner att dess rekommendationer inte har medfört några effektiva åtgärder inom den fastställda i den berörda tiden (104c. 8). När det alltför stora underskottet medlemsstaten enligt rådets uppfattning har korrigerats skall rådet upphäva sitt beslut (104c. l2). Bestämmelserna i artikel 104c. 9 och 104c. 11 (vilka kan leda till sanktioner) är inte tillämpliga under den andra etappen av EMU. Under den andra etappen skall medlemsstaterna sträva efter att undvika alltför stora underskott (artikel 109e. 4), medan bestämmelsen i artikel 104c. l om att "medlemsstaterna skall undvika alltför stora underskott i den offentliga sektorns finanser" börjar tillämpas fullt ut först från och med början av den tredje etappen. 86 Under den andra etappen av EMU har betydande ansträngningar gjorts av alla berörda parter för att förbättra kvaliteten på uppgifterna om situationen för medlemsstaternas offentliga finanser och för att göra dessa upp'gifter mer jämförbara med varandra. Eurostat har efter samråd med de nationella statistikkontoren utformat ett antal beslut om hur vissa transaktioner i den offentliga sektorns räkenskaper skall behandlas för att på så sätt säkerställa en gemensam och harmoniserad tolkning av ENS-1979-bestämmelserna vid sammanställningen av uppgifterna om underskott och skuld. Detta har lett till att jämförbara tidsserier över budgetuppgifter i varje medlemsstat har kunnat upprättas och analysen i denna rapport grundar sig på dessa uppgifter. Eurostats noggranna granskning av de uppgifter som medlemsstaterna inkommit med har gjort det möjligt att avfärda fall där beräkningarna inte utförts i enlighet med ENS-1979-bestämmelserna. De ändringar av uppgifterna som medlemsstaterna gjorde för att rätta sig efter ENS-1979- bestämmelserna och Eurostats beslut ledde i ett antal fall till icke försumbara retroaktiva ändringar av tidigare offentliggjorda uppgifter, vilka omfattade både upp- och nedjusteringar av uppgifter om underskott och skuld. I bilagan om "Situationen för de offentliga finanserna och jämförbarhet för medlemsstaternas ekonomiska statistik" ges mer information om detta. När förfarandet vid alltför stora underskott tillämpades för första gången 1994 beslutade rådet1 i enlighet med artikel 104c. 6 att ett alltför stort underskott förelåg i 10 av de då 12 medlemsstaterna. Endast Irland och Luxemburg var inte föremål för ett sådant beslut. Vad gäller dessa två länder hade kommissionen inte inlett förfarandet. På Irland var underskottet i de offentliga finanserna under referensvärdet på 3 % av BNP och den offentliga skuldkvoten hade minskat avsevärt, även om den fortfarande låg över referensvärdet på 60 %. I Luxemburg uppvisade de offentliga finanserna ett överskott och skuldkvoten låg långt under referensvärdet. Alla de övriga 10 medlemsstaterna uppfyllde inte det ena av eller båda kriterierna om offentliga underskott och offentlig skuld. 1995 tillämpades förfarandet för första gången på de tre nya medlemsstaterna (Österrike, Finland och Sverige) och rådet beslutade2 att ett alltför stort budgetunderskott förelåg i var och en av dem. Samtidigt beslutade rådet3 i enlighet med artikel 104c. 12 att upphäva beslutet om Tyskland. Underskottet i de offentliga finanserna i Tyskland hade sjunkit under referensvärdet under 1994 och förväntades vid den tidpunkten förbli under referensvärdet under 1995 och den offentliga skuldkvoten låg kvar under referensvärdet. 1 2 3 Rådets beslut av den 26 september 1994. Rådets beslut av den 10 juli 1995. Rådets beslut av den 10 juli 1995. 87 När förfarandet tillämpades 1996 antog rådet ett nytt beslut4 om att ett alltför stort underskott förelåg i Tyskland. Det visade sig att underskottet i de offentliga finanserna i Tyskland översteg referensvärdet 1995 och förväntades fortsätta att göra det under 1996. Trots att den tyska skuldkvoten steg kraftigt under 1995 förblev den under referensvärdet på 60 %. Rådet beslutade också att upphäva beslutet om Danmark. Underskottet i de offentliga finanserna i Danmark sjönk till en nivå klart under referensvärdet under 1995 och förväntades ligga kvar på en låg nivå under 1996 och den offentliga skuldkvoten minskade avsevärt under 1994 och 1995, även om den fortfarande låg över referensvärdet. När förfarandet tillämpades 1997 beslutade rådet6 att upphäva besluten om Nederländerna och Finland. I Nederländerna sjönk underskottet i de offentliga finanserna under referensvärdet under 1996 och förväntades sjunka ytterligare under 1997 samtidigt som den offentliga skuldkvoten, som visserligen fortfarande låg över referensvärdet, hade nått en topp 1993 för att sedan minska under 1994 och 1996. I Finland uppskattades vid den tidpunkten7 underskottet i de offentliga finanserna ha sjunkit under referensvärdet under 1996 och förväntades sjunka ytterligare under 1997 och den offentliga skuldkvoten låg kvar under referensvärdet. Till följd av de beslut som fattades 1997 och åren dessförinnan är följaktligen fem medlemsstater (Danmark, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Finland) inte föremål för ett beslut om att ett alltför stort underskott föreligger. De andra 10 medlemsstaterna omfattas fortfarande av beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott. I enlighet med bestämmelserna inkom medlemsstaterna i början av mars 1998 med uppgifter till kommissionen8 om underskottet i de offentliga finanserna, den offentliga sektorns skuld och nominell BNP. Eurostat har bekräftat att dessa uppgifter överensstämmer med ENS-1979- bestämmelserna och med de beslut som Eurostat har tillkännagivit. i rådets förordning (EG) nr 3605/93 4 5 6 7 8 Rådets beslut av den 27 juni 1996 (96/421/EG); EGT L 172, 11. 7. 1996, s. 26. Rådets beslut av den 27 juni 1996 (96/420/EG); EGT L 172, 11. 7. 1996, s. 25. Rådets beslut av den 30 juni 1997 (97/416/EG och 97/417/EG); EGT L 177, 5. 7. 1997, s. 23 och s. 24. I den rapport som Finland inkom med i september 1997 justerades det preliminära utfallet av det offentliga underskottet 1996 upp till 3,1 % av BNP (från 2,6% i rapporten från mars 1997). Det justerade utfallet för 1996 innebar fortfarande en betydande minskning jämfört med det underskott på 5 % av BNP som noterades 1995 och en ytterligare minskning till en nivå på klart under 2 % av BNP förväntades 1997. Kommissionen inledde inte förfarandet på nytt. I artikel 4 i protokoll nr 5 om förfarandet vid alltför stora underskott föreskrivs att det statistiska underlag som skall användas för tillämpningen av protokollet skall tillhandahållas av kommissionen. 88 Förfarandet vid alltför stora underskott för 1998 genomförs samtidigt med föreliggande konvergensrapport. I de följande avsnitten i detta kapitel granskas utvecklingen av de offentliga finanserna i medlemsstaterna under den andra etappen, i synnerhet utfallet för 1997 och den förväntade utvecklingen under 1998, och olika aspekter av varaktigheten i den offentliga sektorns finansiella situation. Därefter presenteras detaljerade uppgifter för var och en av de medlemsstater som för närvarande är föremål för ett beslut om att ett alltför stort underskott föreligger och som har lyckats korrigera obalansen i de offentliga finanserna. Mot bakgrund av denna granskning och av den sanering av de offentliga finanserna som genomförts antar kommissionen, samtidigt med denna rapport, rekommendationer till rådet om att upphäva besluten om att ett alltför stort underskott föreligger för ytterligare nio medlemsstater (Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket). Om rådet följer dessa rekommendationer kommer 14 medlemsstater (alla utom Grekland) att inte vara föremål för ett beslut om att ett alltför stort underskott föreligger och skall anses uppfylla kriteriet om de offentliga finansernas ställning. Kommissionen anser inte att den förbättring av de offentliga finanserna som redan uppnåtts i Grekland är tillräcklig för att den skall kunna rekommendera att beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Grekland upphävs. Inom ramen för detta års tillämpning av förfarandet vid alltför stora underskott kommer kommissionen i maj att i enlighet med artikel 104c. 7 anta en rekommendation till en ny rekommendation från rådet till Grekland i syfte att få situationen med ett alltför stort underskott att upphöra. 4. 2. Översikt av situationen för de offentliga finanserna i medlemsstaterna Det konvergenskriterium om situationen för de offentliga finanserna som anges i fördraget har onekligen lett till att en verklig sanering av medlemsstaternas offentliga finanser kommit till stånd. Den beslutsamhet i saneringsarbetet som de flesta regeringarna har uppvisat sedan starten av den andra etappen av EMU och saneringens omfattning har varit anmärkningsvärda. Även om saneringsprocessen har varit svår och huvudsakligen fatt fart mot slutet av perioden, innebär den ett verkligt brott med tidigare beteende på detta område och utgör ett stort steg mot budgetdisciplin i medlemsstaterna. Saneringens omfattning har varit särskilt stor i de medlemsstater som vid starten av den andra etappen av EMU uppvisade de största obalanserna i de offentliga finanserna. 89 Även om en liten del av förbättringen i medlemsstaternas offentliga finanser kan tillskrivas den ekonomiska återhämtningen efter lågkonjunkturen i början av 1990-talet eller åtgärder som endast har en tillfälligt gynnsam effekt på de offentliga finanserna, har den största delen av förbättringarna skett till följd av de saneringsåtgärder som vidtagits. Framgångsrika åtgärder för att minska underskottet i de offentliga finanserna är de som huvudsakligen minskar de löpande primära utgifterna, medan icke varaktiga åtgärder tenderar att förlita sig på skattehöjningar och minskningar av investeringarna. De åtstramningar som genomfördes i de flesta medlemsstater omfattade betydande nedskärningar av de primära löpande offentliga utgifterna. Sammansättningen av dessa åtgärder indikerar således att de i allmänhet var sunda och därför sannolikt kommer att ha bestående effekter. Den åtstramning av de offentliga finanserna som hittills skett måste fortsätta under kommande år. Det manöverutrymme som snabb ekonomisk tillväxt och fortsatt sjunkande räntekostnader ger under de närmaste åren får inte leda till att saneringsarbetet avmattas. Tvärtom utgör dessa gynnsamma förhållanden en unik möjlighet att ytterligare minska obalanserna i de offentliga finanserna. De mål för de offentliga finanserna som medlemsstaterna angett i sina konvergensprogram ger vid handen att medlemsstaterna åtagit sig att under de kommande åren ytterligare minska det offentliga underskottet och den offentliga skuldkvoten. Detta åtagande stärktes i och med att stabilitets- och tillväxtpakten antogs vid Europeiska rådets möte i Amsterdam i juni 19979. Enligt denna pakt måste medlemsstaterna iaktta det medelfristiga målet om offentliga finanser "nära balans eller med överskott". Genom att fortsätta saneringsarbetet under de kommande åren kommer medlemsstaterna att förbättra situationen för de offentliga finanserna så mycket att dessa klarar av en nedgång i den ekonomiska aktiviteten. Stabilitets- och tillväxtpakten består av följande delar: Europeiska rådets resolution om stabilitets- och tillväxtpakten Amsterdam den 17 juni 1997 (97/C 236/01 ); EGT C 236, 2. 8. 1997, s. 1 ; Rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken; EGT L 209, 2. 8. 1997, s. 1; Rådets förordning (EG) nr 1467/97 av den 7 juli 1997 om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott; EGT L 209, 2. 8. 1997, s. 6. 90 4. 2. 1. Underskottet i de offentliga finanserna Det är helt klart att kriteriet om underskott är uppfyllt om underskottet i den offentliga sektorns finanser inte överstiger 3 % av BNP under både det "faktiska" året (1997 i denna granskning) och det "prognosticerade" året (1998). Detta kriterium kan också vara uppfyllt om underskottet i procent av BNP överstiger referensvärdet under förutsättning att följande villkor i artikel 104c. 2 a är uppfyllda: detta procenttal minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära referensvärdet, eller referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet ". Vid tidigare tillämpningar av förfarandet vid alltför stora underskott låg både de "faktiska" och de "prognosticerade" underskotten under referensvärdet för de år som granskningen avsåg för alla de medlemsstater som aldrig har varit föremål för beslut om att ett alltför stort underskott föreligger eller som fått dessa beslut upphävda. Därför finns det ännu inga prejudikat som kan ge vägledning om hur dessa bestämmelser skall tolkas. När underskottskriteriet väl är uppfyllt skall det fortsätta att iakttas under efterföljande år. Det är inte tillräckligt att ansträngningarna att sanera den offentliga sektorns finanser görs i syfte att uppfylla detta kriterium under endast ett visst år, för att sedan kanske följas av en uppmjukning av finanspolitiken och på nytt ökade obalanser i de offentliga finanserna. Det är av detta skäl som storleken på de "faktiska" och de "prognosticerade" underskotten undersöks vid förfarandet vid alltför stora underskott. I denna rapport granskas därför både utfallet för 1997 avseende den offentliga sektorns finanser och det av kommissionen prognosticerade utfallet för 1998. Eftersom det enligt förfarandet vid alltför stora underskott även skall tas hänsyn till omfattningen av och takten i förbättringen av medlemsstaternas offentliga finanser, granskas i denna rapport även dessa aspekter av det saneringsarbete som skett i de flesta medlemsstaterna. 91 (Belgien, och Förenade I tre medlemsstater (Danmark, Irland och Luxemburg) uppvisade de offentliga finanserna 1997 ett överskott, i fyra medlemsstater (Nederländerna, Finland, kungariket) Sverige uppvisade de ett underskott på mindre än 2,0 % av BNP och i ytterligare sju Tyskland, medlemsstater Spanien, Frankrike, Italien, Österrike och Portugal) offentliga finanserna ett underskott som var större än 2,0 % av BNP men inte över 3,0 % av BNP10. I Grekland var underskottet 4,0% av BNP 1997. Således var situationen för den offentliga sektorns finanser i 14 av medlemsstaterna bättre än eller lika bra som referensvärdet för underskottet på 3 % av BNP (se tabell 4. 1. ). uppvisade de Tabell 4. 1 Överskott/underskott i de offentliga finanserna (offentliga sektorns finansiella sparande procent av BNP) 1993 -7,1 -2,8 -3,2 -13,8 -6,9 -5,8 -2,7 -9,5 1,7 -3,2 -4,2 -6,1 1994 -4,9 -2,8 -2,4 -10,0 -6,3 -5,8 -1,7 -9,2 2,8 -3,8 -5,0 -6,0 1995 -3,9 -2,4 -3,3 -10,3 -7,3 -4,9 -2,2 -7,7 1,9 -4,0 -5,2 -5,7 1996 -3,2 1997 -2. 1 1998* -1. 7 -0,7 -3. 4 -7,5 -4. 6 -4,1 -0,4 -6,7 2,5 -2,3 -4,0 -3,2 0,7 -2,7 -4,0 -2,6 -3,0 0,9 -2,7 1,7 -1,4 -2,5 -2,5 1. 1 -2. 5 -2,2 -2. 2 -2. 9 1,1 -2,5 1,0 -1,6 -2,3 -2,2 B DK D EL E F IRL 1 L NL A P FIN S UK EUR -8,0 -12,2 -7,9 -6,1 -6,4 -10,3 -6,8 -5,4 -4,7 -6,9 -5,5 -5,0 -3,3 -3,5 -4,8 -4,2 -0,9 -0,8 -1,9 -2,4 0,3 0,5 -0,6 -1,9 har beaktats uppgifter Källa: kommissionen * Ekonomisk prognos våren 1998 Medlemsstaterna har också lämnat in till kommissionen om sina rapporter prognoser för underskotten under 1998. Dessa av kommissionen i dess prognoser för 1998 (visas också i tabell 4. 1. ). I flera fall har medlemsstaterna för 1998 rapporterat in de underskottsmål som de först angav i sina budgetförslag hösten 1997. Skillnader mellan de uppgifter för 1998 som har rapporterats in av medlemsstaterna och de prognoser som används här kan förklaras av att kommissionen även tar hänsyn till mer aktuell information, särskilt beträffande utfallet av underskotten för 1997 och utvecklingen av tillväxten på senare tid. Underskottet i de offentliga finanserna 1998 förväntas sjunka ytterligare i alla de medlemsstater som fortfarande har ett underskott, förutom i Nederländerna. I Sverige och Finland förväntas det övergå i ett överskott under 1998. Vad gäller de tre medlemsstater som redan 1997 hade överskott förväntas överskottet öka i Danmark och Irland medan det troligen kommer att minska något i Luxemburg. Ingen av de 15 medlemsstaterna förväntas ha ett underskott i den offentliga sektorns finanser som överstiger 3 % av BNP 1998. 10 Det kan konstateras att referensvärdet för kvoten mellan underskottet i den offentliga sektorns finanser och BNP i artikel 1 i protokoll nr 5 om förfarandet vid alltför stora underskott fastställs till 3 %, utan att någon siffra anges efter decimalkommat. I analysen ovan används uppgifter med en decimal. 92 De flesta medlemsstaterna har lyckats att avsevärt förbättra de offentliga finanserna sedan inledningen av den andra etappen av EMU. De olika medlemsstaternas utgångsläge varierade kraftigt. Medan underskottet i den offentliga sektorns finanser 1993 var mycket stort i de flesta länderna till följd av lågkonjunkturen och i många fall också till följd av en tidigare olämplig finanspolitik, hade andra länder redan sanerat sina offentliga finanser under tidigare år och hade därför ett gynnsammare utgångsläge. Det står klart att omfattningen av den sanering som eftersträvats och uppnåtts sedan 1993 i hög grad har berott på hur stora obalanserna i de offentliga finanserna var när den andra etappen av EMU inleddes. Underskottet i de offentliga finanserna för EU i sin helhet sjönk från en topp på 6,1 % av BNP 1993 till 2,4 % år 1997 och det förväntas fortsätta sjunka till 1,9 % av BNP 1998. Bland de enskilda medlemsstaterna ägde under perioden 1993-1997 mycket stora minskningar av underskottet rum i Sverige (minskning med 11,4 procent av BNP), (6,8 (9,8 procentenheter), Finland Grekland procentenheter). Betydande minskningar ägde rum (6,0 procentenheter), Belgien (5,0 procentenheter), Spanien (4,3 procentenheter, eller 4,7 procentenheter från toppnoteringen 1995), Portugal (3,6 procentenheter) och Frankrike (2,8 procentenheter). Minskningar skedde under denna period även i Nederländerna (1,8 toppnoteringen 1995) Österrike (1,7 procentenheter, eller 2,6 procentenheter från procentenheter, eller 2,7 procentenheter från, likaledes, toppnoteringen 1995), och Tyskland (0,5 procentenheter, eller 0,7 procentenheter från toppnoteringen 1996). I Italien i Förenade kungariket (7,1 procentenheter) och Danmark, som nu beräknas H ha haft ett lägre underskott än referensvärdet 1993, förbättrades de offentliga finanserna med 3,5 procentenheter fram till 1997 och på Irland, som också hade ett underskott som var lägre än referensvärdet redan 1993, uppgick förbättringen i de offentliga finanserna till 3,6 procentenheter. Luxemburg hade ett överskott under hela perioden. 11 De tidigare uppskattningar som fanns att tillgå när förfarandet vid alltför stora underskott genomfördes 1994-1996 gav vid handen att underskottet i de offentliga finanserna i Danmark överskred referensvärdet 1993 och 1994. Sedan dess har uppgifterna reviderats så att de överensstämmer med ENS-1979-bestämmelserna och Eurostats beslut om dessa bestämmelser. 93 Diagram 4. 1 Underskott i de offentliga finanserna (i procent av BNP) Underskott • 1993 01994 • 1995 • 1996 • 1997 D1998* h Referensuärde =3% 14 13 - 12 - 11 - 10 - 9 - 8 - 7 - 6 - 5 - 4 - 3 , 2 1 0 -1 -2 -3 -4 B DK D EL IRL NL FIN UK * Ekonomisk prognos våren 1998 Käiia: kommissionen 94 4. 2. 2. Skuldsättningen i den offentliga sektorn Att skuldkriteriet är uppfyllt är tydligt om skuldkvoten inte överstiger referensvärdet på 60 % av BNP. I enlighet med artikel 104c. 2 b kan skuldkriteriet också vara uppfyllt även om skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av BNP överstiger referensvärdet, såvida ". detta procenttal minskar tillräcklig utsträckning och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takf. i Kriteriet om skuldsättningen i den offentliga sektorn bör bedömas inte endast genom att skuldkvotens utveckling granskas, utan också genom att den underliggande dynamiken analyseras. När väl tillväxt och kontinuerliga minskningar av budgetunderskotten blivit de främsta drivkrafterna bakom minskningen av skuldkvoten, bör länder med hög skuldkvot på ett antal år kunna minska sin skuldkvot mer än länder som har en skuldkvot nära gränsvärdet på 60 % av BNP. Minskningen av skuldkvoten - givet ett antagande om identiska underskott (i procent av BNP) och identisk nominell BNP-tillväxt (uttryckt i procent) - blir större när den ursprungliga skuldkvoten är hög än när den ligger nära referensvärdet på 60 % av där BNP. skuldkvoten precis har börjat att minska bör det finnas goda utsikter ytterligare minskningar av skuldkvoten till följd av fortsatt ekonomisk tillväxt och minskat underskott i de offentliga finanserna. Offentlig skuld (offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld i procent av BNP) Tabell 4. 2 1993 135,2 1994 133,5 1996 126,9 1997 122. 2 1995 131,3 länder 65,1 61,3 81,6 48,0 73,3 58,0 78,1 50,2 70,6 60,4 DK D För till B 1998* 118,1 59,5 61,2 EL E F 111,6 60,0 45,3 109,3 62,6 48,5 110,1 65,5 52,7 111,6 70,1 55,7 108,7 68,8 58,0 107. 7 67,4 58,1 i Den offentliga bruttoskulden i procent av BNP visas i tabell 4. 2. Vid slutet av 1997 låg skuldkvoten under referensvärdet på 60 % av fyra medlemsstater BNP Luxemburg, (Frankrike, Finland Förenade och kungariket). Skuldkvoten låg i intervallet 60-70 % av BNP i Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Österrike och Portugal och i intervallet 70-80% av i Nederländerna och BNP Sverige. i Skuldkvoten Grekland låg under 110 % av BNP och i Belgien och Italien låg den över 120 % av BNP. IRL I L NL A P FIN S UK EUR 96,3 119,1 6,1 81,2 62,7 63,1 58,0 75,8 48,5 65,9 89,1 124,9 5,7 77,9 65,4 63,8 59,6 79,0 50,5 68,0 82,3 124,2 5,9 79,1 69,2 65,9 58,1 77,6 53,9 71,0 72,7 124,0 6,6 77,2 69,5 65,0 57,6 76,7 54,7 73,0 66,3 121,6 6,7 72,1 66,1 62,0 55,8 76,6 53,4 72. 1 59,5 118,1 7,1 70,0 64,7 60,0 53,6 74,1 52,3 70,5 a) Statliga tillgodohavanden i centralbanken, offentliga innehav av andra obligationer an statsobligationer samt skulder som har samband med offentliga fdretag, uppgick till ca 13 % av BNP 1997. * Ekonomisk prognos varen 1998 Kalla: kommissionen 95 Den budgetsanering som medlemsstaterna genomfört under de senaste åren har lett till att den uppåtgående trend i medlemsstaternas skuldkvoter som varit tydlig sedan den första oljekrisen i början av 1970-taleten först har bromsats upp och sedan i de flesta fall vänts. För gemenskapen som helhet sjönk skuldkvoten 1997 för första gången sedan 1988 och 1989 (då tillväxten var mycket snabb). Skuldkvoten för hela gemenskapen uppgick till 72,1 % av BNP 1997 och var därmed mycket högre än under tidigare decennier. Av de medlemsstater som hade en skuldkvot som översteg referensvärdet sjönk skuldkvoten under 1997 i alla länder utom Tyskland. Av de medlemsstater som hade en skuldkvot under referensvärdet sjönk skuldkvoten under 1997 även i Finland och Förenade kungariket, medan den steg i Frankrike och förblev på en mycket låg nivå i Luxemburg. Kommissionens prognos för 1998 (visas också i tabell 4. 2) visar att skuldkvoten förväntas sjunka i alla medlemsstater som har en skuldkvot som överstiger referensvärdet, liksom även i Finland och Förenade kungariket och i gemenskapen som helhet. Minskningen av skuldkvoten i Danmark, på Irland och i Portugal kommer sannolikt att innebära att den når en nivå som är lika med eller under referensvärdet på 60% av BNP under 1998. Irlands skuldkvot har trendmässigt sjunkit sedan 1988, men den steg tillfälligt 1993. Mellan 1993 och 1997 sjönk skuldkvoten mycket snabbt med 30,0 procentenheter. Skuldkvoten nådde sin kulmen 1993 i Belgien, Danmark och Nederländerna. Sedan dess har skuldkvoten sjunkit med 13,0 procentenheter i Belgien, 16,5 procentenheter i Danmark och 9,1 procentenheter i Nederländerna. I Italien och Sverige nådde skuldkvoten sin kulmen 1994 och har sedan dess minskat med 3,3 procentenheter i Italien och 2,4 procentenheter i Sverige. I Portugal har skuldkvoten minskat med 3,9 procentenheter sedan kulmen nåddes 1995. I Grekland, Spanien och Österrike nådde skuldkvoten sin kulmen 1996 och har hittills endast minskat under ett år. I Tyskland har skuldkvoten fortsatt att stiga under hela den andra etappen, dock i en lägre takt under 1997. Skuldkvoten låg under referensvärdet på 60% av BNP fram till 1996, då den översteg detta gränsvärde något. 96 Ovanstående analys visar att utvecklingen vad gäller skuldsättningen i den offentliga sektorn i särskilt Belgien, Tyskland, Spanien, Italien, Österrike och Sverige behöver granskas närmare. Skuldkvoten i Belgien ligger fortfarande på en hög nivå, även om den sjönk kontinuerligt varje år under den andra etappen och den sammanlagda minskningen var betydande. Skuldkvoten i Tyskland fortsatte att stiga under 1997, dock i en allt lägre takt. Tysklands skuldkvot blåstes upp genom medräknandet av skulder som hade samband med återföreningen, vilka upppgick till ca 10 % av BNP. Om dessa skulder inte medräknades skulle Tysklands skuldkvot ha legat kvar på en nivå klart under referensvärdet och även när de tas med i beräkningen ligger skuldkvoten nära gränsvärdet på 60 % av BNP. I Italien har skuldkvoten sjunkit under de tre senaste åren, men den sammanlagda minskningen var literi och skuldkvoten ligger fortfarande kvar på en mycket hög nivå. Takten i skuldminskningen förväntas dock öka i Italien under de närmaste åren med tanke på de fortsatt sjunkande räntekostnaderna, den ökande ekonomiska tillväxten och fortsatt stora primäröverskott. Sedan skuldkvoten i Sverige kulminerade 1994 har den sjunkit endast obetydligt. Med tanke på de förväntade överskotten under 1998 och åren därefter samt förbättrad ekonomisk tillväxt finns det dock goda utsikter att skuldkvoten kommer att sjunka under de närmaste åren. I Spanien och Österrike har skuldkvoten hittills sjunkit under ett år. I båda länderna ligger skuldkvoten inte långt över referensvärdet på 60 % av BNP och den förväntas i kraft av de gynnsamma tillväxtförväntningarna och ytterligare minskningar av det offentliga i dessa underskottet fortsätta att sjunka under de kommande åren. Situationen medlemsstater granskas närmare i avsnitt 4. 4. 97 Diagram 4. 2 140 h 120 4 I J - TL Offentlig skuld (i procent av BNP) il • 1993 D1994 • 1995 D1996 • 1997 D1998* h ft a M Referensvärde= 60% n IB-. rJ Ti 100 80 4 60 40 4 20 B DK D EL F IRL I NL P FIN S UK * Ekonomisk prognos våren 1998 Källa: kommissionen ma 98 4. 2. 3. Utgifter för offentliga investeringar förutom kommissionen När granskar utvecklingen av de offentliga finanserna i samband med förfarandet vid alltför stora att underskott måste den undersöka om kriterierna om underskott och skuld är uppfyllda även beakta sektorns huruvida underskott överstiger utgifterna för de offentliga (Artikel investeringarna 104c. 3). I artikel 2 i protokoll nr 5 fasta definieras bruttoinvesteringar. investeringar offentliga som den som tabell 4. 3 visas utgifterna för de I offentliga en investeringarna procentandel av medlemsstaternas BNP under åren 1993-1997. De år då utgifterna offentliga investeringarna översteg eller var lika med underskottet offentliga sektorns finanser är markerade med en asterisk (*). i den för de Tabell 4. 3 Offentliga investeringar (fasta bruttoinvesteringar i den offentliga sektorn i procent av BNP) I 1993 1994 1995 1996 1997~ 1,4 1,2 1,4 1,6 1,5 B DK D EL E F IRL I L NL A P 1,9 2,5 3,1 4,0 3,3 2,2 2,6 5,4* 2,7 3,2 4,0 FIN S UK EUR 2,8 1,1 1,9 1 2,7 1,9 2,4* 3,0 3,9 3,2 2,3* 2,3 4,4* 2,7 3,2 3,6 2,8 3,1 1,8 2,6 1,9 2,2 3,2 3,7 3,1 2,2* 2,2 4,7* 2,7 3,0 3,7 2,6 2,9 1,8 2,5 2,1* 2,0 1,8* 1,8 3,1 3,0 2,7 2,2* 2,3 4,7* 2,7* 2,8 4,0* 2,7 2,1 1,3 2,2 3,3 2,9* 2,8 2,2* 2,3 4,9* 2,7* 2,6* 4,3* 2,7* 2,5* 1,0 2,1 * De offentliga investeringarna ar storre eller lika sektoms i den offentliga med underskottet finanser. Kalla: kommissionen investeringarna Under senare år har utgifterna för de offentliga tenderat att minska i förhållande till BNP. En del av denna minskning beror på försäljning av anläggningstillgångar (vilket registreras som en negativ investering) och på en förändring i riktning mot privat finansiering och genomförande av offentliga infrastrukturinvesteringar. I gemenskapen som helhet har de offentliga investeringarnas andel av BNP sedan 1993 sjunkit med 0,6 procentenheter till 2,1 % 1997. Efter den framgångsrika saneringen av de offentliga finanserna var emellertid utgifterna för de offentliga investeringarna 1997 större än eller lika med underskottet i den offentliga sektorns finanser (vissa stater uppvisade överskott i de offentliga finanserna) i nio medlemsstater (Danmark, Spanien, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland och Sverige). Irland och Luxemburg har befunnit sig i denna situation sedan 1994, och Danmark, Nederländerna och Portugal sedan 1996. Portugal år 1996 är det enda exemplet på en medlemsstat där underskottet i den offentliga sektorns finanser var större än 3,0% av BNP, men där utgifterna för de offentliga investeringarna var större än underskottet i de offentliga finanserna. I alla de andra fall som nämns ovan var underskottet i den offentliga sektorns finanser mindre än 3,0 % av BNP. 99 4. 3. En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn Begreppen "hållbar/varaktig" nämns i artikel 109J. 1 i fördraget, i vilken det föreskrivs att kommissionen skall granska om medlemsstaterna har uppnått "en hög grad av varaktig konvergens" och att konvergenskriteriet om den offentliga sektorns finanser hänger samman med "en hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn". I fördraget ges ingen specifik definition av begreppet "hållbar/varaktig", men i artikel 109J. 1 anges också att en hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn skall framgå av att den offentliga sektorns finanser inte uppvisar ett alltför stort underskott. Om en medlemsstat uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser och inte är föremål för ett beslut om att ett alltför stort underskott föreligger antas det enligt fördraget rent principiellt att den finansiella ställningen för den offentliga sektorn i medlemsstaten i fråga är hållbar. I artikel 104c. 3 i fördraget anges dessutom att vid granskningen av den offentliga sektorns inbegripet ". alla övriga finansiella medlemsstaternas ekonomiska och budgetmässiga läge på medellång sikt" beaktas. faktorer av betydelse, ställning skall När graden av konvergens och medlemsstaternas beredskap att delta i den gemensamma valutan skall bedömas är det av största betydelse att medlemsstaterna uppnår varaktigt sunda offentliga finanser och att de är i en position där de kan säkerställa att de kontinuerligt "undviker alltför stora underskott i den offentliga sektorns finanser" under den tredje etappen av EMU. När det skall bedömas om den finansiella ställningen för den offentliga sektorn är hållbar måste det tas hänsyn till följande: påverkas offentliga lågkonjunkturer - Den finansiella ställningen för den offentliga sektorn påverkas av konjunkturcykeln. av de Under konjunkturcykeln, men denna påverkan upphävs och blir till och med positiv under perioder av ekonomisk uppgång. För att förbättringar i medlemsstaternas offentliga finanser skall vara hållbara bör de huvudsakligen vara en följd av diskretionära istället för att budgetåtgärder och bör således vara av strukturell karaktär huvudsakligen orsakas av en uppgång i konjunkturen. Konjunkturcykelns inverkan på den offentliga sektorns finansiella ställning i medlemsstaterna undersöks i avsnitt 4. 3. 1. finanserna negativt - Det finns en viss oro för att medlemsstaterna i alltför hög grad förlitat sig på saneringsåtgärder som är av engångskaraktär, det vill säga åtgärder som endast minskar underskottet ett enda år och som inte är av strukturell karaktär med bestående effekter. När engångsåtgärder vidtagits är det avgörande att de ersätts med åtgärder av mer varaktig karaktär under efterföljande år. Denna fråga behandlas ytterligare i avsnitt 4. 3. 2. - Uppfattningen att saneringsåtgärdernas omfattning och sammansättning har betydelse för hur framgångsrik saneringen av de offentliga finanserna blir får allt större stöd. Åtgärder som minskar löpande utgifter förefaller ge bättre resultat än intäktsökningar eller minskningar av kapitalutgifter, vilka motsvarar offentliga investeringar och kapitaltransfereringar. I avsnitt 4. 3. 3 analyseras omfattningen och sammansättningen av de saneringsåtgärder som medlemsstaterna hittills genomfört. 100 - En fingervisning om vilka planer medlemsstaterna har för de offentliga finanserna för 1998 och därefter, erhålls genom de medelfristiga målsättningar som anges i medlemsstaternas konvergensprogram. Dessa granskas i avsnitt 4. 3. 4. - Slutligen kan hållbarheten i den offentliga sektorns finansiella ställning bedömas genom att de faktorer som påverkar den offentliga skuldkvotens underliggande dynamik granskas. Dessa utgörs av följande: det primära saldot vilket motsvarar saldot i de offentliga finanserna exklusive räntekostnader, bidraget från utgifter för räntor och amorteringar och nominell BNP eller så kallad "snöbollseffekt" samt andra faktorer som bidrar till förändringar av den offentliga sektorns skuld. I avsnitt 4. 3. 5 granskas dessa faktorer närmare. 4. 3. 1. Konjunkturcykelns in verkan De offentliga finanserna påverkas av konjunkturläget lågkonjunkturer påverkas den offentliga sektorns finanser negativt och underskottet stiger genom att intäkterna sjunker och de sociala utgifterna stiger. Denna negativa påverkan upphävs och blir till och med positiv under perioder av ökad ekonomisk aktivitet. Under lågkonjunkturer är det faktiska underskottet i de offentliga finanserna större än det konjunkturrensade underskottet, medan det omvända gäller under ekonomiska högkonjunkturer. i ekonomin. Under Under större delen av detta decennium har konjunkturläget haft en negativ inverkan på underskotten i medlemsstaternas offentliga finanser. Under lågkonjunkturen i början av 1990- talet blev konjunkturlägets inverkan på den offentliga sektorns finanser negativ. Sedan dess har de faktiska underskotten varit större än de underliggande konjunkturrensade underskotten i de flesta medlemsstater. Beräkningar för som grundar konjunkturrensning12 visar att det faktiska underskottet för gemenskapen som helhet sedan 1993 har varit större än det konjunkturrensade underskottet och förväntas förbli så under 1998 (se tabell 4. 4). sig på kommissionens metod När den ekonomiska aktiviteten återigen tar fart efter en lågkonjunktur minskar gradvis konjunkturlägets negativa inverkan på de offentliga finanserna och denna förändring av konjunkturläget leder därför till att det faktiska underskottet minskar. För att vara hållbart bör inte huvudsakligen orsakas av ett gynnsammare emellertid minskningen av underskottet konjunkturläge, utan bör främst vara följden av saneringsåtgärder av strukturell karaktär. 12 Se Europeiska gemenskapernas kommission (1995), "Teknisk anmärkning: Kommissionens metod för konjunkturrensning av den offentliga sektorns finanser", European Economy, Nr 60, november. De uppgifter om de konjunkturrensade underskotten som offentliggörs av internationella organisationer, såsom IMF och OECD, är i allmänhet lägre än de som beräknas av kommissionen och ger därför en mer gynnsam bild. 101 Tabell 4. 4. Konjunkturens inverkan pa saldot for de offentliga finanserna (offentliga sektorns finansiella sparande i procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998* Faktiskt saldo Konjunk turberoen de del Konjunk turrensat saldo Faktiskt saldo Konjunk- turberoen- dedel Konjunk- turrensat saldo Faktiskt saldo Konjunk- turberoen- de del Konjunk- turrensat saldo Faktiskt saldo Konjunk- turberoen- de del Konjunk- turrensat saldo Faktiskt saldo Konjunk- turberoen- de del Konjunk- turrensat saldo Faktiskt saldo Konjunk- turberoen- dedel Konjunk- turrensat saldo B DK D EL E F 1RL I L NL A P FIN S UK EUR -7,1 -2,8 -3,2 -13,8 -6,9 -5,8 -2,7 -9,5 1,7 -3,2 -4,2 -6,1 -8,0 -12,2 -7,9 -6,1 -1,0 -1,9 0,0 -0,8 -0,9 -1,0 -2,7 -1,0 -0,6 0,0 0,0 -5,9 -4,1 -2,0 -1,0 -6,1 -0,9 -3,2 -13,0 -6,0 -4,8 0,0 -8,5 -2,6 -4,2 -6,1 -2,1 -8,1 -5,9 -5,1 -4,9 -2,8 -2,4 -10,0 -6,3 -5,8 -1,7 -9,2 2,8 -3,8 -5,0 -6,0 -6,4 -10,3 -6,8 -5,4 * Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen -0,6 -0,6 0,2 -0,9 -1,2 -0,6 -2,3 -0,7 -0,4 0,0 -0,9 -4,2 -2,5 -0,9 -0,6 -4,3 -2,2 -2,6 -9,1 -5,1 -5,2 0,6 -8,5 -3,4 -5,0 -5,1 -2,2 -7,8 -5,9 -4,8 -3,9 -2,4 -3,3 -10,3 -7,3 -4,9 -2,2 -7,7 1,9 -4,0 -5,2 -5,7 -4,7 -6,9 -5,5 -5,0 -0,6 -0,3 0,0 -1,1 -1,1 -0,6 -0,4 -0,1 -0,8 -0,1 -1,3 -2,3 -0,5 -0,4 -0,4 -3,3 -2,1 -3,3 -9,2 -6,2 -4,3 -1,8 -7,6 -3,2 -5,1 -4,4 -2,4 -6,4 -5,1 -4,6 -3,2 -0,7 -3,4 -7,5 -4,6 -4,1 -0,4 -6,7 2,5 -2,3 -4,0 -3,2 -3,3 -3,5 -4,8 -4,2 -1,0 -0,2 -0,5 -0,9 -1,3 -0,8 0,0 -0,6 0,0 -0,6 -0,6 -1,0 -1,7 -0,8 -0,3 -0,6 -2,2 -0,5 -2,9 -6,6 -3,3 -3,3 -0,4 -6,1 2,5 -1,7 -3,4 -2,2 -1,6 -2,7 -4,5 -3,6 -2,1 0,7 -2,7 -4,0 -2,6 -3,0 0,9 -2,7 1,7 -1,4 -2,5 -2,5 -0,9 -0,8 -1,9 -2,4 -0,6 0,0 -0,6 -0,5 -0,9 -0,7 1,0 -0,7 -0,1 -0,3 -0,5 -0,6 0,3 -0,8 0,3 -0,5 -1,5 0,7 -2,1 -3,5 -1,7 -2,3 -0,1 -2,0 1,8 -1,1 -2,0 -1,9 -1,2 0,0 -2,2 -1,9 -1,7 1,1 -2,5 -2,2 -2,2 -2,9 1,1 -2,5 1,0 -1,6 -2,3 -2,2 0,3 0,5 -0,6 -1,9 -0,4 0,1 -0,5 -0,1. -0,5 -0,3 1,2 -0,4 -0,1 0,1 -0,3 -0,2 1,1 -0,1 0,1 -0,2 -1,3 1,0 -2,0 -2,1 -1,7 -2,6 -0,1 -2,1 1,1 -1,7 -2,0 -2,0 -0,8 0,6 -0,7 -1,7 102 Med den ekonomiska återhämtningen 1994 och 1995 förbättrades konjunkturläget något i de flesta medlemsstater och mer än hälften av minskningen av underskotten i gemenskapen som helhet under denna period var följden av ett förbättrat konjunkturläge. Under den ekonomiska avmattning som varade från mitten av 1995 till mitten av 1996 försämrades dock återigen konjunkturläget, vilket höll tillbaka den minskning av underskotten i de offentliga finanserna som ägde rum i nästan alla medlemsstater. Det faktiska underskottet i gemenskapen som helhet minskade med 0,8 procent av BNP 1996, medan minskningen av det konjunkturrensade underskottet var ännu större och uppgick till 1,0 procent av BNP. Tack vare en faktisk tillväxt som 1997 åter var snabbare än den trendmässiga tillväxten förbättrades konjunkturläget igen, vilket bidrog till att underskottet i den offentliga sektorns finanser minskade i de flesta medlemsstaterna. Det faktiska underskottet i gemenskapen som helhet minskade med 1,8 procent av BNP 1997, varav 0,1 procentenheter förklarades av ett förbättrat konjunkturläge och 1,7 procentenheter av en minskning av det konjunkturrensade underskottet. Eftersom de faktiska underskotten 1997 var lika med eller mindre än gränsvärdet på 3 % av BNP i alla medlemsstater förutom Grekland, var de konjunkturrensade underskotten ännu lägre i de länder där konjunkturläget fortsatte att ha en negativ inverkan på underskottet i den offentliga sektorns finanser. De konjunkturrensade underskotten på Irland, i Finland och i Förenade kungariket - medlemsstater där konjunkturläget hade en positiv inverkan på de offentliga finanserna 1997 tack vare snabb ekonomisk tillväxt - var större än de faktiska saldona, men även i dessa länder låg de klart under gränsvärdet på 3 % av BNP och i Danmark var båda saldona positiva. I de flesta medlemsstater berodde den största delen av den förbättring av de offentliga finanserna som skedde under perioden 1993-97 på diskretionära åtstramningsåtgärder, medan endast en mindre del kan förklaras av att konjunkturläget förbättrats sedan 1993. Endast på Irland kan minskningen av underskottet i den offentliga sektorns finanser huvudsakligen förklaras av en gynnsam konjunkturutveckling, men även i Danmark och Finland bidrog det förbättrade konjunkturläget i stor utsträckning till minskningen av underskottet i de offentliga finanserna. De konjunkturrensade underskotten förväntas stabiliseras eller minska ytterligare något i de flesta medlemsstater under 1998 och således har saneringsarbetet inte avmattats. Eftersom prognoserna för 1998 tyder på fortsatt snabb ekonomisk tillväxt, förväntas konjunkturläget bidra till att de faktiska underskotten minskar ytterligare. 4. 3. 2. Engångsåtgärder flera medlemsstater har regeringarna medtagit engångsåtgärder bland sina I saneringsåtgärder med endast tillfälligt gynnsam effekt på underskottet i den offentliga sektorns finanser. På grund av vissa transaktioners ovanliga eller komplicerade karaktär har Eurostat i vissa fall varit tvunget att avgöra huruvida sådana transaktioner skulle tillåtas bidra till att minska underskottet (se bilaga). 103 inte underliggande obalanser Engångsåtgärder minskar endast tillfälligt underskottet i den offentliga sektorns finanser genom att inkomster koncentreras till ett eller ett fåtal år, utgifter skjuts upp eller genom att de inkomster och utgifter som en åtgärd medför bokförs asymmetriskt. I allmänhet korrigerar engångsåtgärder således i de offentliga finanserna. Eftersom de endast har en tillfällig inverkan på de offentliga finanserna måste dessa transaktioner ersättas med åtgärder av mer varaktig karaktär som har bestående effekter. Om engångsåtgärderna vidtas i början av konsolideringsprocessen kan de dock bidra till att underskottet snabbt minskar och därmed bidra till att dämpa förväntningarna om en ytterligare försämring av situationen för de offentliga finanserna, samtidigt som de i en lågkonjunktur kan bromsa ökningen av underskottet i den offentliga sektorns finanser och därmed förhindra att underskottet skenar iväg. I allmänhet brukar budgetar inom den offentliga sektorn innehålla flera sådana åtgärder och varje åtgärds omfattning är vanligtvis liten. Engångsåtgärder på inkomstsidan omfattar bland annat intäkter under ett år från försäljning av byggnader och immateriella tillgångar, som till exempel försäljning av mobiltelefonilicenser i Belgien och Österrike, eller intäkter från tillfälliga skatteåtgärder, såsom euroskattepaketet i Italien. På utgiftssidan omfattar de uppskjutande av utgifter för offentliga investeringar eller av utbetalningar. De extraordinära inbetalningar till staten som gjorts av TeleDanmark i Danmark, France Télécom i Frankrike, Postsparkasse i Österrike och Banco Nacional Ultramarino i Portugal är exempel på åtgärder som har en tillfälligt positiv effekt på de offentliga finanserna till priset av framtida utgifter. Som motprestation för dessa extraordinära inbetalningar påtog sig regeringarna i dessa medlemsstater ansvaret för framtida pensionsutbetalningar till de anställda i dessa företag. Genom dessa transaktioner bokfördes intäkter i de offentliga finanserna ett visst år, medan ytterligare pensionsutbetalningar kommer att behöva göras i framtiden. Även om engångsåtgärder till viss del har bidragit till de minskningar av underskotten som genomförts sedan den andra etappen av EMU inleddes och även om många av dem var koncentrerade till 1997, kan omfattningen av dessa åtgärder anses som liten i jämförelse med alla de saneringsåtgärder som genomförts. Det framgår av både kommissionens prognoser för 1998 och av de medelfristiga kalkyler för de offentliga finanserna som medlemsstaterna anger i sina konvergensprogram att regeringarna är i fard med att ersätta dessa tillfälliga åtgärder med åtgärder av mer varaktig karaktär. I dessa kalkyler för de offentliga finanserna bekräftas att den pågående trenden mot allt lägre underskott och skuldsättning planeras fortsätta under de kommande åren. I den närmare framställning avseende varje medlemsstat som görs i avsnitt 4. 4 tas de största engångsåtgärderna upp liksom deras betydelse i förhållande till de totala uppnådda saneringsresultaten. 104 4. 3. 3. San eringsåtgärdern as omfattn ing och sammansättn ing skuldkvoten på en nedåtgående tydliga belägg för att både omfattningen och sammansättningen av Det finns saneringsåtgärderna har betydelse för om dessa åtgärder kommer att ha en varaktig inverkan på situationen för de offentliga finanserna och om de således kommer att försätta ihållande saneringsåtgärder tenderar att vara mer framgångsrika och det är mindre troligt att minskningar av underskotten som sker genom nedskärningar av löpande primära utgifter, snarare än sådana som sker genom skattehöjningar, framtiden. Saneringsåtgärder som i hög grad grundar sig på nedskärningar av löpande primära utgifter är ofta svårare att genomföra. Beslut om sådana åtgärder är därför ett tydligt tecken på regeringens beslutsamhet att upprätthålla budgetdisciplin och att fortsätta saneringsarbetet i framtiden. trend. Omfattande rivs upp och i Omfattningen av den konsolidering av de offentliga finanserna som skett kan lättast bedömas genom att förbättringen i det konjunkturrensade primära saldot studeras. Det utgörs av saldot för de offentliga finanserna exklusive ränteutgifter och rensat för konjunkturlägets inverkan. Till skillnad från det sammanlagda orensade saldot, som omfattar betalningar av räntor på den offentliga sektorns skuld och som är föremål för konjunktursvängningar, kan det konjunkturrensade primära saldot påverkas mer direkt av de myndigheter som är ansvariga för finanspolitiken. Under den andra etappen har fem medlemsstater - Grekland, Spanien, Italien, Sverige och Förenade kungariket - genomfört en betydande sanering av de offentliga finanserna och uppnått en förbättring av det konjunkturrensade primära saldot på mer än 3 procent av den trendmässiga BNP:n (se tabell 4. 5). I de flesta andra medlemsstaterna uppgick omfattningen av åtstramningen till mellan 1,5 och 3 procentenheter. I Danmark och på Irland lättades det något på finanspolitiken; medan det i Nederländerna endast genomfördes en relativt obetydlig åtstramning, men en avsevärd finanspolitisk konsolidering hade genomförts i dessa länder redan under tidigare år. Saneringens omfattning berodde således på vilka förutsättningarna var vid inledningen av den andra etappen av EMU. Länder med stora obalanser i de offentliga finanserna var tvungna att genomföra kraftiga åtstramningar för att uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser, medan endast mindre åtstramning krävdes i länder som sanerat de offentliga finanserna redan under tidigare år och som därför hade ett gynnsammare utgångsläge. 105 Tabell 4. 5 Budgetkonsolideringens sammansättning under perioden 1993-1997 (konjunkturrensat, i procent av trendmässig BNP ) varav : varav : varav : Förändring av totala saldot Föränd- ring av ränte- utgifterna Förändring av primärt saldo Föränd- ring av inkomster Förändring av primära utgifter Forandring av kapitalutgifter Forandring av lopande primara utgifter (l)=(3)-(2) (2) (3)=(4)-(5) (4) (5)=(6)+(7) B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 4,6 1,5 1,1 9,2 4,3 2,4 -0,1 6,4 1,6 2,3 4,3 0,6 7,7 3,4 3,2 -2,6 -1,8 0,4 -2,9 -0,7 0,3 -1,8 -2,6 -1,0 -0,3 -1,9 1,3 0,3 0,8 -0,4 2,0 -0,3 1,5 6,3 3,6 2,7 -1,9 3,8 0,6 2,0 2,4 1,9 8,0 4,2 2,8 1,2 -0,5 -1,3 3,2 -1,6 1,4 -2,1 0,5 -4,2 0,0 4,6 0,1 2,4 2,3 0,0 -0,8 -0,2 -3,0 -3,0 -5,2 -1,3 -0,2 -3,3 -4,7 -2,1 2,2 -1,8 -5,5 -1,8 -2,8 (6) -0,6 0,2 -1,6 0,6 -3,5 -0,5 -0,7 -1,7 -4,2 -1,3 2,8 -1,6 -2,9 -0,4 -1,5 (7) -0,2 -0,4 -1,4 -3,6 -1,7 -0,8 0,5 -1,6 -0,5 -0,8 -0,6 -0,2 -2,6 -1,4 -1,3 Anmarkni ng: Det primära saldot omfattar inte ränteutgifter. Det erhålls genom att från inkomsterna dra bort de primära utgifterna. De primära utgifterna kan i sin tur delas upp i löpande primära utgifter och kapitalutgifter. På grund av avrundningar är det möjligt att summan av de olika delarna inte exakt motsvarar de angivna summorna. Källa: kommissionen Flera medlemsstater förlitade sig på inkomstökningar för att komma till rätta med obalanserna i de offentliga finanserna, men det var endast i Belgien, Grekland, Frankrike och Förenade kungariket som inkomstökningarna var större än minskningarna av de primära utgifterna. Även i Italien, Finland och Sverige ökade inkomsterna i förhållande till BNP, men ökningen var mindre än minskningen av de primära utgifterna, medan inkomstökningen i Portugal mer än uppvägde ökningen av de primära utgifterna. Inkomsternas andel av BNP minskade i Danmark, Tyskland, Spanien, Irland och Nederländerna. Nedskärningar av de löpande primära utgifterna bidrog väsentligt till minskningen av underskotten i de flesta medlemsstaterna. Flera medlemsstater förlitade sig emellertid även på minskningar av kapitalutgifterna för att minska sina underskott. I Danmark, Grekland, Frankrike och Förenade kungariket var nedskärningar av kapitalutgifterna den största källan till anpassning av de primära utgifterna och de var viktiga även i Tyskland, Italien och Sverige. 106 Ränteutgifterna minskade mer än det primära saldot förbättrades i Belgien och Nederländerna och mer än uppvägde den lilla försämringen av det primära saldot i Danmark. Ränteutgifterna ökade under den andra etappen i såväl Tyskland, beroende på att staten tog över skulder som hade samband med återföreningen, som i Frankrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket. De ökade ränteutgifterna i Finland och Sverige berodde på den kraftiga ökningen av den offentliga skulden, som delvis berodde på stödet till banksektorn under den djupa lågkonjunkturen 1991-1993. Den sanering av de offentliga finanserna som ägde rum i de flesta medlemsstaterna omfattade stora minskningar av den offentliga sektorns löpande primära utgifter. Endast i ett fåtal medlemsstater skedde åtstramningen huvudsakligen genom inkomstökningar. Flera medlemsstater gjorde betydande nedskärningar av kapitalutgifterna men det var endast i ett fåtal medlemsstater som de var den största orsaken till anpassning på utgiftssidan. Sammansättningen av saneringsåtgärderna ger vid handen att de i allmänhet vilade på sund grund och därför med största sannolikhet kommer att bli bestående. 107 4. 3. 4. Utsikter på medellång sikt var 1993 Sedan har medlemsstaterna lagt fram konvergensprogram på i vilka gemenskapsnivå, deras strategier för att på medellång sikt uppfylla konvergenskriterierna anges. Det inte obligatoriskt att inkomma med sådana konvergensprogram, men medlemsstaterna gjorde det ändå på eget initiativ. program Dessa av granskades kommissionen och diskuterades i rådet. De flesta program har främst inriktats på de offentliga finanserna, eftersom behovet av åtgärder har varit det området. Uppdaterade program har lagts fram varje en del av medlemsstater, medan nya och reviderade program också har lämnats in för att beakta den senaste ekonomiska och budgetmässiga utvecklingen regeringsskiften ägt rum. störst på år — DKa) Db) EL E F IRL I NL A P FIN S UKC) Tabell 4. 6 Urvecklingen finanserna enligt konvergensprogrammen (offentliga sektorns finansiella sparande, i procent av BNP) saldot i de for offentliga I Datum da I 1997 1991 1999 2000 20bT~ program- met lamnades j^ 6/97 1/97 7/97 4/97 1/97 12/97 6/97 12/96 10/97 3/97 9/97 9/97 9/97 -^ ^-3 -^j 0,7 -2,9 -4,2 -3,0 -3,0 0,4 -3,0 -2,2 -2,7 -2,9 -1,3 -1,9 -1,6 0,7 -2/2 -2,4 -2,5 -2,8 0,3 -2,8 -2'A -2,5 -2,5 -0,1 0,6 -0,3 ^ 1,1 -VA -1,6 -1,8 -1,8 -1,9 -1,5 -1,4 0,9 -2 -2,1 -2,0 -2,3 0,7 -2,4 -2,2 -2,0 0,3 0,5 -0,1/0,4 1,0 1,5 0,5/1,5 1,9 0,9/2,4 a) Ar 2005 forvantas det offentliga overskottet uppga till 2,8 % av BNP. b) De tyska myndigheterna inkom med reviderade uppskattningar i februari 1997. c) Rakenskapsar. Kalla: de nationella konvergensprogrammen. och nyligen införda åtgärder eller efter det att I tabell 4. 6 anges de mål för saldot i de offentliga finanserna som skall uppfyllas under kommande år enligt de senast inlämnade konvergensprogrammen (i de flesta fall anges mål fram till år 2000 eller därefter). Dessa program lämnades in under perioden från december 1996 till december 1997; i tabellen anges vilken månad varje program lämnades in. Endast Luxemburg har aldrig inkommit med något konvergensprogram, eftersom detta inte är nödvändigt med tanke på att landet under många år uppvisat mycket franska konvergensprogrammet härrör fortfarande från tiden före regeringsskiftet i juni 1997. konvergensindikatorerna. avseende resultat goda Det 108 Enligt programmen eftersträvas i allmänhet en fortsatt förbättrad situation för de offentliga finanserna under 1998 och åren därefter, vilket grundar sig på underliggande kalkyler om snabb ekonomisk tillväxt och fortsatt minskande ränteutgifter. För år 2000 har samtliga medlemsstater som gör prognoser på så lång sikt angett som mål ett underskott på mindre än 2 % av BNP. År 1999 förväntas de offentliga finanserna i redan fem medlemsstater (Danmark, Irland, Finland, Sverige och Förenade kungariket) uppvisa överskott eller vara i balans. Som en följd av att situationen för de offentliga finanserna förväntas förbättras ytterligare, görs bedömningen att den offentliga skuldkvoten kommer att fortsätta minska, eller börja minska där den inte redan gjort det, i samtliga medlemsstater under de år som omfattas av programmen. Även om inte alla åtgärder som är nödvändiga för att målen i dessa program skall uppfyllas har genomförts och även om ytterligare åtgärder för att förbättra de offentliga finanserna kommer att bli nödvändiga i flera länder 1999 och åren därefter, finns det en tydlig politisk vilja i alla medlemsstater att föra en stram finanspolitik under de närmaste åren. Denna vilja kommer att förstärkas när stabilitets- och tillväxtpakten väl träder i kraft. Enligt denna pakt och inom ramen för stabilitets- och konvergensprogrammen kommer medlemsstaterna att vara skyldiga att på medellång sikt eftersträva offentliga finanser "nära balans eller med överskotf. 4. 3. 5. Hållbar skuldutveckling De stora framgångarna med att minska underskotten i de offentliga finanserna har lett till att den offentliga skuldkvoten har minskat i nästan alla medlemsstater under 1997. Den viktigaste orsaken till skuldminskningen var i de flesta medlemsstater en kombination av BNP-tillväxt och minskade underskott. Endast i ett fåtal medlemsstater - främst Österrike och Portugal i hög grad på "stock- /flödesj usteringar". - berodde skuldminskningen 109 av sin värdet förändringar Så kallad "stock-/flödesjustering" omfattar de faktorer, förutom underskottet i de offentliga finanserna, som bidrar till variationerna i den offentliga bruttoskulden. Dessa faktorer omfattar förändringar av nettoinnehavet av finansiella på tillgångar, skuldinstrument denominerade i utländsk valuta samt andra statistiska justeringar. Medan dessa faktorer tidigare bidrog till att öka den offentliga skuldkvoten i de flesta medlemsstaterna, har regeringarna på senare år vidtagit åtgärder för att begränsa nivån på den offentliga skulden genom en noggrannare förvaltning av sina finansiella tillgångar. Under senare år har regeringarna minskat påskyndat återbetalningen av utestående lån. De har också minskat sina likvida medel på bankkonton och ökat sådana åtgärder som gör det möjligt att öka konsolideringen av fordringar och skulder inom den offentliga sektorn. Dessutom har betydande privatiseringsprogram flesta medlemsstater. Enligt ENS-1979-bestämmelserna och Eurostats beslut kunde inkomsterna från dessa privatiseringar inte bokföras som inkomster som påverkar det offentliga underskottet, utan kunde för att betala av på den endast användas utestående offentliga skulden. Dessa försäljningar av offentligägda företag bidrog också ofta till att öka det ekonomiska systemets effektivitet och medförde en varaktig minskning av offentliga transfereringar till dessa företag. långivning inletts och de i ~B DK D EL E F IRL I L NL A P Tabell 4. 7 Andra faktorer an underskottet som bidrar till skulden (Stock-/fI6desjustering i procent av BNP) I 1990-93 arligt genomsnitt 16 1994-97 arligt genomsnitt ^1/7 5,2 2,4 10,2 2,8 0,6 2,0 2,0 2,4 0,2 1,4 2,1 8,3 5,1 03 3>' -1,5 2. 2 3,0 0,8 0,4 -0,5 0,9 2,7 -1,5 -0,5 -0,3 -0,9 -1,7 -0. 7 Q-° FIN S UK EURa) 1 a) Oviktat genomsnitt. Kalla: kommissionen Medan "stock-/flödesjusteringen" ledde till att den offentliga skuldkvoten under perioden 1990-93 i genomsnitt ökade med 3 procentenheter per år, har dess genomsnittliga årliga effekt under perioden 1994-97 blivit försumbar eller till och med negativ i de flesta medlemsstater, med undantag för Tyskland (där de stora skulder som staten tog över i samband med återföreningen räknas till denna kategori), Grekland och Luxemburg (se tabell 4. 7). 110 Det primära överskott som medlemsstaterna måste upprätthålla för att få skuldkvoten att börja minska ökar ju högre den utestående skulden är och ju snabbare skuldkvoten måste minska. De primära överskotten var 1997 tillräckligt stora för att skuldkvoten skulle minska i de flesta medlemsstaterna, utan att "stock-/flödesjusteringen" beaktas (se tabell 4. 8). Särskilt Belgien, Danmark, Grekland och Italien åstadkom stora primära överskott och i Danmark, Grekland och på Irland var det primära överskottet mycket större än vad som krävdes för att stabilisera skuldkvoten. I Tyskland och Frankrike var det primära överskottet 1997 inte tillräckligt stort för att skuldkvoten skulle börja minska. I Frankrike låg skuldkvoten kvar under gränsvärdet på 60 % av BNP. Tabell 4. 8 Skuldurv ecklingens hållbarhet Offentlig skuldkvot 1997 (i procent av BNP) Föränd ring av skuld kvoten 1996-97 (i procent av BNP) Faktiskt primärt saldo 1997 (i procent av BNP) Primart saldo som stabili- serar skulden 1997 (i procent av BNP) B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 122,2 65,1 61,3 108,7 68,8 58,0 66,3 121,6 6,7 72,1 66,1 62,0 55,8 76,6 53,4 72,1 -4,7 -5,5 0,8 -2,9 -1,3 2,4 -6,4 -2,4 0,1 -5,0 -3,4 -3,0 -1,8 -0,1 -1,3 -0,9 (1) 5,8 6,5 1,1 5,6 1,9 0,6 5,2 6,8 2,1 3,9 1,6 1,9 4,5 5,4 1,6 2,6 (2) 2,7 1,9 2,1 -1,0 0,7 1,8 -2,4 4,5 -0,1 1,3 1,5 0,8 1,6 4,2 0,3 1,3 Skillnad mellan skuld- stabiliserande och faktiskt primart saldo a) 1997 (i procent av BNP) (3H2HD -3,1 -4,6 1,0 -6,6 -1,2 1,2 -7,6 -2,3 -2,2 -2,6 -0,1 -1,1 -2,9 -1,2 -1,3 -1,3 Antal ar som kravs for att skuldkvoten skall understiga 60% av BNP °) Ar da skuldkvoten blir lagre an 60% av BNP b) 14 1 4 10 6 Skuld<60% 1 19 Skuld<60% 5 7 1 2011 1998 2001 2007 2003 Skuld<60% 1998 2016 Skuld<60% 2002 2004 1998 Skuld<60% 4 Skuld<60% 7 Skuld<60% 2001 Skuld<60% 2004 a) Ett minustecken innebär att det faktiska primära saldot är tillräckligt stort för att få skuldkvoten at tsjunka 1997. Stock-/flödesjusteringen beaktas inte i dessa beräkningar. b) Beräkningarna har gjorts på följande vis: 1998 års vårprognos avseende skuldkvoten till och m ed 1999 samt snsam niva pa kalkyler för perioden därefter. Räntan på den offentliga skulden antas ligga konstant på en gem 6 %, inflationstakten på 2 %, stock-/flödesjusteringen på noll samt den trendmässiga tillväxttakten avseende real BNP och det primära saldot konstant på den nivå som prognosticerades för varje medlemsstat 199( ). Källa: kommissionen 111 På grundval av kommissionens prognoser för skuldkvoten till och med 1999 och genom extrapolering för perioden därefter kan skuldens utveckling i varje medlemsstat beräknas och det år då skuldkvoten beräknas sjunka under 60 % av BNP fastställas. Beräkningarna bygger på antagandena att räntan på den offentliga skulden ligger konstant på en gemensam nivå om 6 %, inflationen på 2 %, "stock-/flödesjusteringen" på noll samt den trendmässiga tillväxttakten avseende real BNP och det primära saldot på den nivå som prognosticerats för 1999. Det behövs sju år eller mindre för att få ned skuldkvoten under gränsvärdet på 60 % av BNP i de medlemsstater som för närvarande har en skuldkvot på 60-80 % av BNP (se tabell 4. 8). För de medlemsstater som har en offentlig skuld på över 100% av BNP kommer det av uppenbara skäl att ta mycket längre tid att få ned skuldkvoten till acceptabla nivåer. Hur snabbt skuldkvoten kommer att minska i dessa länder beror på framtida tillväxt och räntor och amorteringar - i många medlemsstater sjunker de senare mycket snabbt - samt på hur väl utgifter och inkomster kan hållas under kontroll. De stora överskott i det primära saldot som redan uppnåtts i Belgien, Grekland och Italien bör emellertid borga för en kontinuerligt sjunkande skuldkvot. Under dessa förutsättningar skulle skuldkvoten i dessa länder kunna nedbringas under gränsvärdet på 60 % av BNP på kortare tid än 20 år (se tabell 4. 8). Om Irlands skuldkvot sjunker under referensvärdet 1998 i enlighet med kommissionens prognos, kommer det att ha tagit Irland endast 11 år att minska sin skuldkvot från dess högsta notering på omkring 115 % år 1987 till mindre än 60 % år 1998. De viktigaste faktorer som bidrog till denna kraftiga minskning av Irlands skuldkvot var den omfattande budgetsanering som genomfördes på Irland i slutet av det förra årtiondet och som inte har rivits upp sedan dess samt dess höga reala BNP-tillväxt under de senaste åren. 4. 4. Medlemsstater som nu anses uppfylla kraven för att besluten om att det föreligger ett alltför stort underskott skall kunna upphävas Av den information som presenteras i de tidigare avsnitten i detta kapitel framgår att situationen för de offentliga finanserna i de fem medlemsstater som för närvarande inte är föremål för ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (Danmark, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Finland) har förbättrats ytterligare eller förblivit tillfredsställande under 1997 och denna situation förväntas bestå under 1998. Det finns ingen anledning för kommissionen att åter inleda förfarandet vid alltför stora underskott för något av dessa fem länder. 112 Grekland har sedan början av 1990-talet gjort betydande framsteg i arbetet med att minska de stora obalanserna i de offentliga finanserna. Det offentliga underskottet har minskats från nästan 14 % av BNP 1993 till 4,0 % 1997 och förväntas bli 2,2 % 1998. Den höga offentliga skuldkvoten som tidigare växte kraftigt har stabiliserats och minskade för första gången 1997 då skuldkvoten sjönk med 2,9 procentenheter till 108,7% av BNP. Kommissionen anser emellertid att den sanering av de offentliga finanserna som redan genomförts inte är tillräcklig för att kommissionen detta år skall kunna upphäva det beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott som gäller Grekland. Vad gäller Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket, vilka fortfarande är föremål för ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott, anser kommissionen att det alltför stora underskottet har korrigerats. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott för dessa medlemsstater. Den sanering av de offentliga finanserna som uppnåtts i vart och ett av dessa länder analyseras närmare nedan. 113 Diagram 4. 3 Belgien: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 4. 4. 1. Belgien Situationen för de offentliga finanserna i Belgien var inte tillfredsställande vid inledningen av den andra etappen. På grund av den svåra ekonomiska situationen och trots betydande saneringsåtgärder uppgick det offentliga till 7,1 % av BNP 1993 och den offentliga skuldkvoten steg till 135,2% av BNP. underskottet 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) I Faktiskt underskott j Konjunkturrensat underskott — Offentlig skuld (procent av BNP) EMU. Sedan 1993 och inom ramen för två konvergensprogram har de belgiska myndigheterna genomfört betydande en konsolidering för att korrigera i de offentliga obalanserna att och finanserna för förbereda inför landet deltagande i den tredje etappen av Betydande saneringsåtgärder har vidtagits sedan 1993, vilket fått ned underskottet i de offentliga finanserna till 2,1 % av BNP 1997. Underskottet sjönk åren under kontinuerligt däremellan. Denna betydande minskning av det offentliga underskottet berodde på den kombinerade effekten av stora primära överskott och lägre ränteutgifter. 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen Budgeten 1993 omfattade ett flerårigt åtgärdsprogram med ett dubbelt mål om att hålla de primära utgifterna oförändrade i reala termer och om att stabilisera inkomsterna i procent av BNP. Inom ramen för den allmänna planen för sysselsättning, konkurrenskraft och social trygghet beslutades det i november 1993 om nya besparingsåtgärder. Dessa åtgärder omfattade nya skatter men också åtgärder på utgiftssidan avseende socialförsäkringssystemet, i synnerhet begränsningen av den reala årliga tillväxten av utgifterna för hälsovård till 1,5 %. I allmänhet byggde emellertid saneringsarbetet under första 1993-96, vilket var den period perioden konvergensprogrammet, på att höja inkomsterna. som omfattades av det 114 Ytterligare åtstramningsåtgärder beslutades i samband med 1997 års budget, vilket i kombination med en gynnsammare ekonomisk utveckling ledde till att det offentliga underskottet sjönk från 3,2 % av BNP 1996 till 2,1 % 1997. Dessa åtgärder omfattade ökningar av inkomsterna, men även betydande nedskärningar av statens primära utgifter och i socialförsäkringssystemet. De åtgärder som beslutades i samband med 1997 års budget förväntas ge ytterligare resultat under kommande år. Särskilt förväntas åtgärdernas effekter på pensioner och barnbidrag öka på medellång sikt. Syftet med detta åtgärdspaket var att öka statens och socialförsäkringssystemets sammanlagda primära överskott från 5,1 % av BNP 1996 till 5,3 % 1997. Eftersom konjunkturen fortsatte att ha en negativ inverkan på de offentliga finanserna, var det konjunkturrensade underskottet mindre än det faktiska underskottet och sjönk ytterligare till en låg nivå (se diagram 4. 3). Enligt kommissionens prognos sjunker underskottet till 1,7 % av BNP 1998. Enligt det andra konvergensprogrammet, som lämnades in i januari 1997 och som omfattar perioden 1997-2000, förväntas det offentliga underskottet minska ytterligare och beräknas uppgå till omkring 1,4 % av BNP år 2000. I konvergensprogrammet kvarstår i statens och det socialförsäkringssystemets sammanlagda finanser på 5,3 % av BNP under den period som omfattas av programmet. Ränteutgifterna som en procentandel av BNP förväntas fortsätta sjunka under de kommande åren som en följd av de för närvarande låga räntorna i kombination med den ytterligare minskningen av den offentliga skuldkvoten. intermediära målet om att upprätthålla ett primärt överskott 115 Den offentliga skuldkvoten sjönk med 13,0 procentenheter från 135,2 % av BNP 1993 till 122,2 % år 1997 (se tabell 4. 9). Detta resultat innebar att regeringens mål att minska skuldkvoten med minst 10 procent av BNP under denna period uppfylldes. Denna minskning av skuldkvoten är resultatet av en varaktig budgetsanering, som höll det primära saldot över 5 % av BNP under den andra etappen. De finansiella transaktioner som var ägnade att minska den offentliga skuldkvoten uppgick under perioden 1996-97 till mer än 4 % av BNP och bestod av för det första, inkomster från centralbankens försäljning av guld och för det andra, av ökat innehav av offentlig skuld inom den offentliga sektorn och för det tredje, av inkomster från privatiseringar. För perioden 1997-2000, vilken omfattas av konvergensprogrammet från januari 1997, siktar den belgiska regeringen på att ytterligare minska den offentliga skuldkvoten. Minskningen förväntas uppgå till mellan 6 och 10 % av BNP beroende på den rådande ekonomiska situationen. Den belgiska regeringen har nyligen återigen bekräftat sitt åtagande, från 1997 års konvergensprogram, att på medellång sikt upprätthålla ett primärt överskott i den offentliga sektorn på en hög nivå om ca 6 % av BNP. Dessutom har den belgiska regeringen under de senaste åren lyckats minska skuldens exponering för ränte- och växelkursvariationer samt öka dess genomsnittliga löptid. Sedan 1993 har det offentliga underskottet minskat väsentligt och kontinuerligt i Belgien och 1997 understeg det referensvärdet på 3% av BNP. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten är fortfarande mycket hög men har minskat varje år sedan 1993. Förutsatt att det primära överskottet ligger kvar på en hög nivå och med beaktande av de förväntade gynnsamma tillväxtförhållandena, förväntas den offentliga skuldkvoten minska ytterligare under 1998 och åren därefter. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Belgien. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Belgien Tabell 4. 9 Belgien: utvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP ) Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/fl6desjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa: kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 6. 2 -3,6 7,4 2. 3 -1,7 -5,1 3,9 -0,4 -2,2 -5,1 4,1 -1,3 -4,3 -5,3 4,6 -3,6 135,2 133,5 131,3 126,9 -4,7 -5,8 2,7 -1,5 122,2 -4,2 -6. 0 2,7 -0,9 118,1 116 4. 4. 2. Tyskland Jämfört med de flesta andra medlemsstater var situationen för de offentliga finanserna i Tyskland relativt gynnsam vid inledningen av etapp två. Trots lågkonjunkturen var i de offentliga underskottet finanserna endast 3,2 % av BNP 1993 och utfallet blev ännu bättre än förväntat 1994 då underskottet minskade till 2,4% av BNP. Situationen försämrades dock under både 1996, med 1995 underskott på 3,3 % av BNP 1995 och 3,4% 1996, vilket var mer än vad regeringen hade ursprungligen prognosticerat. och Diagram 4. 4 Tyskland: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) I Faktiskt underskott l l Konjunkturrensat underskott -Ref. värde Offentligt skuld (procent av BNP) av de lägre Skatteinkomsterna överskattades vid upprepade tillfällen under 1995 och 1996, nominella BNP- den då tillväxten än blev förväntat båda dessa år. På grund ofta förekommande förändringarna i tyska skattebestämmelser under åren det dessförinnan dessutom svårare att bedöma hur stora skatteinkomsterna skulle bli. En oförutsedd försämring av saldot i socialförsäkringssystemet ägde rum 1995, medan det 1996 nästan uteslutande var ökningen av underskottet i statens finanser som ledde till att situationen för de offentliga finanserna som helhet ytterligare försämrades. (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen flera blev 1998(1) 1993 1994 1995 1996 1997 117 Försämringen av situationen för de offentliga finanserna avstannade 1997 då underskottet nedbringades till 2,7 % av BNP. De offentliga utgifterna var under god kontroll under 1997. De sociala utgifterna och utgifterna för sysselsättning och administration i den offentliga sektorn stabiliserades i stort sett och ytterligare nedskärningar gjordes av överföringar till företag och av offentliga investeringar. I mitten av året infördes en frysning av utgifterna - vilket förstärkte finansministerns kontroll över stora utgiftsposter - och i slutet av året blev tillämpningen av den än hårdare. Den kraftiga ökningen av arbetslösheten under 1997 föreföll påverka underskottet i något mindre utsträckning än förväntat, eftersom en del av ökningen av arbetslösheten orsakades av en minskning av det antal personer som omfattas av offentligt finansierade sysselsättningsprogram i de nya delstaterna. Ränteutgifterna för de särskilda fonder som förvaltar de skulder som har samband med återföreningen - som till exempel Tyska enhetsfonden eller Fonden för amortering av skulder - visade sig också bli lägre än förväntat. Betydande oförutsedda inkomstbortfall förekom fortfarande, vilka dock delvis förklarades av att enskilda och företag i högre grad än förväntat utnyttjat möjligheter till skatteavdrag. Konjunkturen gav ett negativt bidrag till underskottet i de offentliga finanserna under större delen av granskningsperioden. Den kraftiga försämringen av underskottet som ägde rum 1995 kan emellertid endast delvis förklaras av ett försämrat ekonomiskt läge (se diagram 4. 4). Den minskning av det offentliga underskottet som ägde rum mellan 1996 och 1997 åstadkoms dock genom diskretionära åtstramningsåtgärder, eftersom konjunkturens påverkan var i stort sett oförändrad. få de nationella För att räkenskaperna att överensstämma med ENS-1979- bestämmelserna genomfördes 1997 en statistisk omklassificering av offentliga sjukhus utanför den offentliga sektorn, vilket medförde att underskottet i de offentliga finanserna reviderades nedåt med omkring 0,1 % av BNP både 1996 och 1997 och med ännu mer åren dessförinnan. Enligt kommissionens prognos sjunker underskottet ytterligare till 2,5 % av BNP 1998. Företagsstöd och offentliga investeringar förväntas förbli under kontroll, medan utgifter för transfereringar till hushåll och för offentlig konsumtion kan komma att öka något. Mervärdesskatten kommer att höjas från 15 % till 16 % i april 1998. Inkomsterna från den höjningen kommer att användas för att fylla luckor i det offentliga pensionssystemet. Effekten av minskningen av solidaritetsskatten från 7,5 % till 5,5 % förväntas förbli liten. Det konjukturrensade underskottet kommer att fortsätta att vara mindre än det faktiska underskottet under 1998. 118 Enligt det reviderade tyska konvergensprogram som lämnades in i januari 1997 förväntas det offentliga underskottet fortsätta att gradvis minska under perioden 1998-2000 för att bli 1,5 % av BNP år 2000. Regeringens strategi för de offentliga finanserna, så som den presenteras i programmet, består i att minska utgifternas, skatternas och de sociala avgifternas andel av BNP samtidigt som det offentliga underskottet minskas. Målet är att till år 2000 ha minskat utgifternas andel av BNP till den nivå på 46 % som rådde före återföreningen. Detta skall åstadkommas genom att begränsa de nominella offentliga utgifternas tillväxttakt till 2 procentenheter mindre än den prognosticerade årliga nominella BNP-tillväxttakten. Den offentliga skuldkvoten ökade med mer än 13 procentenheter under perioden 1993- 1997, från 48,0% av BNP 1993 till 61,3% av BNP 1997. En stor del av denna skuldökning kan förklaras av att staten 1994 tog över det tyska järnvägsbolagets skulder, vilka motsvarade 2,0% av BNP, och av att staten 1995 från Treuhandanstalt och de östtyska bostadsföretagen tog över de skulder som hade samband med återföreningen, vilka motsvarade 6,6 % av BNP. År 1996 överskred för första gången den offentliga skuldkvoten precis referensvärdet på 60 % av BNP och den fortsatte att öka, i långsammare takt, under 1997. Det primära överskottet var 1997 inte tillräckligt stort för att skuldkvoten skulle börja minska, även om inkomsterna från privatiseringar och andra transaktioner mer än uppvägde de skuldökande effekterna av ytterligare övertaganden av skulder från östtyska organ, vilka motsvarade 0,3 % av BNP, och uppbyggandet i socialförsäkringssystemet (se tabell 4. 10). finansiella tillgångar av Ökningen av skuldkvoten förväntas övergå i en minskning under 1998. Enligt kommissionen förväntas skuldkvoten minska med 0,1 procentenheter till 61,2 % av BNP under 1998. Enligt det konvergensprogram som lämnades in i januari 1997 förväntas den offentliga skuldkvoten minska marginellt men år 2000 fortfarande ligga något över gränsvärdet på 60 % av BNP. Den exceptionella händelse som den tyska återföreningen 1990 utgjorde fortsätter att ha djupgående effekter på inte endast den tyska ekonomin, men även på de offentliga finanserna. Transfereringar av finansiella resurser från de gamla till de nya delstaterna utgör fortfarande en tung börda för statsbudgeten. Transfereringarna uppgick netto till ungefär 4 % av BNP per år under perioden 1991-97. Ränteutgifterna för de skulder som har samband med återföreningen hade också en betydande negativ inverkan på underskottet i de offentliga finanserna - ca 0,6 % av BNP 1997 - och ledde i sin tur till en högre offentlig skuldkvot än vad som annars skulle ha varit fallet. Dessa offentliga utgifter för återföreningen är förklaringen till de underskott i de offentliga finanserna som uppstått under de senaste åren. Dessutom skulle den tyska skuldkvoten ha förblivit klart under referensvärdet på 60 % av BNP om inte de skulder som har samband med återföreningen medräknats. 119 Trots den fortsatt tunga belastningen på de offentliga finanserna till följd av de exceptionella omständigheterna i samband med den tyska återföreningen, minskades underskottet i de offentliga finanserna i Tyskland 1997 till en nivå under referensvärdet. Underskottet förväntas sjunka ytterligare under 1998. Den offentliga skuldkvoten ökade under den andra etappen och översteg referensvärdet på 60 % av BNP 1996. Skuldkvoten fortsatte att öka under 1997 men i allt långsammare takt och översteg endast i liten utsträckning referensvärdet på 60 % av BNP. Skuldkvoten förväntas sjunka under 1998 och inom kort åter understiga referensvärdet. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Tyskland. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Tyskland. Tabell 4. 10 Tyskland: utvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) Fbrandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/fIddesjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa : kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 3,9 -0,1 2,1 1,9 2,2 -1,0 1,0 2,2 7,8 -0,5 1,9 6,4 2,4 -0,3 2,3 0,4 48,0 50,2 58,0 60,4 0,8 -1,1 2,1 -0,1 61,3 -0. 1 -1,2 1,5 -0,4 61. 2 120 4. 4. 3. Spanien av igen Situationen för de offentliga finanserna i Spanien var inte tillfredsställande vid inledningen av etapp två. Till lågkonjunkturen följd uppgick underskottet i de offentliga finanserna till 6,9 % av BNP 1993. Underskottet minskades till 6,3 % av BNP 1994, men ökade till 7,3 % 1995. En del av denna ökning berodde på att ett antal icke bokförda transaktioner från 1995 uppdagades 1996. En betydande sanering av de offentliga finanserna ägde rum 1996 och 1997. Den största minskningen av underskottet skedde 1996, då underskottet till 4,6% av BNP. sjönk Saneringen under fortsatte underskottet då 1997, nedbringades till 2,6 % av BNP. Diagram 4. 5 Spanien: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) M tin i Konjunkturrensat underskott pg Faktiskt underskott 1998(1) Ref, värde 1997 1996 1995 1994 1993 i Offentlig skuld (procent av BNP) Saneringen av de offentliga finanserna åstadkoms genom Den utgiftsnedskärningar. av kraftiga minskningen i de offentliga obalanserna inte på finanserna berodde den något konjunkturberoende delen under 1996 och understöddes endast i liten utsträckning av den gynnsamma utvecklingen av konjunkturförhållandena 1997 (se diagram 4. 5). (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen sätt 1998(1) på 1994 1995 1993 1996 1997 Under 1996 ökade de löpande offentliga utgifterna mindre än nominell BNP, till följd av att ränteutgifterna och de löpande överföringarna till företag minskade och av att den offentliga konsumtionen ökade endast långsamt. Både de offentliga investeringarna och kapitaltransfereringarna skars ned kraftigt. Under 1996 ökade dessutom inkomsterna snabbare än nominell BNP, främst på grund av att socialförsäkringsavgifterna ökade och att punktskatter höjdes. Det primära saldot vände till ett litet överskott 1996. 121 Den minskning av underskottet som skedde 1997 berodde huvudsakligen på diskretionära åtgärder för att begränsa utgifterna, grundat på en frysning av de offentliga tjänsteinköp och av tjänstemännens kapitalutgifter. En betydande ränteminskning vägde till stor del upp effekterna på ränteutgifterna av den skuldökning som ägde rum 1996. Stora skatteinkomster, i samband med stark tillväxt, bidrog även till det minskade underskottet 1997. löner samt begränsningar av varu- och Enligt kommissionens prognos kommer underskottet i de offentliga finanserna att uppgå till 2,2 % av BNP 1998. Denna minskning förklaras av en begränsad tillväxttakt för de sociala utgifterna, ränteutgifterna och den offentliga konsumtionen. De totala intäkterna förväntas öka i takt med nominell BNP, delvis på grund av en ytterligare ökning av de indirekta skatterna, främst punktskatterna. De offentliga investeringarna förväntas öka snabbare än nominell BNP. I det spanska konvergensprogrammet från april 1997 anges som mål att underskottet i de offentliga finanserna skall minska ytterligare, för att inom ramen för en varaktig tillväxt år 2000 uppgå till 1,6 % av BNP. Regeringen åtar sig att till år 2000 ha minskat de offentliga utgifternas andel av BNP med 1,8 % av BNP till 41,9 %, samtidigt som de offentliga inkomsternas andel av BNP sjunker endast obetydligt. Minskningen av de offentliga utgifterna koncentreras till de löpande utgifterna, till följd av stora ansträngningar att minska den offentliga konsumtionen men också till följd av sjunkande ränteutgifter, medan de offentliga investeringarna kommer att öka snabbare än nominell BNP. Uppgiften att minska underskottet i de offentliga finanserna skall fördelas på alla nivåer i den offentliga sektorn. I detta träffats mellan sammanhang har ett avtal centralregeringen och de autonoma regionerna, i vilket det anges tak för underskotten på regional nivå. i linje med stabilitets- och tillväxtpakten 122 Den offentliga skuldkvoten ökade med 10,1 procentenheter från 60,0 % av BNP 1993 till 70,1 % 1996. Den största delen av den ökning av skuldkvoten som ägde rum 1996 berodde på stock-/flödesjusteringar (se tabell 4. 11). Dessa var för det första resultatet av att finansministeriet av portfölj skäl och för att dra nytta av det låga ränteläget i slutet av 1996 tog upp större lån än vad som var absolut nödvändigt, och för det andra av att det förelåg ett behov av att täcka de ofinansierade utgiftsåtaganden som uppdagades i mitten av 1996. Den tidigare trendmässiga ökningen av den offentliga skuldkvoten upphörde 1997 och skuldkvoten sjönk med 1,3 procentenheter till 68,8% av BNP. Denna förbättring förklaras av den ytterligare ökningen av det primära överskottet och av den negativa stock-/flödesjusteringen, inkomster från privatiseringar. Minskningen av skuldkvoten förväntas fortsätta 1998, huvudsakligen på grund av en ytterligare förbättring av det primära överskottet och snabb ekonomisk tillväxt. Enligt konvergensprogrammet förväntas minskningen av underskottet i de offentliga finanserna leda till att skuldkvoten kontinuerligt minskar till 65 % av BNP till år 2000. till följd av framför allt Underskottet i de offentliga finanserna i Spanien har minskat betydligt sedan 1995 och 1997 nådde det en nivå under referensvärdet. Underskottet förväntas bli ännu lägre 1998. Den offentliga skuldkvoten steg fram till och med 1996 och sjönk för första gången 1997. Med en förväntat snabb ekonomisk tillväxt och låga räntor förväntas dock den offentliga skuldkvoten fortsätta att sjunka under de närmaste åren. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har i Spanien. korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Spanien. Tabell 4. 11 Spanien: utvecklingen av (i procent av den offentliga BNP) skulden Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/fl6desjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa: kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 12,0 1,7 3,7 6,6 60,0 2,6 1,5 1,3 -0,2 62,6 2,9 1,8 1,1 0,0 4,6 -0,5 1,7 3,4 -1,3 -1,9 0,7 -0,1 65,5 70,1 68,8 -1,4 -2,1 0,3 0,4 67,4 123 4. 4. 4. Frankrike Situationen för de offentliga finanserna i Frankrike var ogynnsam vid inledningen av etapp två. Främst på grund av lågkonjunkturen nådde underskottet i de offentliga finanserna en topp på 5,8 % av BNP 1993. Underskottet i de offentliga finanserna låg 1994 kvar på samma nivå som året dessförinnan, delvis till följd av till skuldavskrivningar förmån för tidigare kolonier, vilket ökade underskottet med av BNP. Tydliga 0,3% i arbetet med att framsteg konsolidera offentliga de finanserna gjordes 1995 och 1996, då underskottet i de offentliga finanserna sjönk till 4,9% av BNP 1995 och till 4,1 % 1996, vilket låg i linje med mål. regeringens Situationen för de offentliga finanserna förbättrades ytterligare under 1997 då underskottet sjönk till 3,0 % av BNP. Diagram 4. 6 Frankrike: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) H ^'ktiskt underskott i i Konjunkturrensat underskott — Ref. varde Offentlig skuld (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen 124 Minskningen av underskottet under den andra etappen berodde i hög grad på diskretionära beslut. Konjunkturmässiga faktorer bidrog endast i liten utsträckning till saneringen av de offentliga finanserna (se diagram 4. 6). Den positiva inverkan som den ekonomiska uppgången 1994 hade på underskottet vägdes upp av effekterna av de åtgärder som vidtogs för att stimulera ekonomin, särskilt minskningen av inkomstskatten och fyrdubblingen av bidraget för täckande av omkostnader i samband med skolgång. Sedan 1995 har minskningen av det konjunkturrensade underskottet varit betydande. Saneringen ägde rum både genom att utgifterna skars ned och genom att skatterna höjdes. De diskretionära åtgärder och de reformer som har genomförts sedan 1995 har lagt grunden för en gradvis och varaktig sanering av de offentliga finanserna under efterföljande år. För det första lade regeringen tonvikten vid att minska de offentliga utgifterna som ett medel för att minska underskottet och i syfte att få de offentliga utgifternas trendmässigt stigande andel av BNP att börja sjunka. En rad åtgärder vidtogs för att begränsa de offentliga utgifterna på både statlig och lokal nivå. För det andra genomförde regeringen 1996 en omfattande reform av socialförsäkringssystemet, i syfte att återupprätta varaktig balans i dess finanser. För att uppnå målen avseende de offentliga finanserna kompletterades utgiftsminskande åtgärder med skattehöjningar. För att minska skattetrycket har en reform av inkomstskattesystemet inletts och de sjukförsäkringsavgifter som de anställda betalar har gradvis minskats genom att finansieringen av sjukvården lagts om till en skatt med större bas. Den minskning av underskottet som ägde rum 1997 berodde delvis på att statens utgifter begränsades och på att åtgärder för att konsolidera socialförsäkringssystemets finanser vidtogs. Efter presentationen av den granskning av de offentliga finanserna i vilken det påvisades att underskottet i statsbudgeten var betydligt större än förväntat, vidtog regeringen under 1997 ytterligare saneringsåtgärder, vilka motsvarade 0,4% av BNP. Dessa åtgärder i kombination med begränsningar av utgifterna resulterade i ett lägre underskott i statsbudgeten än förväntat. Dessutom iakttogs under 1997 den strikta utgiftsnorm för sjukvården som parlamentet beslutat om. Vidare berodde nästan hälften av den minskning av underskottet som skedde mellan 1996 och 1997 på det engångsbelopp motsvarande 0,5 % av BNP som France Télécom betalade in till staten. 125 Vissa statistiska förändringar har införts sedan 1996, främst för att få det franska nationalräkenskapssystemet att överensstämma med ENS-1979-bestämmelserna. Dessa förändringar bidrog till att minska underskottet med mellan 0,2 % och 0,5 % av BNP per år. De omfattar förändringar i hur vissa objekt såsom coupons courus (upplupna kupongräntor) och linjära obligationer skall bokföras och hur offentliga sjukhusutgifter samt stöd till flygindustrin skall behandlas. Enligt kommissionens prognos förväntas underskottet i de offentliga finanserna minska marginellt till 2,9 % av BNP 1998. Detta innebär att France Télécoms engångsbetalning ersätts med mer varaktiga åtgärder under 1998. Statsbudgeten och lagen om socialförsäkringssystemets finansiering för 1998 är ett tydligt tecken på regeringens vilja att konsolidera de offentliga finanserna. I 1998 års budget hålls utgifterna konstanta i införs motsvarande 0,15% av BNP. Vad gäller reala termer och nya skatter socialförsäkringssystemet har parlamentet begränsat ökningen av sjukvårdsutgifterna till 2,2 % år 1998 och regeringen har vidtagit ytterligare saneringsåtgärder vilka motsvarar 0,2 % av BNP. Vidare avser regeringen att återskapa balans i socialförsäkringssystemets finanser 1999 genom att fortsätta att genomföra den sjukvårdsreform som infördes 1996. Under den andra etappen har den offentliga skuldkvoten ökat kontinuerligt, dock i allt lägre takt, men har legat kvar under referensvärdet på 60 % av BNP. Den steg från 45,3 % av BNP 1993 till 58,0 % 1997 (se tabell 4. 12). Sedan 1994 har underskottet i de offentliga finanserna i Frankrike minskat väsentligt och det var 1997 lika stort som referensvärdet. Underskottet förväntas 1998 minska ytterligare något. Den offentliga skuldkvoten har stigit men ligger fortfarande under referensvärdet på 60 % av BNP. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Frankrike. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Frankrike. Tabell 4. 12 Frankrike: utvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/flodesjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa: kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 5,5 2,4 3,0 0,2 45,3 3,2 2,2 1,7 -0,7 48,5 4,2 1,1 2,1 1,0 2. 9 0,3 2,4 0,2 2,4 -0,6 1,8 1,2 52,7 55,7 58,0 0,0 -0,7 1,1 -0,4 58,1 126 Diagram 4. 7 Italien: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) •H Faktiskt underskott i 1 Koniunkturrensat underskott Ref, värde Offentlig skuld (procent av BNP) 4. 4. 5. Italien att till trots ledde Italien inledde etapp två med en otillfredsställande situation för de offentliga finanserna. Till följd av lågkonjunkturen kraftiga och saneringsåtgärder uppgick underskottet 1993 till 9,5 % av BNP. kraftiga Den ränteuppgång som ägde rum i samband med liran i september lämnade ERM att den 1992 offentliga sektorns ränteutgifter blev större än någonsin. Saneringsarbetet avmattades 1994, eftersom de till åtgärder som hade ökade skatteinkomster 1993 inte förlängdes till 1994 och inkomsterna som andel av Snabbare BNP ekonomisk tillväxt gjorde det dock möjligt att minska underskottet något till 9,2 % av BNP 1994. sjönk. lett 1995 1996 1994 1993 av tillväxt Saneringen av de offentliga finanserna återupptogs 1995, annat vilket bland snabb underlättades och ekonomisk underskottet sjönk till 7,7 % av BNP. Denna minskning åstadkoms helt och hållet genom att utgifterna, med undantag för ränteutgifterna, skars ned. Samma år antogs en långtgående pensionsreform som omvandlade det allmänna pensionssystemet från ett inkomstbaserat till ett premiebaserat system. Det nya systemet tillämpas fullt ut endast på personer som för första gången inträder på arbetsmarknaden, så dess fulla effekt kommer att märkas först på lång sikt. Minskningen av den offentliga sektorns ränteutgifter och ökningen av dess inkomster, vilka återtog en del av den tidigare nedgången, hade stor del i att underskottet minskade ytterligare till 6,7 % av BNP 1996. (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen 1998(1) 1997 127 till inkomstsidan. De främst koncentrerade De mest omfattande saneringsåtgärderna genomfördes emellertid 1997 då underskottet minskades med inte mindre än 4,0 % av BNP till 2,7 % av BNP. Regeringen införde bestämmelser som minskade möjligheterna till skatteavdrag, höjde de sociala avgifterna samt skar ned på drifts- och kapitalkostnadsstödet till företag. Vissa tillfälliga åtgärder, vilka motsvarade 1,1 % av BNP, genomfördes också. Dessa tillfälliga åtgärder, som till strikta exempel euroskatten, var begränsningar som parlamentet belagt kontantbudgeten med var centrala för att årets mål avseende de offentliga finanserna skulle kunna uppfyllas. Detta förhindrade att budgetanslag omvandlades till likvida medel som offentliga organ skulle ha kunnat få tillgång till. Till följd av detta förbrukade många offentliga organ sina utestående likviditetsreserver, vilka hade ackumulerats under tidigare år. Storleken på de oanvända anslagen - "residui passivf - växte emellertid betydligt. Eftersom dessa "residui passivf kan överföras till efterföljande budget finns det en risk att de kan leda till ökade utgifter i framtiden. Så länge parlamentet fortsätter att belägga kontantbudgeten med strikta begränsningar är denna risk liten. I den budgetproposition som antogs för 1998 föreskrivs att de kontantbegränsningar som infördes 1997 skall kvarstå under de kommande tre åren. Genom beslut nyligen har den utestående stocken av "residui passivr redan minskats med 2 % av BNP. Dessutom avser regeringen att gradvis minska de utestående stocken av "residui passivf och förbereder för närvarande ny lagstiftning som skall begränsa den andel av "residui passivf som kan föras över till efterföljande år. Under hela den andra etappen har den ekonomiska aktiviteten legat under sin trendmässiga nivå och det konjunkturrensade underskottet låg därför kontinuerligt under det faktiska underskottet (se diagram 4. 7). Eftersom konjunkturen fortsatte att inverka negativt på de offentliga finanserna var det konjunkturrensade underskottet 1997 mindre än det faktiska underskottet. Konjunkturens bidrag till förbättringen av de offentliga finanserna var fortfarande litet. Minskningen av underskottet från 9,5 % av BNP 1993 till 2,7% 1997 kan nästan helt förklaras av minskningar av utgifterna. Det enskilt största bidraget till minskningen av underskottet kom från lägre ränteutgifter. Den offentliga produktionsstödet, konsumtionen minskade kapitaltransfereringarna till företag och de offentliga investeringarna skars ned. Däremot förblev socialförsäkringsutgifterna praktiskt taget oförändrade och de totala inkomsterna ökade endast mycket lite. Som en följd av denna utveckling har det primära saldot uppvisat ett överskott under hela perioden och det steg från 2,6 % av BNP 1993 till 6,8 % av BNP 1997. samtidigt avsevärt även som 128 Ett antal statistiska förändringar infördes 1997 för att säkerställa att det nationella räkenskapssystemet överensstämde med ENS-1979-bestämmelserna. Dessa förändringar utgjordes huvudsakligen av revideringar av bestämmelserna om hur räntebetalningar på postobligationer skall redovisas samt av ett erkännande att järnvägsbolagets skuld utgör en offentlig skuld. Effekten av dessa förändringar på föregående års underskott varierade mellan en ökning på 0,1 % av BNP och en minskning på 0,4 % av BNP. till allmännyttiga organ och det har Enligt kommissionens prognos kommer underskottet i de offentliga finanserna 1998 att minska till 2,5 % av BNP. Det har fattats beslut om diskretionära åtgärder motsvarande 1,2 % av BNP för 1998, vilket ligger i linje med konvergensprogrammet från juni 1997. Mervärdesskattesatserna har ändrats, det har fattats beslut om nedskärningar av transfereringarna förändringar av pensionssystemet. Dessa åtgärder, som till största delen är av permanent karaktär, ersätter de engångsåtgärder som förekom i 1997 års budget. Ränteutgifterna bör också fortsätta att sjunka betydligt. Två viktiga strukturella reformer kommer att genomföras 1998, nämligen reformen av skattesystemet och reformen av statsbudgeten. Även om deras inverkan på finanserna beräknas bli neutral 1998 kan konsekvenserna för de offentliga finanserna på medellång sikt bli betydande, vilket även de gynnsamma effekterna på resursallokeringen och hela det ekonomiska systemets effektivitet bör bli. Enligt konvergensprogrammet finanserna minska ytterligare till 1,8 % av BNP till år 2000. Efter det att konvergensprogrammet antagits har den italienska regeringen tillkännagivit sitt åtagande att ytterligare minska underskottet i riktning mot 1 % av BNP år 2001. förväntas underskottet i de offentliga införts Den offentliga skuldkvoten som redan tidigare var mycket hög fortsatte att stiga och nådde en topp på 124,9 % av BNP 1994. Sedan dess har skuldkvoten sjunkit till följd av de stora primära överskotten de senaste åren. Minskningen av skuldkvoten var emellertid liten på grund av stora ränteutgifter och, under de flesta av dessa år, långsam tillväxt. Skuldkvoten började minska 1995, vilket var det enda året under denna period då den nominella tillväxten var hög (se tabell 4. 13). Skuldkvoten fortsatte att minska 1996, då det primära överskottet uppgick till 4,1 % av BNP och stock-/flödesjusteringen bidrog till minskningen av skuldkvoten. När det primära överskottet uppgick till hela 6,8 % av BNP 1997 sjönk skuldkvoten ytterligare till 121,6%) av BNP. Det året var det primära överskottet tillräckligt stort för att mer än uppväga den så kallade snöbollseffekten. Enligt kommissionens prognos kommer skuldkvoten att sjunka snabbare och komma ner till en nivå på 118,1 % av BNP 1998, eftersom det primära överskottet kommer att förbli stort, ränteutgifterna sjunker och den ekonomiska tillväxten förväntas öka. Enligt det konvergensprogram för Italien som lämnades in i juni 1997 förväntas skuldkvoten minska i ännu snabbare takt under kommande år. Den italienska regeringen tillkännagav nyligen att den avser att minska skuldkvoten med ungefär 3 % av BNP per år och att skuldkvoten bör understiga 100 % av BNP senast år 2003. Regeringen förnyade även sitt åtagande att upprätthålla det primära överskottet på en tillräckligt hög nivå. 129 Under de senaste fyra åren har den offentliga skulden också påverkats av privatiseringen av statsägda företag. Statskassans inkomster från dessa privatiseringar uppgick till 0,4 % av BNP 1994, 0,5% både 1995 och 1996 och 0,7% 1997. Under åren 1999-2001 förväntas inkomsterna från privatiseringar fortsätta att ligga inom intervallet 0,5-0,75 % av BNP per år. En omfattande konsolidering av de offentliga finanserna har genomförts i Italien sedan 1993 under allmänt svåra ekonomiska förhållanden. Saneringen har grundat sig på en avsevärd minskning av de offentliga utgifterna och har lett till stora och växande primära överskott. Den lägre inflationstakten har lett till att valutan stabiliserats och att räntorna har kunnat sjunka markant. Till följd av det räntefall som hittills ägt rum förväntas den offentliga sektorns ränteutgifter fortsätta att minska under de närmaste åren. Denna händelseutveckling i kombination med den ökning av den utestående offentliga skuldens genomsnittliga löptid som eftersträvats under de senaste åren ger fog för förväntningarna om att den offentliga sektorns ränteutgifter i procent av BNP inte kommer att återgå till de nivåer som kunde noteras för inte så länge sedan. Under den andra etappen av EMU fattades det beslut om tre stora strukturella reformer, nämligen reformeringen av pensionssystemet 1995 och reformeringarna av skattesystemet och statsbudgeten 1997. Flera stora privatiseringar genomfördes också under denna period. Sedan 1993 har underskottet i de offentliga finanserna minskat kraftigt och kontinuerligt och 1997 nådde underskottet en nivå som understeg referensvärdet på 3 % av BNP. Underskottet förväntas minska ytterligare under 1998. Den offentliga skuldkvoten är fortfarande mycket hög, men har minskat varje år sedan 1994. Det primära överskottet har ökat kraftigt de senaste åren och har sedan 1995 varit tillräckligt stort för att skuldkvoten kontinuerligt skall minska. Mot bakgrund av att ränteutgifterna förväntas fortsätta minska och den ekonomiska tillväxten förväntas öka och förutsatt att det primära underskottet ligger kvar på en hög nivå, kommer den offentliga skuldkvoten att minska i allt snabbare takt under 1998 och åren därefter. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Italien. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Italien. Tabell 4. 13 Italien: utvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/fl6desjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa: kommissionen 1993 10,4 -2,6 8,8 4,2 1994 1995 1996 1997 1998* 5,8 -1,8 4,6 3,1 -0,7 -3,7 1,9 1,0 -0,2 -4,1 4,1 -0,2 -2,4 -6,8 4,5 -0,1 -3,5 -5,5 2,6 -0,6 119,1 124,9 124,2 124,0 121,6 118,1 130 4. 4. 6. Österrike i Situationen för de offentliga Österrike i finanserna försämrades åren under närmast före det att landet blev medlem i Europeiska unionen. Under perioden 1992-1994 ökade de underskottet finanserna med offentliga 3,0 % av BNP och uppgick 1994 till 5 % av BNP. Denna försämring av de offentliga finanserna orsakades av att tillväxten den och avmattades förvärrades situationen ytterligare av den reformering av inkomstskattesystemet som När genomfördes Österrike 1995 blev medlem i unionen fortsatte underskottet i de offentliga finanserna att öka något och nådde en topp på 5,2 % av BNP. ekonomiska 1994. 1993 Diagram 4. 8 Österrike: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) I Faktiskt underskott I l Konjunkturrensat underskott — Ref. värde Offentlig skuld (procent av BNP) För att komma till rätta med situationen för de offentliga finanserna genomförde den österrikiska en regeringen sanering under omfattande åren 1996 och 1997, vilket ledde till att underskottet i de offentliga finanserna sjönk till 2,5% av BNP 1997. Denna sanering inleddes trots att de underliggande ekonomiska förhållandena försämrades 1996. Den ekonomiska tillväxten ökade emellertid igen 1997. Med tanke på försämringen av konjunkturen i början av saneringsperioden var minskningen av det konjunkturrensade underskottet större än minskningen av det faktiska underskottet (se diagram 4. 8). (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen 1998(1) 1996 1994 1993 1997 1995 131 Den österrikiska regeringens sparpaket avseende statsbudgeten för 1996-97, vilket var den ram inom vilken regeringen genomförde sin konsolideringspolitik, omfattade på utgiftssidan en hårdare begränsning av arbetslöshetsersättningen, en nedskärning och effektivisering av socialbidragen, en minskning av antalet anställda i offentlig sektor och åtgärder för att få den offentliga sektorns löneutgifter under kontroll. Åtgärder på inkomstsidan omfattade avskaffandet av befrielser från inkomst- och företagsskatt liksom en liten ökning av kall skatten och fordons- och tobaksskatten samt införandet av en skatt på elektricitet och gas. Budgeten för 1997 omfattade också engångsåtgärder. Försäljningen av offentligägda byggnader och av den tredje mobiltelefonilicensen gav var och en ungefär 0,1 % av BNP. Postsparkasse betalade ett engångsbelopp på ungefär 0,15 % av BNP till staten mot att staten tog över ansvaret för utbetalningen av alla framtida pensioner till de anställda i detta offentligägda företag. Dessutom föreföll förbättringen av de offentliga finanserna i delstaterna bero på att systemet för bostadsstöd gjorts om till ett system grundat på lån snarare än bidrag, vilket leder till att dessa transfereringar inte räknas in i underskottet i de offentliga finanserna. Att döma av de åtgärder som ingår i regeringens statsbudget för 1998 och i dess utkast till budget för 1999 verkar den österrikiska regeringen emellertid ersätta 1997 års engångsåtgärder med åtgärder av strukturell karaktär. Enligt kommissionens prognos kommer underskottet i de offentliga finanserna 1998 att minska ytterligare till 2,3 % av BNP. Uppfylls de mål som anges i det uppdaterade konvergensprogrammet från oktober 1997 kommer underskottet i de offentliga finanserna att fortsätta minska med 0,2-0,3 % av BNP per år under den period som omfattas av programmet. Enligt programmet kommer underskottet år 2000 att ligga strax under 2,0 % av BNP. På grund av den försämrade situationen för de offentliga finanserna i början av detta årtionde överskred den offentliga skuldkvoten i Österrike gränsvärdet på 60 % av BNP 1993 och ökade kontinuerligt under åren därefter tills den 1996 nästan uppgick till 70 % av BNP. Det primära saldot uppvisade ett överskott 1996 och 1997, och var 1997 endast precis tillräckligt för att få skuldkvoten att börja minska (se tabell 4. 14). "Stock- /flödesjusteringar" på motsvarande 3 % av BNP bidrog emellertid också till att för första gången minska skuldkvoten till 66,1 % av BNP 1997. Dessa åtgärder omfattade privatiseringarna av flera offentligägda företag samt omklassificeringen av kommunala allmännyttiga organ och vägfinansieringsorganet Asfinag så att dessa inte längre räknas till den offentliga sektorn. Liknande åtgärder förväntas ge ett ytterligare bidrag till minskningen av skuldkvoten också 1998. 132 Enligt det uppdaterade konvergensprogrammet från oktober 1997 kommer skuldkvoten att sjunka kontinuerligt till strax under 65 % av BNP till år 2000. Enligt programmet förväntas ekonomisk tillväxt och fortsatta minskningar av underskottet vara de faktorer som från 1999 och framåt kommer att lämna de största bidragen till minskningen av skuldkvoten. Underskottet i de offentliga finanserna har minskat sedan 1995 och 1997 sjönk det under referensvärdet. Underskottet förväntas 1998 bli ännu mindre. Fram till 1996 fortsatte den offentliga skuldkvoten att stiga, men sjönk 1997 för första gången. Med tanke på den förväntade uppgången i den ekonomiska aktiviteten under de kommande åren, förväntas situationen för de offentliga finanserna förbättras kontinuerligt, vilket kommer att medföra att skuldkvoten gradvis sjunker. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Österrike. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Österrike. Tabell 4. 14 Osterrike: utvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998* Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/flodesjustering 4,6 -0,1 2,5 2,3 2,7 0,9 0,9 1,0 3,8 0,8 1,7 1,3 0,3 -0,4 1,9 -1,2 -3,4 -1,6 1,5 -3,2 Offentlig skuldkvot 62,7 65,4 69,2 69,5 66,1 -1. 4 -1,7 1,2 -1,0 64,7 * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa : kommissionen 133 4. 4. 7. Portugal och Till följd av lågkonjunkturen 1993 ekonomins långsamma återhämtning fram till 1995 uppgick underskottet i de offentliga finanserna i Portugal till 6,1 % av BNP 1993 och sjönk endast något till 5,7 % av BNP 1995. Tack vare de gradvis förbättrade ekonomiska förhållandena och som saneringsåtgärder de vidtagits 1994 minskades underskottet 1996 till 3,2 % av BNP. sedan för 1996 löner De offentliga utgifterna ökade och långsammare offentliga utgifterna investeringar, till anställda offentliga i den sektorn och företagsstöd hölls tillbaka. Ränteutgifterna minskade kraftigt 1996, till följd av fallande räntor och förbättrad skuldförvaltning. Det största bidraget till den markanta minskningen av det offentliga underskottet kom emellertid en förbättring anmärkningsvärd i effektiviteten av skatteuppbörden. Sedan 1994 har åtgärder vidtagits för att öka sanktionerna för skatteflykt indrivningen av skatteskulder skatteförvaltningen. från Diagram 4. 9 Portugal: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunktorrensat underskott (procent av BNP) EEi^ 1998(1) 1996 1997 1993 1994 1995 I Faktiskt underskott I l Konjunkturrensat underskott — Ref. värde Offentlig skuld (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen täppa igen kryphål i skattelagstiftningen, påskynda och för att genomföra en allmän översyn av 134 Diskretionära åtstramningsåtgärder vidtogs redan 1994 och 1995 men det faktiska underskottet minskade endast något på grund av att de ekonomiska förhållandena försämrades under dessa år (se diagram 4. 9). Den avsevärda minskning av underskottet i de offentliga finanserna som skedde 1996 orsakades huvudsakligen av ytterligare nedskärningar av utgifterna, även om en förbättrad konjunktur också bidrog till detta resultat. Sedan 1996 har utgifterna för offentliga investeringar varit större än det offentliga underskottet. Det offentliga underskottet minskade 1997 mer än vad som ursprungligen förväntats till 2,5 % av BNP. Denna ytterligare minskning av 1997 års underskott berodde främst på ekonomisk tillväxt och inte så mycket på ytterligare strukturella saneringsåtgärder. De åtgärder som ingick i 1997 års budget liknade dem som genomförts under åren dessförinnan, det vill säga förbättrad skuldförvaltning för att minska ränteutgifterna, kontroll av de löpande primära utgifterna och ytterligare ökningar av inkomsterna i form av skatter och sociala avgifter till följd av förbättrade indrivningsmetoder. De åtgärder för att påskynda indrivningen av skatteskulder som hade införts föregående år gav upphov till ytterligare betydande ökningar av skatteintäkterna 1997 och utgifterna för offentliga investeringar blev lägre än budgeterat. Sjukvårdsutgifterna visade sig dock bli högre än förväntat. Banco Nacional Ultramarino'. s pensionsfond betalade 1997 in ett engångsbelopp på motsvarande 0,3 % av BNP till staten mot att staten tog över ansvaret för framtida pensionsbetalningar till de anställda i denna offentligägda bank. 135 Enligt kommissionens prognos för 1998 kommer underskottet att minska ytterligare till 2,2 % av BNP. De offentliga inkomsterna i form av skatter och sociala avgifter förväntas fortsätta stiga till följd av skatteförvaltningens och socialförsäkringssystemets förbättrade effektivitet, samtidigt som ränteutgifterna förväntas sjunka ytterligare och de offentliga investeringarna förbli begränsade. Det konjunkturrensade underskottet förväntas förbli i saneringsarbetet. Det stort konjunkturrensade underskottet kommer fortfarande att vara mindre än det faktiska underskottet. sett oförändrat 1998 och följaktligen fortsätter Enligt det portugisiska konvergensprogrammet från mars 1997 förväntas underskottet i de offentliga finanserna fortsätta att gradvis minska till 1,5 % av BNP till år 2000 under inverkan av kontinuerligt snabbare ekonomisk tillväxt. Två tredjedelar av den förväntade från ytterligare minskningar av minskningen av underskottet ränteutgifterna, medan resterande del skulle åstadkommas genom att de löpande primära utgifterna begränsades. I programmet anges en tydlig gräns för hur stora de löpande primära utgifterna får vara och enligt programmet skall de offentliga utgifterna styras om så att utgifterna för social trygghet, utbildning och investeringar ökar. skulle komma Efter en kraftig uppgång till 63,1 % av BNP 1993 fortsatte den offentliga skuldkvoten att stiga under 1994 och 1995, innan den började sjunka för första gången 1996, då den för första gången minskade till 65,0 % av BNP. Skuldkvoten minskade med ytterligare 3,0 procentenheter till 62,0 % av BNP 1997, till följd av den kombinerade effekten av det mindre offentliga underskottet, den högre BNP-tillväxten och användandet av betydande privatiseringsintäkter för att återbetala offentlig skuld (se tabell 4. 15). inkomsterna från de privatiseringar av offentligägda i En del av telekommunikations- och elektricitetsbranschen som genomfördes 1997 användes till att samma år betala tillbaka offentlig skuld som motsvarade nästan 4 % av BNP. Dessa skuldminskande åtgärder vägdes emellertid delvis upp av en nettoackumulering av finansiella tillgångar inom socialförsäkringssystemet och en ökning av värdet i nationell valuta av utestående skuld denominerad i dollar, vilka tillsammans uppgick till ungefär 2 % av BNP. Till följd av detta uppgick stock-/flödesjusteringen till minus 1,9 % av BNP 1997. företag 136 Enligt kommissionens prognos för 1998 kommer den offentliga skuldkvoten att sjunka ytterligare till 60,0 % av BNP. Portugals regering planerar att få in motsvarande 2 % av BNP i privatiseringsinkomster 1998, varav vilka en stor andel kommer att användas till att ytterligare minska den offentliga skulden. Underskottet i de offentliga finanserna i Portugal har minskat väsentligt och kontinuerligt sedan 1993 och 1997 understeg det referensvärdet. Med tanke på den ihållande ekonomiska tillväxten och den fortsatta minskningen av ränteutgifterna förväntas det offentliga underskottet fortsätta att minska ytterligare 1998. Den offentliga skuldkvoten har sjunkit sedan 1995 och översteg 1997 endast i liten utsträckning referensvärdet på 60 % av BNP. Den offentliga skuldkvoten förväntas bli lika med 60,0 % av BNP 1998 och därefter minska till en nivå under referensvärdet. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför i Portugal. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Portugal. stort underskott föreligger längre inte Tabell 4. 15 Portugal: urvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/flodesjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa : kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 3,0 -0,1 2,8 0,3 0,7 -0,2 1,2 -0,3 63,1 63,8 2,1 -0,6 1,5 1,1 65,9 -0,9 -1,6 1,0 -0,4 -3,0 -1,9 0,8 -1,9 65,0 62,0 -2,0 -1,6 -0,3 -0,2 60,0 137 4. 4. 8. Sverige en har finanserna av den djupa På grund försämrades lågkonjunkturen de offentliga i Sverige dramatiskt i början av 1990-talet. 1993 nådde det offentliga underskottet en topp på 12,2% av BNP. Sedan 1993 mycket omfattande och kontinuerlig sanering emellertid ägt rum. Underskottet sjönk med ca 2 procentenheter till 10,3 % av BNP 1994. Minskningstakten ökade kraftigt under de två påföljande åren, 1995 och 1996, då underskottet sjönk med 6,8 procentenheter. 1996 började minskningstakten att avta, men trots detta skedde en avsevärd minskning på 2,7 % av BNP 1997, vilket ledde till att underskottet minskade till 0,8 % av BNP. Diagram 4. 10 Sverige: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) I Faktiskt underskott i i Konjunkturrensat underskott Ref, värde Offentlig skuld (procent av BNP) Den av minskning underskottet som ägde rum under perioden 1993-1997 berodde i stor utsträckning på det saneringsprogram som den svenska regeringen genomfört och som bestod av omfattande åtgärder på både inkomst- och utgiftssidan. Åtgärder som sammanlagt motsvarade 7,5 % av BNP planerades för perioden 1994-1998 och avsikten var att underskottet skulle vara utraderat till 1998. Åtgärderna förstärktes 1996, när det visade sig att målen kanske inte skulle uppnås, vilket innebar att det totala värdet på föreslagna åtgärder uppgick till 8 % av BNP. (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen 1998(1) 1994 1996 1997 1995 1993 138 till följd av att ekonomin återhämtade sig efter Under perioden 1993-1996 ökade inkomsterna avsevärt. Förutom att inkomsterna ökade lågkonjunkturen, höjdes kraftigt inkomstskatten, de sociala avgifterna och företagsskatten. Utgifterna minskade kraftigt i takt med att utgifterna för de bankstödsåtgärder som genomfördes i början av 1990-talet minskade och till följd av ändrade bidragsregler och nedskärningar av antalet offentliganställda. På grund av att arbetslösheten blev högre än förväntat minskade transfereringarna till hushållen emellertid mindre än planerat. Underskottet fortsatte att minska i en långsammare men fortfarande avsevärd takt under 1997. Inkomsternas storlek i förhållande till BNP stabiliserades dock i takt med att effekterna av tillfälliga åtgärder avtog, samtidigt som utgifternas andel av BNP minskade ytterligare. Som reaktion på att arbetslösheten var större än förväntat och med tanke på att konsolideringsprogrammets mål uppfylldes med marginal, vidtog regeringen åtgärder för att minska arbetslösheten, utan att ge avkall på målet om att uppnå balans i de offentliga finanserna 1998. (se diagram 4. 10). De konjunkturmässiga förhållandena var gynnsamma då snabb tillväxt gjorde det möjligt för det faktiska underskottet att fram till 1995 minska snabbare än det konjunkturrensade i underskottet konsolideringsprogrammet började märkas under 1996 minskade emellertid det konjunkturrensade underskottet kraftigt. Diskretionära åtgärder fortsatte att vara den viktigaste orsaken till att underskottet minskade 1997. Eftersom den ekonomiska aktiviteten låg kvar under sin trendmässiga nivå och fortsatte att ha en negativ inverkan på de offentliga finanserna, förblev det konjunkturrensade saldot lägre än det faktiska underskottet. takt med att effekten av åtgärderna I Enligt kommissionens prognos kommer underskottet att övergå i ett överskott under 1998. Detta inbegriper dock engångseffekten av att pensionsfonder säljer av fastigheter, vilket ger ett positivt bidrag till saldot för de offentliga finanserna motsvarande 0,9 % av BNP. Regeringen tillkännagav 1997 nya mål för det offentliga underskottet efter 1998 och dessa togs med i den översyn av konvergensprogrammet som genomfördes i september 1997. Regeringen kommer att eftersträva ett överskott i de offentliga finanserna på 2 % av BNP över hela konjunkturcykeln. Förutom att sikta på balans i de offentliga finanserna 1998 kommer regeringen att eftersträva ett överskott på 0,5 % av BNP 1999 och 1,5 % år 2000. Under perioden fram till år 2000 kommer inkomsterna som andel av BNP att fortsätta sjunka och hela konsolideringen måste därför ske genom begränsningar av utgifterna, vars storlek i förhållande till BNP förväntas fortsätta att minska. 139 Den offentliga skuldkvoten fortsatte att stiga under saneringsprogrammets första år för att nå en topp på 79,0% av BNP 1994. Även om den sjönk kontinuerligt under de tre efterföljande åren, hade skuldkvoten 1997 sjunkit med endast 2,4 procentenheter till 76,6 % av BNP. Det primära underskottet bidrog kraftigt till att skuldkvoten ökade kraftigt 1993 och 1994, men när saneringsåtgärderna började få effekt skedde en kraftig förbättring av det primära saldot, som 1997 uppvisade ett överskott på 5,4 % av BNP (se tabell 4. 16). Om det uppnås ett litet överskott i de offentliga finanserna 1998 och växande överskott under år 1999 och 2000, skulle en fortsatt sjunkande skuldkvot säkerställas. Sedan 1993 har underskottet i de offentliga finanserna sjunkit kraftigt och kontinuerligt i Sverige. Underskottet låg 1997 klart under referensvärdet på 3 % av BNP och de offentliga finanserna förväntas visa överskott 1998. Trots det kontinuerligt sjunkande underskottet fortsatte den offentliga skuldkvoten att öka för att nå en topp 1994 och därefter har skuldkvoten endast sjunkit i liten utsträckning. Den offentliga skuldkvoten förväntas fortsätta sjunka ytterligare under de kommande åren. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Sverige. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Sverige. Tabell 4. 16 Sverige: urvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/fl6desjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa : kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 8,9 6,1 6,0 -3,1 75,8 3,2 3,5 2,5 -2,8 79,0 -1,4 0,5 0,7 -2,6 77,6 -0,9 -3,7 5,3 -2,5 76,7 -0,1 -5,4 4,2 1,1 76,6 -2,5 -6,8 2,9 1,4 74,1 140 4. 4. 9. Förenade kungariket en följd Som av lågkonjunkturen 1992 nådde underskottet i de offentliga finanserna en topp på strax under 8 % av BNP 1993, men sedan dess har underskottet minskat avsevärt och uppgick 1997 av BNP. Konsolideringstakten har inte varit jämn. Underskottet låg 1996 fortfarande på ungefär 5 % av BNP och minskningen 1997 uppgick till nästan 3 % av BNP. till 1,9% Minskningen av underskottet med nästan 6 % av BNP sedan sammanföll med en 1993 uppgång i den ekonomiska aktiviteten. Den största delen underskottsminskningen av berodde dock på diskretionära åtgärder (se diagram 4. 11). Regeringen erkände 1993 att åtgärder behövde vidtas för att återskapa offentliga sunda finanser och under flera år i stram följd finanspolitik. fördes en Diagram 4. 11 Förenade kungariket: offentligt underskott och offentlig skuld Faktiskt och konjunkturrensat underskott (procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 I Faktiskt underskott ]Konjunkturrensat underskott C 1997 1998(1) Offentlig skuld (procent av BNP) 70 65 60 40 1994 1993 tillkännagavs Exempelvis betydande skattehöjningar 1993 och 1994, vilka bland reala omfattade annat höjningar av punktskatterna på tobak och bränsle och en inskränkning av rätten att dra av räntor på bostadslån. Dessa åtgärder förstärktes av nedskärningar av de offentliga utgifterna. (1) Ekonomisk prognos våren 1998 Källa : kommissionen 1998(1) 1995 1996 1997 141 Den minskning av underskottet som ägde rum 1997 stod för nästan hälften av den konsolidering av de offentliga finanserna som skett sedan 1993. Minskningen berodde delvis på att den ekonomiska tillväxten 1997 översteg sin trendmässiga nivå, men den största delen, närmare bestämt över 2 % av BNP, berodde på diskretionära saneringsåtgärder. I den budget som antogs i november 1996 höjdes skatterna och utgiftsökningarna begränsades till att öka långsammare än nominell BNP. I den budget som antogs i mitten av 1997 infördes ytterligare skattehöjningar. Bland annat höjdes punktskatterna på fordonsbränsle och tobak ännu mer än vad som tidigare hade tillkännagivits. Fortsatta utgiftsbegränsningar och helårseffekten av aviserade skattehöjningar förväntas leda till att underskottet minskar ytterligare 1998. Enligt kommissionens prognos kommer underskottet att sjunka till 0,6 % av BNP 1998. Eftersom kapacitetsutnyttjandet i ekonomin är mycket högt och den prognosticerade tillväxten 1998 ligger nära sin trendmässiga nivå, är det konjunkturrensade underskottet ungefär lika stort som det faktiska underskottet. Minskningen av underskottet 1998 förväntas helt och hållet åstadkommas genom diskretionära saneringsåtgärder. Enligt det konvergensprogram för Förenade kungariket som lämnades in i september 1997 förväntas saneringsarbetet fortsätta på medellång sikt och vid sekelskiftet förväntas de offentliga finanserna vara i balans för att sedan uppvisa överskott till följd av fortsatta utgiftsbegränsningar och höjda punktskatter. Underskotten 1997 och 1998 minskas av en engångsskatt på de "övervinster" som nyligen privatiserade allmännyttiga företag redovisat och som sammanlagt motsvarar 0,6 % av BNP. Inkomsterna från denna skatt är tänkta att användas för att hjälpa de långtidsarbetslösa att hitta ett arbete. Huvuddelen kommer att användas först efter 1998, så på kort sikt påverkas de offentliga finanserna positivt av dessa åtgärder. På medellång sikt kommer denna positiva effekt att avta i takt med att skatteinkomsterna förbrukas. Den minskning av underskottet som har kunnat observeras sedan 1993 förhindrade inte att den offentliga skuldkvoten ökade och nådde en topp på 54,7% av BNP 1996. Skuldkvoten sjönk emellertid 1997 till 53,4 % av BNP, då det primära saldot övergick till att uppvisa överskott och vars effekt på skuldkvoten var större än den kombinerade effekten av BNP-tillväxt och ränteutgifter (se tabell 4. 17). Skuldkvoten förväntas sjunka ytterligare 1998. På medellång sikt innebär den utveckling av underskottet som anges i konvergensprogrammet från september 1997 att skuldkvoten kommer att ha sjunkit till ungefär 45 % av BNP eller mindre vid slutet av den period som omfattas av programmet. 142 i de offentliga Sedan 1993 har underskottet finanserna minskat väsentligt och kontinuerligt och 1997 nådde det en nivå klart under referensvärdet. Underskottet förväntas minska ytterligare 1998. Den offentliga skuldkvoten ökade fram till 1996 men låg hela tiden betydligt under referensvärdet på 60 %. Skuldkvoten sjönk något 1997 och förväntas sjunka ytterligare 1998. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Förenade kungariket. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Förenade kungariket. Tabell 4. 17 Forenade kungariket: utvecklingen av den offentliga skulden (i procent av BNP) Forandring av skuldkvoten: - Bidrag fran det primara saldot - Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt - Stock-/flodesjustering Offentlig skuldkvot * Ekonomisk prognos våren 1998. Källa : kommissionen 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 6,7 5,0 0,8 0,9 48,5 2,0 3,6 0,5 -2,1 50,5 3,5 2,0 0,9 0,5 53,9 0,8 1,1 1,0 -1,3 54,7 -1,3 -1,6 0,3 0,0 53,4 -1,2 -2,8 1,3 0,4 52,3 143 Bilaga: Övervakning av situationen för de offentliga finanserna och jämförbarhet för medlemsstaternas ekonomiska statistik Övervakning av situationen för de offentliga finanserna på gemenskapsnivå ställer krav på jämförbar, överblickbar och homogen ekonomisk statistik från medlemsstaterna för att bli helt effektiv. Sådana statistiska uppgifter är viktiga för att möjliggöra lika behandling mellan medlemsstaterna. Genom Maastrichtfördraget har kommissionens övervakning av situationen för de offentliga finanserna i medlemsstaterna formaliserats inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott13. 1 ett protokoll som fogats till fördraget anges de gemensamma definitioner av offentligt underskott och offentlig skuld som skall användas i övervakningen14. Dessa bestämmelser kompletteras av sekundärlagstiftning15 i vilken de exakta definitionerna för det statistiska underlaget över den offentliga sektorns finanser fastställs liksom sättet att förmedla dem till kommissionen. 1. Övervakning av situationen för de offentliga finanserna med hänvisning till det europeiska nationalräkenskapssystemet (ENS) Den ekonomiska statistik regeringarna presenterar i sina offentliga budgetlagar följer nationell praxis i de fall redovisningsförfaranden, metoder för sammanställning av statistiska uppgifter samt tillämpningsområdet för budgetarna vanligtvis skiljer sig åt i medlemsstaterna. I syfte att säkerställa den ekonomiska statistikens jämförbarhet och användbarhet för ekonomisk analys, har det beslutats att använda nationalräkenskaper som bokförings- mässig ram för övervakningen av situationen för de offentliga finanserna. Närmare bestämt skall det europeiska nationalräkenskapssystemet (ENS)16 användas som referens. Den grundläggande tanken bakom ett nationalräkenskapssystem som ENS är att registrera ekonomiska händelser på ett sätt som är meningsfullt och lämpligt för ekonomisk analys, upprättandet av ekonomiska prognoser och för utformningen av ekonomisk politik. 13 Artikel 104c i fördraget. > 14 Protokoll nr 5 om fbrfrandet vid alltför stora underskott som är en bilaga till fördraget. 15 Rådets förordning (EG) nr 3605/93 av den 22 november 1993 om tillämpningen av protokollet om förfarandet vid alltför stora underskott som fogats till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. 16 Det system för nationaräkenskaper som för närvarande används är det europeiska systemet för integrerade ekonomiska räkenskaper, andra upplagan (ENS-1979). Ett nytt system (ENS-1995) kommer att tas i bruk 1999 och kommer i mars år 2000 att tillämpas på förfarandet vid alltför stora underskott. 144 Det budgetunderskottsbegrepp som används i nationalräkenskaperna är den offentliga sektorns nettoupplåning. Nettoupplåning avser alla löpande utgifter och kapitalutgifter som överstiger motsvarande inkomster, och undantar alla finansiella transaktioner17. Nettoupplåning får inte blandas ihop med lånebehovet som ofta används som referens i budgetlagar, eftersom lånebehovet vanligtvis inkluderar vissa finansiella transaktioner och oftast endast omfattar staten. Den offentliga sektorn omfattar statliga, regionala och lokala myndigheter samt sociala trygghetssystem. Definitionen av den offentliga sektorn är inte utformad på institutionell utan på funktionell grund. Sålunda inkluderas endast enheter vars huvudfunktion är icke-kommersiell tjänsteproduktion eller omfördelning av resurser. Därför undantas offentligägda enheter som bedriver kommersiell verksamhet, såsom offentliga företag. Det system som för närvarande används (ENS-1979) registrerar endast ekonomiska flöden. Eftersom inga stockar registreras, uppställs inga balansräkningar i systemet och sålunda inget mått på den offentliga sektorns skuldsättning. Därför var det nödvändigt att enas om en definition av den offentliga sektorns skuldsättning. Denna fastställdes i protokollet om förfarandet vid alltför stora underskott och specificerades i rådets förordning (EG) nr 3605/93. Det begrepp som fastlades är den offentliga sektorns samlade bruttoskuld till nominellt värde, konsoliderat mellan och inom de olika sektorerna av den offentliga sektorn. De krav som lagstiftarna tog hänsyn till när de beslutade om skuldbegreppet var att definitionen måste vara tydlig, enkel och snabbt tillämpbar. 2. Tillämpningsföreskrifter for att säkerställa metodologisk jämförbarhet i ENS:s ekonomiska statistik. Före Maastrichtfördraget framställdes budgetuppgifter enligt nationalräkenskapernas definitioner i huvudsak för ekonomiska analysändamål. Dessa siffror sågs som ett komplement till den nationella budgetens siffror och mål och ansågs användbara för jämförande bedömningar, konjunkturbarometrar och prognoser på medellång sikt. Nationalräkenskapernas betydelse för budgetpolitiska ändamål var dock i de flesta medlemsstater begränsad. 17 En finansiell transaktion är försäljning eller köp av finansiella tillgångar, exempelvis guld, utländsk valuta, depositioner, lån, aktier och obligationer. Finansiella transaktioner får inte sammanblandas med kapitaltransaktioner som gäller kapitalbildning (investeringar) och kapitaltransfereringar (som exempelvis investeringsbidrag och kapitalskatter). Kapitaltransaktioner påverkar nettoupplåningen. 145 Genom Maastrichtfördraget har emellertid betydelsen av budgetsiffror baserade på nationalräkenskaper ökat väsentligt. De nationella myndigheterna har inte endast ett ökat behov av att ta hänsyn till dem på ett så tidigt stadium som möjligt i sin interna budgetprocess, utan medlemsstaterna måste även två gånger om året rapportera dem till Europeiska kommissionen18. Medlemsstaternas skyldighet att två gånger om året punktligt rapportera budgetsiffror baserade på ENS har ökat uppmärksamheten på de tekniska aspekterna av framställningen av statistiska uppgifter. I detta hänseende har det varit nödvändigt att noga granska den statistiska kvaliteten på de sifferuppgifter som rapporteras till kommissionen samt att verifiera att uppgifterna metodologiskt överensstämmer med ENS-systemets regler. Detta arbete har utförts av EG:s statistikkontor (Eurostat). Generellt anges i ENS-systemet fullgoda metodregler för den korrekta statistiska behandlingen. Det har emellertid funnits behov för Eurostat att komplettera eller förtydliga vissa redovisningsregler i ENS. Det har funnits behov av sådan vägledning när frågan uppstod huruvida en specifik statistisk behandling i en medlemsstat var förenlig med ENS-1979-systemet, när tveksamhet uppstod om hur en regel i ENS-1979 skulle tolkas, eller när det nu använda ENS-1979-systemet har behövt klargöras ytterligare på grund av att systemet ursprungligen utformats i början av 1970-talet. I dessa fall har frågan undersökts med nationalräkenskapsexperter från medlemsstaterna, och Eurostat har fattat ett slutligt beslut i frågan efter en noggrann undersökning av alla aspekter. 3. Klargörandet av bokföringsmässiga behandlingar har slutförts Medlemsstaterna och Eurostat har klargjort den bokföringsmässiga behandlingen och säkerställt att ENS-ramen tillämpas på ett riktigt sätt. Ett stort antal metodfrågor har lösts och särskild uppmärksamhet har ägnats de områden där skiljaktiga tolkningar av den bokföringsmässiga behandling som krävs i betydande utsträckning skulle kunna ha påverkat budgetvariablernas storlek. Vid beslut om den bokföringsmässiga behandlingen i de fall då reglerna i ENS-1979 behövde preciseras, gavs vägledning av det nya systemet ENS-1995 och genom att se till nationalräkenskapernas övergripande logik. 18 Före den 1 mars och 1 september, i enlighet med artikel 4. 1 i förordningXEG) nr 3605/93. 146 De viktigaste bokföringsmässiga frågeställningar som behövde klargöras kan delas upp i följande tre övergripande kategorier: klassificering av enheter inom den offentliga sektorn eller ej, inräknande av vissa specifika typer av transaktioner i underskottet eller ej, och tidpunkt för registrering av vissa transaktioner. Var och en av dessa frågeställningar presenteras nedan, med de mest nämnvärda exemplen. • Klassificeringen av enheter som ingående i den offentliga sektorn eller ej är endast omfattar enheter vars huvudändamål I nationalräkenskaperna görs klassificeringen av enheter i de institutionella sektorerna på grundval av enhetens ekonomiska funktion. Detta är skälet till att den offentliga icke-kommersiell sektorn tjänsteproduktion. När en enhet utför både icke-kommersiell och kommersiell verksamhet, avgörs frågan huruvida enheten skall klassificeras inom eller utom den offentliga sektorn med hänsyn till om huvuddelen av dess resurser härrör från icke kommersiella eller kommersiella källor. Eftersom resursernas sammansättning kan ändras över tiden kan omklassificeringar mellan sektorerna bli nödvändiga. Offentliga sjukhus i Tyskland omklassificerades 1997 till företagssektorn eftersom huvuddelen av deras resurser härrörde från försäljning av tjänster. I Österrike ledde på liknande sätt en omstrukturering av en offentlig myndighet som ansvarade för finansiering och underhåll av vissa vägar (Asfinag) till att den omklassificerades till företagssektorn, och följaktligen till att dess skuld omklassificerades till att ligga utanför den offentliga sektorn. Frågor uppstod också om huruvida vissa pensionsfonder i Finland, vilka till största delen fungerar som fördelningssystem ("pay-as-you-go"), men också till en mindre del är fonderade, skall klassificeras inom eller utom den offentliga sektorn. Valet stod mellan att klassificera dem i den offentliga sektorns delsektor socialförsäkringssektorn eller i försäkringssektorn. Eftersom dessa pensionsfonder befanns betala ut förmåner utan hänsyn till individuell riskexponering, vilket innebär att dessa pensionssystem är av kollektiv natur, bekräftades deras klassificering inom den offentliga sektorn. • Inräknandet av vissa specifika typer av transaktioner i underskottet eller ej Många frågor har uppkommit som gäller om vissa typer av offentliga transaktioner skall inräknas i underskottet eller undantas från det. Det nettoupplåningsbegrepp som anges i fördraget undantar alla finansiella transaktioner, men den finansiella eller icke finansiella karaktären av en rad komplexa transaktioner är inte alltid entydig. 147 Så är exempelvis fallet när regeringen erhåller behållningen från ett offentligt holdingbolags försäljning av ett av sina dotterbolag (indirekt privatisering). Statens intäkt skulle kunna tolkas som en finansiell transaktion i aktier och andra ägarbevis eller ses som en betalning av utdelning vilken minskar underskottet. Eurostat har beslutat att behållningen från en indirekt privatisering måste behandlas på samma sätt som behållning från direkta privatiseringar, dvs. som en finansiell intäkt som inte påverkar underskottet. Denna regel med allmän tillämpning har bland annat tillämpats på de indirekta privatiseringarna av CGER i Belgien och Repsol / Spanien. från omvärderingen En liknande fråga väcktes vad gäller den redovisningsmässiga behandlingen av betalningar från centralbanken till staten som avser extraordinär försäljning av guld och utländska valutor, från realisationsvinster från centralbankernas handel på valutamarknaden. Denna fråga kom upp i samband med Belgiens och Nederländernas försäljning av monetärt guld, och i samband med planerna på att omvärdera guld- och valutareserverna i Tyskland. Det har beslutats att betalningar från centralbankerna till staten som gäller dessa tillgångar inte skall påverka beräkningen av underskottet. Detta beslut har också tillämpats i Italien i fråga om en betalning som gjordes av Ufficio Italiano dei Cambi (UIC) till staten till följd av att UIC sålt sitt monetära guld till Banco d'Italia. av valutareserver, samt ställning Samma typ av fråga väcktes i Frankrike när staten 1997 erhöll en engångsbetalning från France Télécom i utbyte mot att staten övertog pensionsansvaret för de anställda med som statstjänstemän. Framtida pensionsåtaganden genom ett fördelningssystem ("pay-as-you-go") erkänns inte som finansiella skulder i ENS- 1979-systemet och följaktligen kan ingen finansiell transaktion registreras. Därför har det beslutats att sådana transaktioner har en icke-finansiell karaktär och minskar underskottet. Liknande slag av transaktioner genomfördes 1995 i Danmark och 1997 i Portugal och Österrike. Italiens budget för 1997 innehåller ett paket av nya skatter ("Eurotax") som bland annat innehåller ett påslag på inkomstskatten. Myndigheterna har antytt möjligheten av en återbetalning av en del av detta påslag under kommande år. I ekonomiska termer skulle en koppling mellan ett påslag och en återbetalning kunna ses som ett tvångssparande. Sådana övergripande politiska intentioner kan emellertid inte fångas upp i redovisningstermer. Det fanns därför ingen grund för att registrera de extra intäkterna till följd av påslaget på annat sätt än som en skatt. 148 Ett annat gränsfall som krävde klargörande rör behandlingen av statens övertagande av eller annulering av offentliga företags skulder. Denna typ av transaktioner har faktiskt blivit allt vanligare den senaste tiden till följd av att många offentliga företag har omstrukturerats, ofta i samband med att de privatiserats. I ENS-1979-systemet som för närvarande är i kraft, finns det inte några riktlinjer för hur övertagande av skuld skall behandlas. Därför har det beslutats att bestämmelserna i det nya ENS-1995-systemet måste tillämpas. Även om den allmänna regeln i ENS-1995 är att motkontering till skuld som övertas eller annuleras måste registreras som en transferering som påverkar underskottet, ges i ENS-1995 möjlighet till undantag som medför att övertagandet eller annuleringen av skuld inte påverkar underskottet. Detta är fallet när ett offentligt företag likvideras eller är föremål för en pågående privatiseringsprocess som kommer att slutföras inom en nära framtid. Dessa undantag enligt ENS-1995 har tillämpats för Tyskland i det fall som gällde den tyska regeringens övertagande av Treuhandanstalts transaktioner som gällde statens skuld 1995. De har också övertagande/annulering av skuld, exempelvis på Irland (beträffande Irish Steel), i Portugal (beträffande det petrokemiska företaget CNP), samt i Förenade kungariket (beträffande British Coal). tillämpats på Tidpunkten för registreringen av vissa transaktioner. Det är ibland svårt att avgöra tidpunkten för registreringen av viss transaktioner, och därigenom för vilket år de skall registreras i underskottet. Sådana problem uppkom på Irland 1995 i samband med ett beslut av den irländska högsta domstolen (High Court) som fastställde en skuldförpliktelse gentemot kvinnor som hade ackumulerats sedan 1985. Det beslutades att en transferering måste registreras vid den tidpunkt då fordran/skulden med säkerhet har fastställts och när de exakta beloppen är kända. Den irländska transaktionen hänfördes därför till året 1995. Samma kriterier har tillämpats i Italien i fråga om författningsdomstolens utslag genom vilket det blev tillåtet att uppbära erkända ledde två pensioner, vilket pensionsrättigheterna hänfördes till år 1995. att beloppet för de till 149 Ett annat område som har anknytning till frågan om tidpunkten för registrering är behandlingen av räntor på specifika finansiella instrument, bland annat vissa instrument som inte existerade när systemet ENS-1979 färdigställdes. I brist på tillräckligt exakta riktlinjer, har Eurostat fattat en rad beslut om hur och när registrering skall ske av upplupen ränta, ränta på nollkupongsobligationer, obligationer emitterade till betydande underkurs (s. k. deep-discounted bonds), indexobligationer och linjära obligationer. Beroende på hur dessa tidigare har behandlats i statistiken i olika medlemsstater, har dessa besluts inverkan på underskottet varierat. Beslutens effekter på statens ränteutgifter har varit särskilt i Danmark, Italien, Portugal och Sverige, men de flesta övriga markanta medlemsländer har också berörts. Tidsdimensionen är i nationalräkenskapstermer särskilt komplicerad när det gäller stora offentliga infrastrukturprogram som utvecklats med hjälp av den privata sektorn. Det har funnits ett behov av redovisningsriktlinjer för att registrera transaktioner som gäller en sådan verksamhet vilken vanligtvis pågår under flera år och som ofta innehåller sofistikerade finansieringsmetoder, såsom konsessionsrättigheter och överlämnande av infrastruktur till staten utan samtidig motsvarande betalning. Dessa redovisnings- beslut rör program i många medlemsstater, som exempelvis brobygget mellan Sverige och Danmark, bron som byggts över Tejo i Portugal, de privata finansieringsinitiativen (PFI) i Förenade kungariket och förhandsfinansieringen av vägar i Tyskland och Spanien. 4. Sammanfattning Alla viktiga frågor där skiljaktigheter i redovisningsmässig behandling förelåg, och som därigenom försvårade jämförelser mellan räkenskapernas sifferuppgifter, har granskats och avgjorts. Vägen har därigenom beretts för medlemsstaterna att rapportera statistiska uppgifter som är tillräckligt jämförbara, vilket därigenom gör det möjligt för kommissionen att göra en korrekt bedömning av medlemsstaternas budgetsituation. Den långa traditionen av att föra nationalräkenskaper i de flesta medlemsstater har möjliggjort ett smidigt genomförande av de tekniska kraven enligt förfarandet vid alltför stora underskott sedan starten av den andra etappen av EMU, genom att skiljaktigheterna i tolkning och användning av nationalräkenskaper mellan medlemsstaterna från början var begränsade och möjliga att identifiera. En dynamisk process har ägt rum, i vilken de tekniska bestämmelserna har utgjort ett starkt incitament för medlemsstaterna att sammanföra sina respektive förfaranden för övervakning av budgetutvecklingen och beslut om budgetmässiga prioriteringar inom en gemensam ram. 150 5. VÄXELKURSER 5. 1. Fördragsbestämmelser och tillämpning av kriteriet I fördragets artikel 109j. 1, tredje strecksatsen, definieras växelkurskriteriet på följande sätt: '''Ett iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets växelkursmekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. " I Artikel 3 i protokoll nr 6 ges följande precisering: "Kriteriet om deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism enligt tredje strecksatsen i detta fördrag innebär att kursrörelserna för en artikel I09j. I medlemsstats valuta skall ha legat inom det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, utan att allvarliga spänningar har uppstått, under minst de senaste två åren före granskningen. Särskilt skall medlemsstaten inte på eget initiativ ha devalverat sin valutas bilaterala centralkurs i förhållande till någon annat medlemsstats valuta under denna period. " Utvecklingen inom växelkursmekanismen (ERM) efter ratificeringen av Fördraget om europeiska unionen har försvårat tillämpningen av kriteriet. Härvidlag är beslutet från augusti 1993 att bredda de bandgränser vid vilka centralbankerna är skyldiga att intervenera, dvs. fluktuationsutrymmet kring centralkurserna i ERM till ett enhetligt fluktuationsintervall på ±15 % särskilt betydelsefullt. När beslutet fattades avsågs de utökade bandgränserna vara tillfälliga. En omfattande och systematisk tillämpning av det utökade fluktuationsutrymmet förutsågs inte. Avsikten med utökningen av bandgränserna var inte att underlätta större kursrörelser utan snarare att motverka spekulation mot ERM- valutorna. Avsaknaden av ett iaktta det ursprungliga fluktuationsutrymmet på ± 2,25 % och en förmodan om att de utökade bandgränserna, åtminstone tillfälligt, fick tillämpas måste dock beaktas när man bedömer huruvida kriteriet har uppfyllts. formellt åtagande att För att kunna bedöma hur väl varje medlemsstats valuta uppfyller kriteriet är det nödvändigt att konstruera en operationell ram som bedöms uppfylla de tekniska kraven enligt kriteriet och som avspeglar den bakomliggande andan i fördraget. Enligt denna ram bör deltagande i ERM under åtminstone de senaste två åren bekräftas och växelkursens utveckling bedömas. Den ram som används i denna rapport kan beskrivas på följande sätt: 151 En bekräftelse av deltagande i ERM under de senaste två åren före granskningen. Den tvåårsperiod som avses sträcker sig från och med mars 1996 till och med februari 1998. riktmärke som utgör Kursutvecklingen för en viss valuta inom ERM granskas i förhållande till en utvald (benchmark)1. Riktmärket utgörs av referensvaluta, medianvalutan inom ERM. Enkelt uttryckt är medianvalutan den valuta som har ett lika stort antal valutor över respektive under sig inom ERM, mätt med utgångspunkt från den officiellt fastställda ecukursen för varje given dag. Användningen av medianvalutan är att föredra jämfört med de alternativa lösningarna (t. ex. den starkaste respektive svagaste ERM-valutan, ecun, den tyska marken) eftersom valutan i "centrum" av ERM därigenom anges samband med för valutakursjusteringar används vanligtvis medianvalutan som utgångspunkt beräkningen av de nya kursrelationerna. Det gör det också möjligt att bedöma varje ERM-valuta i förhållande till en representativ valuta inom växelkursmekanismen. På i granskningen genom att varje valutas detta sätt garanteras neutraliteten kursutveckling bedöms inom ramen för mekanismens övergripande funktion. Den logiska grunden för valet att utgå från medianvalutan förklaras utförligare i faktarutan, medan de alternativa tillvägagångssätten analyseras i bilagan till detta kapitel. riktmärke. som I Flera alternativa utformningar, var och en med sina för- och nackdelar, skulle kunna användas och en del av dem behandlas i bilagan. 152 En valutas kurssvängningar mäts i förhållande till ett fluktuationsintervall på ±2,25 % kring dess centralkurs gentemot medianvalutan. Detta fluktuationsutrymme medger avvikelser på mer än 2,25 % gentemot de övriga ERM-valutornas centralkurser samtidigt som det motsvarar de ursprungliga smala fluktuationsbanden inom ERM2. De ursprungliga smala fluktuationsbanden inom ERM var snävare på grund av att de samtidigt gällde i förhållande till alla valutor i mekanismen och inte bara i förhållande till en enda referensvaluta. Betydelsen av de större kurssvängningar som tillåts genom att utgå från medianvalutan bör emellertid ses mot bakgrund av utvidgningen av till ±15%. Det utmärkande för metoden att utgå från fluktuationsutrymmet medianvalutan är att den innebär en positiv bedömning av de ERM-valutor som ligger samlade kring centrum av växelkursmekanismen (dvs. inom ett intervall på ±2,25 %). En valuta anses ha haft en stabil växelkurs under perioder då kursen har fluktuerat inom ett intervall på ±2,25 % av dess centralkurs gentemot medianvalutan3. Detta betyder emellertid inte att en större avvikelse automatiskt anses tyda på att allvarliga spänningar har uppstått för denna valuta inom ERM. Vid bedömningen huruvida en stor avvikelse motsvarar allvarliga störningar måste en rad faktorer beaktas. Däribland märks följande: i) avvikelsens varaktighet och storlek, ii) slaget och omfattningen av eventuella ekonomisk-politiska motåtgärder, särskilt vad gäller interventioner på valutamarknaderna och/eller ändringar av kortfristiga räntesatser4, samt iii) huruvida trycket har gällt en appreciering eller depreciering av valutan. Det förefaller i själva verket lämpligt att skilja mellan spänningar i den övre och undre delen av fluktuationsutrymmet vilka motsvarar den relativa styrkan respektive svagheten hos en valuta. Med hänsyn till det underförstådda sambandet i fördragstexten mellan allvarliga störningar och devalvering förefaller det rimligt att utesluta kursrörelser ovanför det övre intervallet på 2,25 % gentemot medianvalutan som en möjlig grund för att anse att kriteriet inte har uppfyllts. 2 3 4 Se faktaruta. I resten av kapitlet och särskilt i avsnitt 5. 3 avser alla hänvisningar till ett fluktuationsutrymme på ±2,25 % centralkursen gentemot medianvalutan om inget annat anges. Det bör påminnas om att det i Basel-Nyborg-överenskommelsen från 1987 uppmanades till ". en mer aktiv, flexibel och samordnad användning av de tillgängliga ekonomisk-politiska instrumenten, nämligen ändringar av växelkursen inom fluktuationsbandet, räntesatser och interventioner på valutamarknaderna" för medlemsstaternas centralbankschefer). För fullständighetens skull har alla fall av interventioner inom bandgränsen på ±2,25 % också undersökts. från den 12 september 1987 (pressmeddelande från kommittén 153 Faktaruta: Medianvalutametoden för bedömning av växelkursstabilitet i ERM Enligt medianvalutametoden används valutan med medianvärdet för den procentuella avvikelsen från dess centralkurs gentemot ecun som den referensvaluta som alla övriga ERM-valutor jämförs mot. Eftersom dagliga kursnoteringar används i denna rapport väljs medianvalutan ut dag för dag. Varje dag rangordnas valutorna enligt den procentuella avvikelsen mellan deras ecukurs och deras centralkurs gentemot ecun. Medianvalutan väljs ut som den valuta som ligger i mitten av denna rangordning. Därefter beräknas för varje ERM-valuta den procentuella avvikelsen mellan denna valutas bilaterala marknadskurs och bilaterala centralkurs, gentemot medianvalutan (den kommer att bli noll för själva medianvalutan). Dessa procentuella avvikelser utgör grunden för utvärderingen ett fluktuationsintervall på ±2,25 % kring centralkursen gentemot medianvalutan. Om detta intervall överskrids, särskilt nedåt (vilket motsvarar en relativ svaghet inom ERM), tolkas det som ett tecken på möjliga spänningar. växelkursutvecklingen, bedöms med avseende vilken av på Det bör noteras att ett fluktuationsintervall på ±2,25 % kring medianvalutan medger en större avvikelse än 2,25 % gentemot de övriga ERM-valutornas växelkurser. I det extrema fallet med två valutor vars marknadskurser ligger i motsatta ändar av detta fluktuationsintervall kring medianvalutan skulle deras bilaterala växelkurs avvika med ungefär 4,5 % från den motsvarande centralkursen i ERM. Medianvalutametoden har många viktiga fördelar, bland annat följande: 1. Metoden är neutral genom att den innebär att alla ERM-valutor bedöms på en likvärdig grund och den föregriper inte bedömningen av någon enskild valutas eller grupp av valutors ställning inom växelkursmekanismen. Detta skulle inte vara fallet om den tyska marken (eller någon annan ERM-valuta) valdes som referensvaluta, eftersom ett sådant val skulle hindra en bedömning av den aktuella valutans kursutveckling. 2. Denna granskning syftar till att avge ett omdöme om en viss valutas stabilitet inom ramen för ERM. Den valda metoden bör inte utmynna i slutsatser som påverkas av valutor med eventuellt kraftigt avvikande kursutveckling. Genom metoden bör med andra ord inte en valuta med avvikande kursutveckling betraktas som normen och alla övriga valutor som avvikande. Mot bakgrund av ERM:s utveckling under senare tid skulle så bli fallet om exempelvis en metod som var baserad på en jämförelse med den starkaste valutan användes. ligga bäst i linje med ERM:s faktiska funktionssätt efter införandet av de bredare fluktuationsbanden på ±15 % 1993. En översyn av den senaste tidens händelseutveckling inom ERM visar att de monetära myndigheterna inte ansåg sig tvingade att vidta ekonomisk-politiska motåtgärder till följd av det irländska pundets betydande appreciering så länge som växelkursstabiliteten för flertalet valutor kunde garanteras. Denna synpunkt talar således också mot en metod baserad på den starkaste valutan i ERM. 3. Att använda medianvalutametoden förefaller 4. Att hänvisa till ecukorgen förfaller vara lika olämpligt, eftersom dess värde i betydande utsträckning påverkas av kursrörelser i valutor som ligger utanför ERM-systemet, särskilt det brittiska pundet. 5. Metoden innebär fortsatt överensstämmelse med förfarandet vid växelkursjusteringar inom ERM för vilka medianvalutan tidigare har använts som beräkningsgrund. 154 5. 2. Kursutvecklingen för medlemsstaternas valutor 5. 2. 1. De allmänna förhållandena inom EMS Förhållandena inom EMS har i allmänhet varit förhållandevis stabila under perioden från och med mars 1996 till och med februari 1998. De flesta gemenskapsvalutornas inbördes marknadskurser har varit tämligen stabila. De mer markanta undantagen har varit det brittiska pundet och det irländska pundet, vilka båda har stärkts kraftigt gentemot övriga EMS-valutor under samma period. Tio valutor inom EMS har deltagit i ERM under åtminstone två år. Dessa är den belgiska och luxemburgska francen (BEF/LUF), den danska kronan (DKK), den tyska marken (DEM), den spanska pesetan (ESP), den franska francen (FRF), det irländska pundet (IEP), den nederländska gulden (NLG), den österrikiska schillingen (ATS) och den portugisiska escudon (PTE). Den finska marken (FIM) gick med i ERM i oktober 1996, medan den italienska liran (ITL) återinträdde i växelkursmekanismen i november 1996. Den grekiska drakman (GRD), den svenska kronan (SEK) och det brittiska pundet (GBP) deltog inte i ERM under den granskade perioden, även om GRD gick med i mekanismen i mars 1998. Två huvudtendenser har sedan mars 1996 bidragit till att ERM allmänt sett har fungerat smidigt, vilket återspeglas i stabila växelkurser och i samtidig konvergens mot lägre räntenivåer i de deltagande medlemsstaterna. Dessa är följande: • Ökade marknadsförväntningar om att EMU startar på utsatt tid och får ett brett deltagande bland medlemsstaterna. Dessa förväntningar har återspeglat i) de resultat som har uppnåtts i medlemsstaterna när det gäller att hålla nere inflationen och komma till rätta med obalanserna i de offentliga finanserna, (ii) det kontinuerliga framstegen i det rättsliga, tekniska och institutionella förberedelsearbetet och iii) den starka politiska viljan i medlemsstaterna att genomföra EMU. • Det har skett en betydande appreciering av den amerikanska dollarn (USD). Efterfrågan på USD har till stor del berott på den amerikanska ekonomins relativa styrka, vilket återspeglas av räntedifferenserna mellan USA och gemenskapen. En stark USD tenderar att främja stabiliteten inom ERM eftersom den oftast åtföljs av en förstärkning av övriga valutor inom ERM gentemot DEM. Under de senaste två åren har USD stigit med 23 % gentemot DEM, samtidigt som DEM har sjunkit med 3 % uttryckt i (nominell) effektiv växelkurs gentemot de övriga valutorna i ERM. 155 ERM:s stabilitet under den granskade perioden har inneburit att det inte skett några justeringar av centralkurserna i ERM och att det stora flertalet av de deltagande valutorna har legat samlat grupperade kring sina centralkurser. Det enda nämnvärda undantaget var det irländska pundet, som under större delen av den granskade perioden låg betydligt över sin centralkurs och som revalverades med 3% gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998, dvs. efter granskningsperiodens slut. De allmänna växelkursförhållandena i ERM kan bedömas genom att granska kursavvikelsen (mätt som skillnaden mellan marknadskurs och bilateral centralkurs) mellan den starkaste och svagaste valutan i systemet, vilket visas i diagram 5. 15. Denna kursavvikelse visar i hur hög grad valutorna har varierat inom fluktuationsutrymmet på ±15%. Mellan april och november 1996 låg kursavvikelsen hela tiden långt under 5 %. Kursavvikelsen ökade betydligt från november 1996 och uppgick som högst till 11,5 % juli 1997^. Därefter har kursavvikelsen minskat avsevärt och den låg i slutet av februari under 3 %. Diagram 5. 1 Kursavvikelse inom ERM, inklusive och exklusive det irländska 12% n% 10% 9% 8% 7% 6% 5% 4% 3% i 2% 1% H o% 01. 03. 96 pundet (dagskurser) Den italienska lirans återinträds i ERM, 25. : Den finländska markens inträde i ERM, 14. 10. 96 Kursvawikelse exklusive det irländska pundet 05. 06. 96 03. 09. 96 29. 11. 96 03. 03. 97 05. 06. 97 03. 09. 97 01. 12. 97 Den italienska liran och den finländska marken ingår endast i beräkningen under den period som dessa valutor har deltagit i ERM. Källa : kommissionen I diagram 5. 1 illustreras också hur kursavvikelsen inom ERM minskar när IEP undantas från beräkningen. Om IEP inte medräknas visar kursavvikelsen att en eller flera bilaterala växelkurer i ERM avvek med mer än 2,25% från respektive centralkurser under en stor del av den granskade perioden. Det har förekommit tre klart urskiljbara perioder då kursavvikelsen har visat tendens att öka. Den första av dessa perioder var andra kvartalet 1996 när ESP var den valuta som förstärktes mest och kursavvikelsen som högst uppmättes till 3,6 %. De båda andra perioderna inom kursmekanismen och var januari 1997 och juli 1997 när FIM kraftigt stärktes kursavvikelsen som högst uppmättes till 4,6 respektive 3,7 %'. Den sista perioden betecknades av ett temporärt omslag i trenden mot en allt mindre kursavvikelse. Utvecklingstendensen mot en allt mindre kursavvikelse fortsatte därefter på nytt och kursavvikelsen (exklusive IEP) var i slutet av februari 1998 mindre än 1 %. I den kursavvikelse inom ERM som diskuteras här medräknas inte FIM och ITL i perioden före deras deltagande i mekanismen. Denna siffra motsvarar den maximala avvikelsen mellan IEP/FRF-marknadskursen och den motsvarande centralkursen. Den maximala avvikelsen mellan FRF/IEP-marknadskursen och den motsvarande centralkursen översteg 13 %. Under båda dessa perioder låg den franska francen i botten på ERM-bandet. Spännet i kursavvikelsen sammanhängde emellertid mer med FIM. s styrka än med FRF:s svaghet. FRF låg vid denna tidpunkt nära sin centralkurs gentemot medianvalutan. 156 5. 2. 2. Kursutvecklingen för valutorna i ERM I tabell 5. 1 presenteras övergripande statistik om varje ERM-valutas kursrörelser i förhållande till medianvalutan under de senaste två åren fram till slutet av februari 1998. I diagram 5. 2 visas varje ERM-valutas procentuella avvikelse från dess centralkurs gentemot medianvalutan under samma period. För FIM och ITL bedöms den delperiod som föregick deras deltagande i ERM i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM (samtidigt som hänsyn tas till att det inte fanns något formellt åtagande från de nationella myndigheterna att eftersträva en viss växelkurs). Detta gör det möjligt att bedöma alla valutorna i ERM utifrån en jämförbar grund. Ur det statistiska materialet kan utläsas att en grupp på sex valutor, som består av BEF/LUF, DKK, DEM, NLG och ATS, har uppvisat låg och minskande kursvolatilitet under bedömningssperioden. Denna grupp valutor har nästan oavbrutet legat inom ±1 % från deras centralkurser gentemot medianvalutan och ingen valuta har under något tillfälle överskridit intervallet på ±2,25 %. En av dessa valutor har i själva verket utgjort medianvalutan under nästan hela perioden. Växelkursstabiliteten mellan dessa valutor återspeglas av mycket små differenser mellan deras både kort- och långfristiga räntor. Vid slutet av 1998 var DKK medianvalutan i ERM samtidigt som de övriga valutorna i gruppen låg inom ett intervall på 0,1 % från sina centralkurser mot DKK. Tabell 5. 1 Kursavvikelse gentemot medianvalutan (mars 1996-februari 1998, dagskurser) Genom snitt (%) Absolut genom- snitt (%) Högsta Minsta Standard avvikelse (%) (%) BEF/LUF DKK DEM ESP FRF IEP ITLa) NLG ATS PTE FIM*) -0,08 -0,46 -0,13 0,71 -0,81 4,56 -0,77 0,15 -0,15 0,67 0,54 0,22 0,47 0,14 0,71 0,81 5,21 1,57 0,25 0,16 0,86 1,26 0,44 0,04 0,34 2,61 0,05 10,91 1,84 0,93 0,31 2,76 3,74 -0,44 -1,41 -0,46 0,00 -2,35 -4,24 -7,82 -0,30 -0,47 -1,36 -4,21 0,23 0,52 0,12 0,47 0,56 4,17 2,13 0,32 0,13 0,88 1,44 1 Dagar <-2,25% Antal 0 0 0 0 2 32 96 0 0 0 39 I procent av antalet handelsdagar 0 0 0 0 0 6 19 0 0 0 8 a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit i ERM under hela granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. Alla handelsdagar då ITL och FIM låg under fluktuationsintervallets nedre gräns på -2,25 % inföll under perioden före ERM-deltagandet. Källa: kommissionen 157 Diagram 5. 2 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot medianvalutan i ERM (dagskurser) 4% 3% 2% 1% 0% - 1% -2% -3% -4% ^o»„ifci«w^iiiJ,,; \o vo ?! ÎI S IS ro «n vo 2! >-H g; Ç § S m <n g; I <*i -4V« -BEF DKK -DEM FRF 4% 3% 2% 1% 0% - 1% -2% -3% -4% 12% ^ ^ ^ f c ^ K *^ <-» •ATS •NIG -ESP •PTE 12°/i 8% H -12°/. -12% •DZP -ITL -FTM Anmärkning: De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober 1996 respektive den italienska lirans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel. Källa : kommissionen 158 Vid början av den granskade perioden kom FRF under ett visst säljtryck beroende på den franska ekonomins svaghet och efterdyningarna av arbetsnedläggelserna i den offentliga sektorn. Under två dagar låg FRF mer än 2,25 % under sin centralkurs mot medianvalutan. Den franska francen understöddes emellertid av att tecken på en ekonomisk återhämtning kunde skönjas från och med mars 1996 och den franska valutan har under större delen av granskningsperioden legat mindre än 1 % under sin centralkurs. I augusti 1996 föll FRF till nära -2,25 % mot medianvalutan när politisk osäkerhet och tunn handel i valutan förstärkte kursrörelserna. En trendmässig nedgång i de franska kortsiktiga räntorna bromsades tillfälligt upp och Banque de France ingrep till stöd för valutan. Säljtrycket på FRF blev kortvarigt och därefter har valutan legat stabilt innanför ERM-bandgränserna. FRF låg under sin centralkurs gentemot medianvalutan under nästan hela granskningsperioden men hade i slutet av februari 1998 i det närmaste konvergerat mot sin centralkurs, efter att ha varit medianvaluta under en kort period i december 1997. ESP har legat över sin centralkurs mot medianvalutan under hela granskningsperioden. I april 1996 var ESP mer än 2,25 % starkare än medianvalutan. ESP:s appreciering återspeglade det stora inflödet av kapital till Spanien allteftersom investerare lockades av den förbättrade makroekonomiska situationen och av en betydande räntedifferens gentemot de övriga medlemsstaterna. I januari 1997 stärktes ESP åter kraftigt inom ERM och Banco de Espana intervenerade för att dämpa takten i apprecieringen. Vid slutet av februari 1998 avvek emellertid ESP inte med mer än 0,3 % från sin centralkurs mot medianvalutan. Pesetans stabilitet hjälpte lång- och kortfristiga räntedifferenser mellan Spanien och medlemsstaterna med lägre räntenivå. till att minska PTE låg under granskningperioden aldrig mer än 2,25 % under sin centralkurs mot medianvalutan och låg kontinuerligt över sin centralkurs mot medianvalutan från september 1996 fram till slutet av granskningsperioden. I januari 1997 överskred PTE bandgränsen på +2,25 % gentemot medianvalutan under en kraftig appreciering, vilken framgångsrikt dämpades genom ingripande av Banco de Portugal. Därefter har PTE:s avvikelse från sin centralkurs mot medianvalutan succesivt minskat och den var nära noll i slutet av februari 1998. Liksom när det gäller Spanien har den stabila växelkursen gynnat de portugisiska räntornas konvergens i de medlemsstater som har en lägre räntenivå. i riktning mot räntesatserna 159 IEP har tagit sitt fluktuationsutrymme i anspråk mer än någon annan valuta i ERM under de granskade två åren. IEP:s genomsnittliga avvikelse från sin centralkurs gentemot medianvalutan var extremt hög, +4,6 % jämfört med de övriga valutorna i ERM. IEP låg mer än 2,25 % under sin centralkurs mot medianvalutan under de första 32 dagarna av granskningsperioden men stärktes kraftigt inom ERM-systemet under perioden april till november 1996. Denna trend ledde till att den irländska valutan steg från en låg till en hög position inom ERM - där den låg kvar fram till slutet av granskningsperioden - och återspeglade en motsvarande förstärkning av GBP. IEP var starkt inom ERM under större delen av 1997 och den irländska valutans avvikelse från sin centralkurs mot medianvalutan uppgick som mest till knappt 11 %. Till följd av avtagande marknadsförväntningar om en revalvering av dess centralkurs i ERM inför beslutet om deltagande i EMU, började IEP-kursen att falla tillbaka mot slutet av 1997. I början av 1998 försvagades den irländska valutan kraftigt och kom i slutet av februari att ligga inom 3 % från sin centralkurs gentemot medianvalutan. IEP revalverades med 3 % gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998, dvs. efter granskningsperiodens slut. Ur siffermaterialet kan tydligt utläsas att ostadigheten i IEP:s växelkurs under granskningsperioden har varit ganska hög. IEP låg under större delen av perioden utanför intervallet på ±2,25 % gentemot medianvalutan. Det har huvudsakligen varit fråga om en positiv avvikelse gentemot medianvalutan, vilket återspeglar valutans relativa styrka. Som redan påpekats förklaras IEP:s styrka dels av att den irländska valutan tenderar att följa GBP:s kursrörelser, men också av den höga aktiviteten i den irländska ekonomin. Under perioden steg GBP kraftigt gentemot de övriga valutorna i gemenskapen och drog med sig IEP, även om korrelationen mellan de bägge valutornas kursrörelser blev allt mindre stark. Samtidigt har Irland haft mycket hög ekonomisk tillväxt i kombination med låg inflation och fortsatt konsolidering av de offentliga finanserna. 160 ITL har deltagit i ERM från och med den 25 november 1996, dvs. i slutet av februari 1998 under mer än 15 månader. Eftersom den italienska valutan under 1992/93 deprecierades mycket kraftigt efter utträdet ur ERM, och återigen under det första kvartalet 1995, upplevde ITL därefter en långvarig appreciering i förhållande till de övriga ERM-valutorna. ITL nådde i mars 1996 en lägsta kurs som låg omkring 8 % under dess framtida centralkurs gentemot medianvalutan, men i mitten av maj hade avvikelsen minskat till 2 %. Under juli och augusti 1996 ökade avvikelsen återigen till som mest 3,4 % och ITL låg under omkring en månad kvar på en nivå mer än 2,25 % under sin centralkurs gentemot medianvalutan. ITL:s tillfälliga svaghet sammanhängde med en motsvarande kursrörelse för USD och medförde ett uppehåll i trenden mot sjunkande kort- och långsiktiga räntor. Därefter stärktes ITL återigen utan stöd av höga räntor eller väsentliga totalt 96 dagar av granskningsperioden låg ITL mer än 2,25 % under sin centralkurs gentemot medianvalutan. Efter återinträdet i ERM har ITL emellertid legat inom ±2,25 % från sin centralkurs gentemot medianvalutan och låg endast 0,4 % över den i slutet av februari 1998. interventioner på valutamarknaderna8. Under FIM har deltagit i ERM sedan den 14 oktober 1996, dvs. i slutet av februari 1998 under mer än 16 månader. FIM försvagades under början av perioden huvudsakligen på grund av de osäkra tillväxtutsikterna för den finska ekonomin. En förbättring av de grundläggande ekonomiska förhållandena i ekonomin ledde emellertid från och med maj 1996 till en kraftig omkastning av trenden och den finska marken steg under perioden maj till oktober 1996 från omkring 4,2 % till 1,7 % under sin centralkurs gentemot medianvalutan9. Denna appreciering ägde rum samtidigt som det lättades på penningpolitiken eftersom den mycket låga inflationen gjorde det möjligt för Suomen Pankki att under 1996 sänka räntan väsentligt. FIM låg mer än 2,25 % under sin centralkurs gentemot medianvalutan under totalt 39 dagar av granskningsperioden. Efter inträdet i ERM har emellertid FIM:s marknadskurs alltid överstigit dess centralkurs gentemot medianvalutan och har under två tillfällen legat mer än 2,25 % från centralkursen gentemot medianvalutan. Avvikelsen från centralkursen uppgick till 3,7 % i januari 1997 när FIM blev den näst starkaste valutan i ERM, vilket sammanföll med en allmän appreciering av de nordiska valutorna. FIM:s styrka återspeglade de gynnsamma tillväxtutsikterna i den finska ekonomin och centralbanken intervenerade på marknaden för att begränsa valutans appreciering. I augusti 1997 hamnade FIM åter mer än 2,25 % över i samband med att det på valutamarknaderna spekulerades i en uppskrivning av valutan. Centralbanken ingrep inte vid detta tillfälle. I slutet av februari 1998 hade FIM konvergerat till sin centralkurs. sin centralkurs gentemot medianvalutan Banca d'Italia intevenerade på valutamarknaderna under första halvåret 1996 för att begränsa lirans volatilitet under kursstegringsfasen samt för att väsentligen utöka sin valutareserv. Under juli och augusti 1996 stöttade centralbanken Uran genom att helt enkelt upphöra med denna typ av kursdämpande interventioner. När Finland i oktober 1996 gick med i ERM låg marknadskursen gentemot ecun omkring 1 % över centralkursen. 161 5. 2. 3. Valutor utanför ERM GRD, SEK och GBP deltog inte i ERM under den granskade perioden mars 1996- februari 1998, även om GRD gick med i mekanismen i mars 1998. I avsaknad av ERM- centralkurser var det inte tekniskt möjligt att granska deras växelkursutveckling på samma grunder som valutorna i ERM. Dessutom förefaller det lämpligt att dessa valutors växelkursutveckling bedöms mot bakgrund av de strategier för penningpolitiken som tillämpas av deras respektive myndigheter. Myndigheterna i Förenade kungariket och Sverige följer en strategi grundad på direkta inflationsmål och har flytande växelkurser, medan en stabil växelkurs gentemot ecun har utgjort en integrerad del av den officiella inflationsbekämpningsstrategin i Grekland. Växelkursutvecklingen för dessa valutor i förhållande till DEM beskrivs i diagram 5. 3 och i förhållande till deras nominella effektiva växelkurs i diagram 5. 4. Därutöver beskrivs GRD:s kursutveckling mot ecun i diagram 5. 3. GRD stärktes mot såväl DEM som ecu under den första delen av granskningsperioden. Sedan det andra kvartalet 1996 har kursen legat inom intervallet 155-160 GRD för en DEM. Under det första halvåret 1997 sjönk drakmans kurs mot ecun. I effektiva nominella termer har GRD under hela perioden varit relativt stabil. Den av de grekiska myndigheterna uttalade viljan att delta i EMU och framsteg i att minska inflation och offentliga underskott har främjat växelkursstabiliteten. GRD utsattes emellertid för ett betydande säljtryck i oktober 1997 när den finansiella oron spred sig från de nya marknadsekonomierna i Asien. GRD försvarades framgångsrikt med hjälp av tillfälliga räntehöjningar och interventioner på valutamarknaderna. I mars 1998 gick GRD med i ERM med en centralkurs på 357 drakmer per ecu, vilket var väsentligt under den då rådande marknadskursen. Den nominella effektiva växelkursen för SEK steg med omkring 5 % mellan mars och oktober 1996, men sjönk tillbaka under perioden fram till juni 1997 på grund av att tillväxtutsikterna i den svenska ekonomin försämrades och att Riksbanken lättade på penningpolitiken. Växelkursen mellan SEK och DEM följde en liknande trend men med större kursutslag. Trenden vändes igen från juni 1997 när kronan började att stiga till följd av en förbättrad tillväxtprognos för den svenska ekonomin. Uttryckt i nominella effektiva termer var kronan det fjärde kvartalet 1997 tillbaka på nivån från mars 1996 och nådde en högsta notering på 4,25 kronor per DEM i oktober 1997. I slutet av februari 1998 var kursen 4,42 SEK per DEM. 162 Diagram 5. 3 Valutor som ej ingår i ERM: växelkursen gentemot den tyska marken och (endast för den grekiska drakman) gentemot ecun. (dagskurser) G R D / D EM GRD gentemot DEM och gentemot ECU GRD/ECU 165 315 155 H 01/03/96 1 05/06/96 1 03/09/96 1 29/11/96 1 03/03/97 1 05/06/97 h 03/09/97 01/12/97 GRD/DEM GRD/ECU SEK/DEM 01. 03. 96 05. 06. 96 03. 09. 96 29. 11. 96 03. 03. 97 05. 06. 97 03. 09. 97 01. 12. 97 DEM/GBP 2. 0 H 1 1 1 1 1 h 01/03/96 05/06/96 03/09/96 29/11/96 03/03/97 05/06/97 03/09/97 01/12/97 Åiö&c : k o m m i s s i o n en 163 Kuvio 5. 4 Kreikan, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan nimelliset efektiiviset valuuttakurssit (suhteessa 23 teollistuneeseen maahan, kuukausitiedot, maaliskuu 1996=100) 130 so 03/96 05/96 07/96 09/96 11/96 01/97 03/97 05/97 07/97 09/97 11/97 01/98 •-*••••• Krelkka -*- Ruotsl -*- Yltdistynyt kuningaskunta Lähde : Komissio GBP apprecierade mycket kraftigt under granskningsperioden. Förstärkningen av det brittiska pundet var en följd av att Förenade kungarikets ekonomi låg före de flesta övriga medlemsstaters i konjunkturcykeln och därigenom också förväntningarna om högre räntor. Apprecieringen var mest markant mellan augusti 1996 och juli 1997, när GBP i nominella effektiva termer steg med 25 %. GBP:s kursuppgång gentemot DEM (38 %) och andra EG-valutor var ännu större under denna period. Efterfrågan på GBP förklarades av att Bank of England stramade åt penningpolitiken när tecken på ett ökat inflationstryck började märkas och av att sedvanliga spridningseffekter på grund av den stigande dollarkursen uppstod. Stigande tillväxt i den brittiska ekonomin föranledde redan 1996 marknadspekulationer om en stramare penningpolitik, vilket ledde till att den redan positiva räntedifferensen mellan Förenade kungariket och Tyskland vidgades. Bank of England höjde i sex steg diskontot till 7,25 % under granskningsperioden. GBP-kursen eftersom understöddes vidare av utvecklingen diversifieringen av värdepappersportföljer inför starten av EMU har tenderat att öka investeringar i GBP-denominerade tillgångar. En kort period med säljtryck på GBP inträffade dock i september/oktober 1997, föranlett av spekulationer om ett tidigt EMU- deltagande för Förenade kungariket med en ingångskurs understigande den rådande marknadskursen. Förväntningar om en åtstramning av penningpolitiken i Tyskland ledde till en viss försvagning av GBP-kursen under andra halvåret 1997, men kursen hade i slutet av februari 1998 återvänt till nivån på närmare 3,0 DEM. sammanhängande med EMU, 164 5. 3. Bedömning av växelkursstabilitet i enlighet med kriterierna i fördraget Tio valutor - BEF/LUF, DKK, DEM, ESP, FRF, IEP, NLG, ATS och PTE - hade vid utgången av februari 1998 deltagit i ERM under mer än två år. Av dessa hade endast växelkursen för IEP under en längre tidsperiod överskridit ett intervall på ±2,25 % kring dess centralkurs gentemot medianvalutan. Kursawikelsen för IEP har dock oftast inneburit att valutans marknadskurs legat över dess centralkurs. Dessa 10 valutor anses därför inte ha varit utsatta för allvarliga spänningar i ERM under de två åren som granskningen avser. Vid tidpunkten för rådets beslut i maj 1998 kommer ITL och FIM att ha deltagit i ERM under cirka 17 respektive 18,5 månader. Vad gäller växelkursvariationerna har båda valutorna uppvisat ett ganska likartat mönster, med en appreciering under perioden före ERM-inträdet och en relativt stark och stabil kursutveckling inom ERM därefter. För denna gransknings ändamål bedöms ITL och FIM som om de båda valutorna hade deltagit i ERM med deras nuvarande centralkurser under hela tvåårsperioden. Vad gäller dessa båda valutor förekom inte något behov för direkta penning- och valutapolitiska åtgärder för att försvara valutan, vare sig i form av officiella räntehöjningar eller interventioner på valutamarknaderna. Ingen av valutorna anses under omfattande granskningsperioden ha varit utsatt för spänningar inom ERM. GRD, SEK och GBP har inte deltagit i ERM under granskningsperioden. Följaktligen kan deras växelkursstabilitet inte bedömas på samma sätt som för de deltagande medlemsstaterna. 165 Bilaga: Metoder vid bedömningen av växelkursstabilitet inom ERM Medianvalutametoden som används som operativ ram för att bedöma uppfyllandet av växelkurskriteriet, diskuteras utförligt i faktarutan i kapitel 5. I denna bilaga behandlas möjliga alternativa operativa ramars för- och nackdelar10. Bekräftelse av deltagande i ERM under minst de två senaste åren och på iakttagande av ett intervall på ±2,25 % kring centralkurserna antas gälla för alla operativa ramar. Det som främst skiljer de olika ramarna åt gäller det riktmärke, mot vilket ERM-valutornas växelkursvariationer bedöms. Allmänt sett omfattar de viktigare tillgängliga operativa ramarna en bedömning av en valutas kurs variation i förhållande till dess centralkurs jämfört med någon referensvaluta. Denna referensvaluta, som kan komma att ändras under granskningsperiodens lopp, definieras som riktmärke för bedömningen. Den viktiga frågan är hur ett sådant riktmärke bör väljas. I denna bilaga diskuteras operativa ramar med användning av följande möjliga riktmärken: 1. den starkaste valutan i ERM (kan eventuellt förändras över tiden); 2. DEM, och 3. ecun. 1. Bedömning av ERM-valutornas växelkursutveckling gentemot den starkaste valutan i ERM (diagram 5. 5 och 5. 6) Den huvudsakliga fördelen med att använda den starkaste valutan i ERM som riktmärke är att det överensstämmer med en ambitiös tolkning av växelkursstabilitet. Enligt denna metod inriktas bedömningen enbart på de övriga ERM-valutornas växelkursrörelser i förhållande till deras nedre fluktuationsutrymme gentemot den starkaste valutan. Det finns emellertid flera nackdelar med denna metod. 10 ERM-valutornas växelkursvariationer under granskningsperioden, för varje operativ ram, visas som procentuella avvikelser från deras centralkurser i förhållande till den ifrågavarande referensvalutan i diagram 5. 5-5. 8 och i diagram 5. 2-5. 5 visas statistiska jämförelser mellan de olika metoderna. I samband med att resultatet av de olika bedömningarna kommenteras analyseras kortfattat varje operativ ram som ett komplement till diskussionen i faktarutan i kapitel 5. 166 För det första motsvarar bedömningen av en valutas kursvariation i förhållande till den starkaste valutan i ERM varken växelkursmekanismens avsedda eller faktiska sätt att fungera. ERM utformades som ett symmetriskt system och i den meningen är systemet förankrat kring valutan i dess centrum och inte kring den starkaste valutan. Det är otvetydigt att DEM innehaft rollen som "de facto"- ankare i ERM, vilket återspeglar dess erkända stabilitet och ställning som viktig internationell reservvaluta. DEM har dock inte alltid varit den starkaste valutan i ERM. DEM:s roll som ankare har i själva verket avspeglats i den tyska valutans tendens att ligga i eller nära växelkursmekanismens centrum. Det är i det här sammanhanget värt att notera att DEM (eller någon av de nära sammanbundna centrala valutorna) har utgjort medianvalutan i ERM under den allra största delen av granskningsperioden. När det gäller ERM:s sätt att fungera i praktiken har vidgandet av fluktuationsutrymmet till ±15% åtföljts av en större fokusering på systemets "centrum" som riktmärke för växelkurspolitiken. Sålunda har nationella monetära myndigheter varit mer inriktade på att undvika alltför stora kurssvängningar för deras valutor än att iaktta ett snävt fluktuationsutrymme i förhållande till den starkaste inom i ERM. Denna uppfattning stöds av avsaknaden av reaktioner valutan växelkursmekanismen på IEP:s appreciering 1996. Genom möjligheten till större kursvariationer till följd av fluktuationsutrymmet på ±15 % uppstår, för det andra, en risk för att användningen av den starkaste valutan som riktmärke skulle kunna ge upphov till orimliga resultat vid granskningen av kurs variationer. Denna olägenhet framstår som särskilt relevant mot bakgrund av IEP:s kursutveckling under granskningsperioden, vilket illustreras i diagram 5. 5. Alla de övriga valutorna i ERM låg under lång tid betydligt under sina centralkurser gentemot IEP. Det vore emellertid felaktigt att dra slutsatsen att dessa valutor var "svaga" inom ERM. IEP kan lätt identifieras som ett särfall med hänsyn till storleken på dess avvikelse från centralkurserna gentemot de övriga valutorna, vilka låg tätt samlade inom ERM. Det finns emellertid ingen regel för att avgöra huruvida en valuta är ett särfall. Mindre entydiga exempel än fallet EIP skulle endast kunna avgöras på godtycklig grund. Ur diagram 5. 6, som visar resultatet av beräkningen utan IEP, kan utläsas att större bilaterala kursawikelser än 2,25 % inte varit ovanliga under granskningsperioden och måste ses som kännetecknande för ERM:s funktionssätt efter 1993. 167 2. Bedömning av ERM-valutornas växelkursutveckling gentemot DEM (diagram 5. 7) Traditionellt har DEM valts som referens för att bedöma växelkursutvecklingen inom ERM. Detta återspeglar DEM:s särskilda roll som växelkursmekanismens de facto- ankare. Det är emellertid olämpligt att använda DEM som referensvaluta i denna granskning eftersom detta skulle innebära att DEM:s växelkursutveckling på förhand definitionsmässigt skulle anses vara stabil och därigenom uteslutas från granskningen. För fullständighetens skull illustreras emellertid i diagram 5. 7 de övriga ERM-valutornas växelkursutveckling med avseende på deras centralkurser gentemot DEM. Med hänsyn till att DEM eller en av de andra nära sammanbundna centrala valutorna har haft centrumpositionen inom ERM under den allra största delen av granskningsperioden, är det inte förvånande att konstatera en nära korrelation mellan växelkursrörelserna gentemot DEM och gentemot medianvalutan. Denna korrelation är särskilt tydlig när man jämför statistiksammanställningarna i tabell 5. 1 och 5. 4. 3. Bedömning av ERM-valutornas växelkursutveckling gentemot ecun (diagram 5. 8) Ecun skulle kunna ses som det naturliga valet av referensvaluta vid bedömningen av utvecklingen av växelkurserna inom ERM. Detta innebär emellertid två olägenheter. För det första uttrycks fluktuationsutrymmen och interventionsskyldigheter inom ERM med hänvisning till en matris av bilaterala växelkurser. Det har aldrig funnits ett formellt åtagande att i sig använda ecukursen som riktmärke inom ERM. För det andra innehåller ecukorgen valutor som står utanför ERM. Eftersom kursrörelser i dessa valutor kan påverka ecuns värde kan ERM-valutornas växelkurser gentemot ecun påverkas av händelser som ligger utanför växelkursmekanismen. Detta är relevant för denna granskning med hänsyn till den kraftiga apprecieringen av GBP sedan mitten av 1996. I diagram 5. 8 visas avvikelserna under granskningsperioden i ERM-valutornas växelkurser från deras centralkurser gentemot ecun. Samtliga ERM-valutor utom ITL och IEP har tenderat att depreciera i förhållande till ecun. Dessa kursrörelser gentemot ecun förklaras främst av apprecieringen av GBP inom ecukorgen och gör det svårt att dra meningsfulla slutsatser om växelkursutvecklingen inom ERM. 168 Tabell 5. 2 Kursavvikelse gentemot den starkaste valutan (mars 1996-februari 1998, dagskurser) BEF/LUF DKK DEM ESP FRF IEP ITLa) NLG ATS PTE FIM a) -5,65 -6,04 -5,71 -4,82 -6,41 -0,61 -6,32 -5,42 -5,73 -4,83 -4,96 -0,24 -1,47 -0,29 0,00 -1,36 0,00 -1,61 0,00 -0,32 0,00 0,90 -12,59 -12,24 -12,47 -11,36 -13,05 -5,50 -11,79 -12,40 -12,48 -11,13 -10,67 3,88 3,29 3,77 3,87 3,49 1,35 2,59 3,94 3,78 3,08 2,95 Antal 339 405 350 329 443 56 491 334 350 344 393 I procent av antalet handelsdagar 67 81 70 65 88 11 98 66 70 68 78 a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit i ERM under hela granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. Källa: kommissionen Tabell 5. 3 Kursavv ikelse gentemot den starkaste valutan exklusive det irländska pundet (mars 1996-februari 1998, dagskurser) BEF/LUF DKK DEM ESP FRF 1EP ITL a) NLG ATS PTE FIM a) -1,43 -1,82 -1,49 -0,63 -2,18 3,27 -2,13 -1,21 -1,51 -0,67 -0,80 -0,24 -0,25 -0,29 0,00 -0,27 9,50 0,00 0,00 -0,32 0,00 0,90 -4,14 -4,09 -4,19 -2,85 -4,77 -5,50 -9,13 -3,89 -4,18 -2,49 -6,91 0,71 0,75 0,68 0,62 0,87 4,01 2,13 0,71 0,68 0,69 1,46 Antal 51 105 56 3 259 56 205 35 57 18 62 I procent av antalet handelsdagar 10 21 11 1 51 11 41 7 11 4 12 a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. ERM under hela Källa: kommissionen 169 Tabell 5. 4 Kursavvikelse gentemot DEM (mars 1996-februari 1998, dagskurser) Genom Absolut Högsta Minsta Standard Dagar < -2,25 % snitt genom- snitt avvikelse Antal (%) 0,06 -0,33 0,00 0,85 -0,68 4,68 -0,64 0,28 -0,02 0,81 0,68 BEF/LUF DKK DEM ESP FRF IEP ITL a) NLG ATS PTE FIM a) (%) 0,11 0,48 0,00 0,85 0,73 5,34 1,65 0,29 0,02 1,01 1,40 (%) (%) 0,44 0,24 0,00 2,61 0,25 11,09 2,13 0,91 0,06 3,05 4,02 -0,13 -1,50- 0,00 -0,34 -2,35 -4,24 -7,82 -0,07 -0,08 -1,36 -4,20 0,15 0,58 0,00 0,46 0,60 4,23 2,20 0,25 0,02 0,95 1,50 0 0 0 0 2 32 96 0 0 0 39 I procent av antalet handelsdagar 0 0 0 0 0 6 19 0 0 0 8 a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit i ERM under hela granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. Källa: kommissionen ,. Tabell 5. 5 Kursavvikelse gentemot ECU (mars 1996-februari 1998, dagskurser) Genom Absolut Högsta Minsta Standard Dagar < -2,25 % snitt genom- snitt avvikelse Antal (%) -0,90 -1,29 -0,96 -0,11 -1,64 3,82 -1,57 -0,68 -0,98 -0,14 -0. 26 BEF/LUF DKK DEM ESP FRF IEP ITL a) NLG ATS PTE FIM a) (%) 1,65 1,33 1,55 1,53 1,64 4,08 1,60 1,67 1,57 1,12 1,11 (%) (%) 2,18 0,55 1,85 3,35 0,21 8,91 0,62 2,48 1,88 1,77 2,55 -3,31 -2,99 -3,20 -2,36 -3,70 -2,38 -5,83 -3,14 -3,21 -2,54 -3,35 1,59 0,93 1,47 1,68 1,00 3,14 1,12 1,70 1,47 1,30 1,30 146 108 137 7 170 2 74 133 143 51 32 I procent av antalet handelsdagar 29 21 27 1 34 0 15 26 28 10 6 a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. deltagit i ERM under hela Källa: kommissionen 170 Diagram 5. 5 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den starkaste valutan i ERM (dagsnoteringar) -10% H -15% -BEF DKK •DEM FKF -10% A -15% 5% 0% -5% -10% -i -15% 8 8 8 « -10% H -15% •ATS NLG •PTE ESP -I 1 h 5% 0% ^ -5% - -10% -15% -10% -15% e ^ e m ?J SJ o\ <o SJ TO 5 25 V© 5 £ OV Q -IEP -ITL FTM Anmärkning: De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober respektive den italienska Urans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel Kalla : kommissionen 171 Diagram 5. 6 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den starkaste valutan i ERM exklusive det irländska pundet (dagskurser) 5% :5% - -10% - -15% 5% 0% -5% H -10% -15% 5% 0% -5% i WY>. ' ""~v V. '"v-7? 1 1 1 h -10% A -15% VO SO •BEF DKK •DEM FRE 1 1 1 1 h -10% -15% S5 rH S! fr, •ATS -NLG •PTE ESP -10% -15% Q S! ^ g ? g •ITL ÎTM Anmärkning: De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober respektive den italienska lirans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande fill deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel. Källa: kommissionen 172 Diagram 5. 7 Procentuell avvikelse från den tyska markens centralkurs (dagskurser) 4% 3% 2% 1% 0% - 1% A -2% -3% - -4% /V/" i-l v> e c! •BEF DKK •FRF 4% 3% A 2% 1% 0% -1% -^•'^-^ -2% A -3% A -4% \o g, »a «o sa £ ox ç f> \p £ I-H c; x-~ £v « ç w •ATS NLG •ESP PTE -12% #T**T^ ! \o e p-i C t^ e f> e »-- e <o ti r- e* 1 r*. P> «s £j •ITL FTM Anmärkning: De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober respektive den italienska lirans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel Källa: kommissionen 173 Diagram 5. 8 Procentuell avvikelse från ecuns centralkurs (dagskurser) S* i -H S* $ o S* »0 P s * v» £ & § S £ i-H o -BEF DKK •DEM FRF 3 P. c £ P d -4% Ç\ g\ Ç\ 8 8 3 -ATS NLG •PTE ESP -4% iULf. 4% 3% 2% 1% 0% - 1% -2% -I -3% -4% 12% -4% -12% •EEP -ITL FTM Anmärkning: De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober respektive den italienska Urans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel. Källa: kommissionen 174 6. LÅNGFRISTIGA RÄNTOR 6. 1. Bestämmelser i fördraget I artikel 109j. 1 fjärde strecksatsen i fördraget anges följande: "En varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck i den långfristiga räntenivån". I artikel 4 i protokoll nr 6 om konvergenskriterier utvecklas kriteriet och anges följande: "Kriteriet om konvergens i räntesatserna. innebär att en medlemsstat under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en genomsnittlig långfristig nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. Räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller jämförbara värdepapper, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " Långfristiga räntor kan även ses som framåtblickande indikatorer som avspeglar finansmarknadernas bedömning av de bakomliggande ekonomiska förhållandena och nationella myndigheter kan inte direkt påverka dem. Den långfristiga räntenivån är en funktion av realräntan, den förväntade inflationen samt riskpremier (som i huvudsak sammanhänger med bristande skuldåterbetalningsförmåga, förväntade växelkursrörelser avreglerade och osäkerhet om kapitalmarknader inom gemenskapen bör medlemsstaternas långfristiga reala räntor visa en tendens att utjämnas. Skillnader mellan motsvarande nominella räntor avspeglar därför huvudsakligen finansmarknadernas bedömning av varje medlemsstats utsikter - vad gäller inflation, sunda offentliga finanser och växelkursstabilitet - i förhållande till de övrigas1. För varje medlemsstat utgör sålunda uppfyllandet av räntekriteriet ett bevis för att varaktig nominell konvergens och växelkursstabilitet i enlighet med fördragets krav har uppnåtts. inflations- och växelkursförväntningar). Med Skiljaktigheterna avspeglar även skillnader i skattemässig behandling och marknadslikviditet. 175 6. 2. Ränteutvecklingen i medlemsstaterna Ränteutvecklingen i medlemsstaterna kan inte bedömas utan att beröra utvecklingen utanför gemenskapen. Under de senaste åren har avsaknaden av ett påtagligt inflationstryck medfört allmänt stabila monetära förhållanden i de större industriländerna. I USA har inflationen legat kvar under 3,3 % sedan slutet av 1994, trots tecken på kapacitetsbegränsningar och ansträngd arbetsmarknad. Sedan 1994 har US Federal Reserve höjt sin styrränta ("federal-funds target rate") med endast 75 baspunkter till 5,5 %. Låginflationsmiljön, förstärkt av utsikterna till medelfristig budgetbalans samt flexibla utbudsförhållanden har lett till en kraftig kursuppgång på den amerikanska obligationsmarknaden. Obligationsräntorna2, som under 1994 steg med mer än 2 procentenheter, har sedan slutet av 1994 trendmässigt sjunkit, utom under första halvåret (ouppfyllda) 1996 marknadsförväntningar om en stramare penningpolitik. Avkastningen på den 10-åriga referensobligationen ("benchmark 10-year bond") har fallit från omkring 7,8 % vid slutet av 1994 till 5,6 % i februari 1998, under senare tid befrämjat av kraftiga kapitalinflöden orsakade av störningarna på de asiatiska finansmarknaderna. obligationsräntorna tillfälligt följd steg till då av I Japan har den svaga ekonomiska utvecklingen hållit nere inflationen under 1 % under större delen av perioden 1994-1997 och har gjort det nödvändigt att föra en tillväxtfrämjande penningpolitik. Det officiella diskontot har legat på den historiskt låga nivån 0,5 % sedan september 1995. De japanska obligationsräntorna har också fallit till tioåriga låga nivåer sedan slutet av 1997. Avkastningen på den historiskt referensobligationen var 1,8 % i februari 1998. Inom gemenskapen har den tyska inflationen under större delen av perioden sedan slutet av 1994 legat under 2 %3. Bundesbanks höjning av reporäntan med 30 baspunkter till 3,3 % i oktober 1997 utgjorde den första ändringen av en officiell räntesats sedan mitten av 1996 och den första räntehöjningen sedan 1992. 1 ett läge med dämpad inflationstakt och fortsatt budgetkonsolidering har utvecklingen av de tyska obligationsräntorna i stort sett legat i linje med de motsvarande amerikanska obligationsräntorna. Räntedifferensen mellan tyska och amerikanska obligationer gick emellertid i april 1996 över från att ha varit positiv till att bli negativ beroende på att den amerikanska konjunkturen fortsatte att vara tämligen gynnsam. Avkastningen på den tyska 10-åriga referensobligationen sjönk till 5,0 % i februari 1998 efter att mellan januari 1994 och januari 1995 ha stigit från 5,8 % till 7,5 %. inget annnat anges, avser alla avkastningsmått som diskuteras Om i denna avdelning månadsgenomsnitt. För gemenskapsländerna har harmoniserade serier använts (se beskrivningen i faktarutan). 10-åriga För referensstatsobligationen använts. Se kapitel 3. gemenskapen avkastningen utanför länder den har på 176 inriktning nära I resten av gemenskapen har inflationsnivåerna även varit allmänt låga och fallande sedan slutet av 1994. Den grundläggande inriktningen av penningpolitiken har varit likartad i medlemsstaterna, även om trenden i fråga om de kortfristiga räntorna varit mer varierande. I gruppen av länder bestående av Belgien/Luxemburg, Danmark, Frankrike och Österrike har penningpolitikens i Tyskland. Penningmarknadsräntorna i dessa länder ligger nu mycket nära varandra. I Spanien, Italien och Portugal möjliggjorde en nedgång i inflationen en gradvis sänkning av de officiella räntesatserna från och med slutet av 1994, men penningmarknadsräntorna i de här länderna fortsatte att ligga på en relativt hög nivå, om än i varierande grad. Höjningar av officiella räntor noterades på Irland, i Nederländerna i början av 1997 och i Finland i september 1997, i syfte att förebygga ett eventuellt ökat inflationstryck. Inom denna grupp av länder varierar penningmarknadsräntorna påtagligt. Nederländerna har bland de lägsta räntorna i gemenskapen medan de irländska räntorna är bland de högsta. I Förenade kungariket ligger penningmarknadsräntorna långt över de lägsta i gemenskapen till följd av att penningpolitiken varaktigt stramades åt under 1997 i syfte att dämpa det inhemska efterfrågetrycket och åter få ned inflationen till det officiella riktmärket. följt den Sedan slutet av 1994 har de långfristiga räntorna i gemenskapen konvergerat mot en lägre nivå, vilket åskådliggörs i diagram 6. 1. Den gynnsamma utvecklingen förklaras av utvecklingen av de amerikanska obligationsränterna samt kombinationen av måttligt inflationstryck och varaktiga framsteg i konsolideringen av de offentliga finanserna. En betydande växelkursstabilitet4, särskilt bland ERM-valutorna har också utgjort en bidragande faktor. Den genomsnittliga långfristiga räntan i gemenskapen5 har sjunkit med cirka 390 baspunkter från 9,2 % i januari 1995 till 5,3 % i februari 1998, med en kraftigare nedgång i de länder som hade ett relativt högt ränteläge i början av perioden. inom ett i dessa sex medlemsstater samlade Tyskland, Frankrike och Nederländerna har under större delen av perioden haft de lägsta långfristiga räntorna. I Belgien, Luxemburg och Österrike har räntorna hela tiden legat högst en procentenhet från den lägsta långfristiga räntan i gemenskapen. I februari 1998 intervall på endast låg räntorna 15 baspunkter. Utanför denna ländergrupp har Danmark och Irland haft något högre långfristiga räntor. I Finland var den långfristiga räntan tämligen hög fram till 1995 men har därefter kraftigt konvergerat mot de lägsta nivåerna i gemenskapen. Också i Portugal, Spanien, Italien och Sverige var de långfristiga räntorna högre men har sedan 1995 konvergerat nedåt. Räntesatserna i de sistnämnda medlemsstaterna nådde en topp i mars april 1995 men har därefter sjunkit med 800 baspunkter i Italien, 710 baspunkter i Spanien, 690 baspunkter i Portugal och 590 baspunkter i Sverige. I Förenade kungariket har nedgången i den långfristiga räntan varit betydligt lägre än i andra medlemsstater med relativt höga långfristiga räntor. I Grekland ligger den långfristiga räntan kvar betydligt över genomsnittet för gemenskapen, även om den har minskat från en mycket hög nivå. Se kapitel 5. Det aritmetiska medelvärdet av inhemska räntor, viktat med hjälp av varje medlemsstats andel av gemenskapens sammanlagda BNP för 1995. (Se faktarutan för ytterligare uppgifter om nationella räntenivåer. ) 177 Diagram 6. 1 Nominella långfristiga räntesatser (månatliga genomsnitt av dagsnoteringar) l) De tre brotten ( i form av lodräta linjer) i tidsserien för Grekland beror på ändringar i definitionen av den representativa räntesatsen (se faktaruta). 178 Diagram 6. 1 fortsättning Källa: EMI, Eurostat 179 6. 3. Bedömning av konvergens i de långfristiga räntesatserna i enlighet med bestämmelserna i fördraget statsobligationer eller använts avkastningen på 10-åriga För bedömningen av uppfyllandet av kriteriet om konvergens i räntesatserna har som referens jämförbara värdepapper6; närmare uppgifter om de räntesatser som använts för medlemsstaterna anges i faktarutan. Den långfristiga nominella räntesatsen har beräknats som ett tolvmånaders genomsnitt. Referensvärdet beräknas utifrån det aritmetiska genomsnittet av de genomsnittliga nominella långfristiga räntesatserna i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus två procentenheter. Som förklarats i kapitel 3 utväljs de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet7 på grundval av de harmoniserade indexen för konsumentpriser (HIKP). De genomsnittliga inflationstalen grundade på HIKP-indexen kan endast beräknas från och med december 1996 och finns endast tillgängliga fram till och med januari 1998, vilket innebär att referensvärdet för de långfristiga räntesatserna endast kan tas fram på ett enhetligt sätt för denna nämnda period, även om uppgifter om räntesatser finns tillgängliga för perioden före december 1996 och redan för februari 1998. De genomsnittliga långfristiga räntesatserna för 12-månadersperioden från och med februari 1997 till och med januari 1998 anges i den sista kolumnen i tabell 6. 1. Referensvärdet (som beräknats utifrån genomsnittet av räntesatserna i Frankrike, på Irland och i Österrike, de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet8) var 7,8 %. De genomsnittliga långfristiga räntorna i 14 medlemsstater (alla utom Grekland) understeg i januari 1998 referensvärdet, och alla medlemsstater utom Grekland uppfyllde således kriteriet om konvergens i räntesatserna. Referensvärdet har visat en nedåtgående trend sedan december 1996, då det uppgick till 9,1 % (se diagram 6. 2). Utöver den allmänna nedåtgående trenden för de långfristiga räntesatserna, påverkas referensvärdet även av sammansättningen av den grupp av tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten vad gäller prisstabilitet, vilket orsakade förändringar i referensvärdets nivå i oktober och november 1997. I tretton medlemsstater har de långfristiga räntesatserna ända sedan december 1996 legat under referensvärdet, vilket är ett ytterligare tecken på varaktighet. I synnerhet de kraftigt minskande räntedifferenserna för Spanien, Portugal och Sverige säkerställde att räntorna i dessa länder redan i december 1996 låg under referensvärdet. Den genomsnittliga räntesatsen för Italien har från och med februari 1997 understigit långfristiga referensvärdet. I Grekland har den genomsnittliga långfristiga räntesatsen överstigit referensvärdet under hela perioden sedan december 1996 även om räntegapet har minskat betydligt. Uppgifterna för Grekland är inte fullt jämförbara. 6 7 Det bör noteras att de medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet inte nödvändigtvis har de de lägsta räntesatserna. Återigen, se kapitel 3. 180 Faktaruta: underlag för kriteriet om konvergens i räntesatserna I artikel 109J. 1 fjärde strecksatsen i fördraget föreskrivs att varaktigheten i medlemsstaternas nominella konvergens och växelkursstabilitet skall granskas med hänvisning till de långfristiga räntesatserna. I artikel 4 i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna tillfogas att "räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller jämförbara värdepapper, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " I artikel 5 i protokoll nr 6 föreskrivs^ att kommissionen skall tillhandahålla det statistiska underlag som skall användas för tillämpningen av konvergenskriterierna. När det gäller räntekriteriet har emellertid Europeiska monetära institutet för Eurostats räkning tagit fram en harmoniserad serie för avkastningen på 10-åriga referensobligationer och samlar in uppgifterna från centralbankerna. De obligationer som har valts ut för att ingå i serien utmärks av att de • har en återstående löptid på omkring 10 år vid den tidpunkt då obligationen valdes ut, • • är utfärdade av staten, är tillräckligt likvida, vilket är det huvudsakliga urvalskriteriet (valet mellan en enda referensobligation och det aritmetiska medelvärdet av ett urval av obligationer är baserat på detta krav), avser avkastning före skatt, och • • har en fast räntekupong. För det stora flertalet medlemsstater gäller samtliga dessa egenskaper för de representativa räntor som används i denna undersökning. Detta säkerställer jämförbarhet mellan länderna. I december 1997 använde 11 medlemsstater en enda referensobligation och fyra medlemsstater använde ett urval av obligationer (Tyskland, Spanien, Portugal, Sverige). De harmoniserade serierna för Grekland börjar i mitten av 1997, eftersom en 10-årig referensobligation endast funnits sedan juni 1997. Innan dess baserades den representativa räntan på bästa tillgängliga substitut: mellan mars och juni 1997 på avkastningen för en sjuårig obligation med fast räntekupong, mellan februari 1996 och januari 1997 på emissionskursen för sjuåriga obligationer och mellan september 1992 och januari 1996 på emissionskursen för femåriga obligationer. 181 Tabell 6. 1 Utvecklingen för de långfristiga räntesatserna (12 månaders genomsnitt) 1994 1995 1996 1997 7,8 7,8 6,9 20,8 10,0 7,2 7,9 10,5 7,2 6,9 7,0 10,5 9,0 9,7 8,2 8,2 7,5 8,3 6,9 17,4 11,3 7,5 8,3 12,2 7,2 6,9 7,1 11,5 8,8 10,2 8,3 8,5 6,5 7,2 6,2 14,4 8,7 6,3 7,3 9,4 §Ä 6,2 6,3 8,6 2ii 8J) 7,9 7,3 9,1 7,1 januari 1998 b) 5,7 6,2 5,6 9,8 6,3 11 6^2 6,7 5,6 5,5 5^6 6,2 5,9 6,5 7,0 6,1 5,8 6,3 5,6 9,9 6,4 5,6 63 6,9 5,6 5,6 12 6,4 6,0 6,6 7,1 6,2 8,0 6,0 5,8 1993 a) 7,2 7,3 6,5 23,3 10,2 6,8 7,7 11,2 6,8 6,4 6,7 11,2 8,8 8,5 7. 6 8,0 B DK D EL c) E F IRL I L NL A P FIN S UK EURd) Referens värde e) Genomsnitt av de bästa resultaten fråga prisstabilitet Spridnings grad f) tre i om 1,6 1,3 1,8 1,0 0,5 0,5 För 1993 är siffrorna inte jämförbara för Luxemburg, Portugal och Grekland. Genomsnitt för februari 1997-januari 1998. Siffrorna för Grekland ej jämförbara. Vägt genomsnitt baserat på BNP. Den genomsnittliga räntesatsen i de tre medlemsstater som uppvisar de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet med ett påslag på två procentenheter. Beräknat som standardavvikelser (Grekland ej medräknat under något av åren). Källa: EM I, Eurostat 182 Diagram 6. 2 Jämförelse mellan de genomsnittliga långfristiga räntesatserna och referensvärdet 10 9 8 7 6 -I 5 Referensvärdet Genomsnitt för de tre bästa resultaten ' 1 -T r- 1 1 1 1 1 1 1 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 B - « - DK D - ^ -E 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 - • - GR F -•—IRL 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 NL - * -A 12 01 02 03 04 OS 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 96 97 98 P —FM S - • - UK Anm. : Det grå fältet representerar mtervallet på 2 procentenheter mellan de genomsnittliga räntesatserna i de tre medlemsstater som uppvisar de bästa resultaten i fråga om pnsstablilitet (fältets nedre gräns) och referensvärdet (fältets,övre gräns). Källa : kommissionen 183 7. TILLKOMMANDE FAKTORER I detta kapitel undersöks följande fyra områden med anknytning till ekonomisk integration och konvergens, vilka enligt artikel 109J. 1 också skall beaktas i rapporten: - - - - ecuns utveckling, resultaten av marknadsintegrationen, situationen för och utvecklingen av bytesbalansen, en undersökning av utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex. 7. 1. Ecuns utveckling Alltsedan aktiviteten på ecumarknaderna 1993 nådde en höjdpunkt, har det skett en gradvis nedgång i aktiviteten. Ecun har lidit av en allmän brist på likviditet och påverkats negativt av problemen inom EMS 1992 och 1993. Marknaderna för ecun fortsatte att krympa under 1996 och 1997. Aktiviteten var generellt sett låg på alla ecumarknader, men det noterades en viss uppgång i obligationsmarknaden under det första halvåret 1997. Till följd av den fortsatt höga andelen värdepapper som förföll till betalning fortsatte den totala volymen utestående ecudenominerade obligationer att sjunka. Under de två första månaderna 1998 har det skett en markant ökning av emissionerna av ecuobligationer, vilket avspeglar det ökande förtroendet för euron. Kursavvikelsen mellan ecuns marknadskurs och dess teoretiska värde krympte också gradvis under 1997 och det skedde en övergång från en negativ till en positiv kursavvikelse i november 1997. Dessa blygsamma förbättringar på ecumarknaderna avspeglade marknadens växande tilltro till tidsplanen för EMU samt en ökad rättslig klarhet om ecuns ställning till följd av antagandet i juni 1997 av rådets förordning (EG) nr 1103/97, i vilken omräkningskursen mellan ecun och euron fastställs till en euro för en ecu. Ett bevis för att marknaderna för ecun fungerade relativt sett dåligt var framväxten av en negativ kursavvikelse på över 50 baspunkter mellan ecuns marknadskurs och dess teoretiska värde från mitten av 1994. I ett historiskt perspektiv hade ±20 baspunkter ansetts utgöra valutahandelns normala spread. I samband med att spänningar åter uppstod inom ERM i början av 1995 och till följd av marknadens mer pessimistiska bedömning av EMU-processen ökade kursavvikelsen till aldrig tidigare observerade nivåer och uppgick i december 1995 till över 300 baspunkter (se diagram 7. 1). Därefter har kursavvikelsen krympt och låg under andra halvåret 1997 åter på under 50 baspunkter. Från den tredje november till slutet av 1997 handlades ecun på valutamarknaderna till en kurs som låg över det officiella korgvärdet, och den positiva kursavvikelsen uppgick den 25 november som högst till +37 baspunkter. Mot slutet av 1997 låg marknadskursen nästan i paritet med det officiella korgvärdet och under januari och februari 1998 fortsatte växelkursen för ecun att fluktuera kring paritet med den teoretiska kursen. 184 En rad faktorer har påverkats kursavvikelsens utveckling. I en mycket tunn ecumarknad kan jämnvikten mellan utbud och efterfrågan på ecu påverkas av en enskild större aktör på marknaden. I avsaknad av en centralbank för ecun finns ingen penningpolitik och ecuräntesaterna spelar en mycket ringa roll. Utöver dessa strukturella faktorer har en viktig faktor varit marknadens inställning till EMU-projektet. I detta hänseende har marknadens mer positiva inställning till EMU tillsammans med antagandet av rådets förordning (EG) nr 1103/97, som har försett marknaderna med rättslig klarhet och säkerhet om ecun, lett till att marknadsaktörerna har visat ett mer aktivt intresse för ecun. Marknaderna är nu övertygade om att ecun kommer att omräknas enligt kursen en euro för en ecu när den ekonomiska och monetära unionens tredje etapp börjar. Marknaderna prissätter därför ecun som en valuta som helt säkert kommer att "delta i EMU" med en i förhållande till euron redan fastställd växelkurs. Marknadsaktörerna förutser emellertid inte något stort uppsving för ecumarknadernas allmänna utveckling. Emissionerna av obligationer i ecu understeg 1996 betydligt volymen ecuobligationer som förföll till betalning vilket ledde till att den utestående obligationsvolymen i ecu minskade med 7 % till 118 miljarder ecu (grekiska obligationer kopplade till ecun ej medräknade). Detta skall jämföras med en historisk rekordnotering för utestående obligationer på 140 miljarder ecu 1993. Under 1997 emitterades obligationer för omkring 14,8 miljarder ecu och 19,1 miljarder ecudenominerade obligationer förföll till betalning. Beloppet utestående ecuobligationer netto sjönk därför till 114 miljarder ecu i slutet av 1997, vilket innebar en årlig minskning på 11 %. Diagram 7. 1. baspunkter Kursavvikelse mellan ecuns marknadskurs och dess teoretiska värde (veckogenomsnitt) 1994 Källa : kommissionen 185 Från början av 1997 ökade gradvis efterfrågan på ecu från institutionella investerare, låt vara från en mycket låg nivå. Emissionsverksamheten ökade i jämförelse med den genomsnittliga noterade aktivitetsnivån under 1996. En rad innovativa emissioner genomfördes på marknaden vilket avspeglade ett växande intresse från emittenter och investerare för möjligheten att med hjälp av ecun ta positioner i euro före starten av den tredje etappen av EMU. Bland fördelarna för emittenterna är att det inte är nödvändigt att redenominera obligationerna samt att en låneprofil i euro därigenom skapas före införandet av euron. Det senare ses som en möjlighet att ge en emittent en flygande start avseende emission av skuldinstrument på den framtida eurodenominerade marknaden. Ett viktigt exempel är Europeiska investeringsbankens emission av en euroobligation denominerad i euro till ett nominellt värde av 1 miljard. Fram till införandet av euron kommer alla penningmässiga rättigheter och skyldigheter att verkställas i ecu enligt omräkningskursen en euro för en ecu. Med beaktande av den stadigt krympande marknaden för ecuobligationer, har andrahandsmarknaderna för ecu utvecklats tämligen väl. Även om den övergripande trenden har inneburit en gradvis minskning av aktiviteten, har andrahandsmarknaden åtnjutit perioder av relativ stabilitet och tillfälligtvis en viss tillväxt. Exempelvis har värdet av omsättningen av ecuobligationer, som clearats genom Euroclear och Cedel, uppvisat en svag ökning varje år sedan 1993. Ecumarknadens andel av den totala omsättningen har emellertid sjunkit varje år. Från 5,6 % av den totala marknaden 1993 till 5,2 % 1994 och 1995, till 4,3 % 1996, och till 3,4 % 1997. Denna minskade andel av marknaden beror delvis på den starka tillväxten av övriga marknader, men belyser samtidigt att ecun inte har lyckats nå upp till sin fulla förmåga. 186 I det approximativa måttet på den kommersiella och finansiella användningen av ecun, som anges som den dagliga genomsnittliga omsättningen i Bankföreningens för ecu ("ECU Banking Association") clearingsystem för ecu, antyds en svag nedgång i omsättningen, från i genomsnitt 50 miljarder ecu under 1994 till 46,8 miljarder under 1995 och till 46,3 miljarder under 1996. Under 1997 noterades emellertid en svagt ökad aktivitet, och den genomsittliga omsättningen per dag steg till 46,8 miljarder ecu. Under 1994 beslutades att kommissionen i samverkan med EMI skulle företa en undersökning av de ecuflöden som passerar genom EBA:s clearingsystem för ecun och som är av kommersiell snarare än finansiell natur. Tre årliga undersökningar har nu färdigställts. Resultaten av den tredje undersökningen bekräftar slutsatserna från den första och andra, och antyder att kommersiella betalningar i ecu utgör mindre än en procent av det totala värdet av betalningar i ecu. Det årliga totalbeloppet för kommersiella betalningar i ecu bör således ligga någonstans mellan 50 och 75 miljarder ecu. Sammanfattningsvis kan konstateras att aktiviteten på ecumarknaderna fortsätter att gradvis minska. Detta avspeglar delvis marknadsaktörernas inriktning på euron och de centrala valutor som kommer att gå över till euron den 1 januari 1999. Ecun ses inte som nyckeln till de eurodenominerade marknaderna. Även om omräkningskursen från ecu till euro är känd, en euro för en ecu, så erbjuder de centrala valutorna i andra hänseenden en bättre ingång till euron i fråga om marknadsstorlek, valutans likviditet och befintliga instrument för kurssäkring. Medan den ökade emissionsaktiviteten i januari och februari 1998 och sådana exempel som EIB:s eurodenominerade emission antyder att vissa marknadsaktörer intresserar sig för ecun som en del i sina förberedelser inför euron, föredrar många att utnyttja andra marknadsinstrument som emitterats i en central valuta. Den gradvis minskade verksamheten i ecu bör därför inte uppfattas som en negativ utveckling, utan snarare ses som ett tecken på att marknadsaktörerna i sin verksamhet anser ecun överspelad och förbereder sig på att gå över till euron den 1 januari 1999. 187 7. 2. Resultaten av marknadsintegrationen Enligt artikel 109J. 1 skall kommissionen beakta resultaten av marknadsintegrationen vid granskningen av den konvergens som uppnåtts mellan medlemsstaterna. Detta kräver därför en granskning av Programmet för den inre marknaden på grund av dess mycket i gemenskapen. Genom att öka väsentliga konkurrensen på varumarknaderna har troligtvis också den inre marknaden ha bidragit till att få medlemsstaternas marknader att fungera effektivare och förbättrat deras förmåga att anpassa sig till större ekonomiska chocker. inverkan på marknadsintegrationen av den gemensamma Införandet främja valutan marknadsintegrationen. För det första kommer införandet av den gemensamma valutan förmodligen att skärpa konkurrensen på varumarknaderna i hela gemenskapen genom att den underlättar prisjämförelser mellan medlemsstaterna. För det andra kommer införandet av den gemensamma valutan innebära att växelkursfluktuationerna försvinner, vilka tidigare har orsakat problem för den inre marknadens funktion. att ytterligare förväntas I detta avsnitt1 av rapporten framläggs uppgifter som bestyrker den ökande marknadsintegrationen inom gemenskapen genom handel, utländska direktinvesteringar och omstrukturering inom industrin. Vidare diskuteras vissa konsekvenser av den ökande integrationen, de viktigaste kvarvarande problemen och de åtgärder som har vidtagits för att lösa dem. 7. 2. 1. Belägg för marknadsintegrationen i gemenskapen Handel Genom att den inre marknaden lett till att många hinder för handel och investeringar inom gemenskapen avskaffats, har den befrämjat skapandet av integrerade marknader i gemenskapen. Omfattningen av den gemenskapsinterna handeln industrivaror uppskattas ha växt med 20-30 % sedan 1985. Dessutom har handeln medlemsstaterna emellan växt snabbare än handeln mellan medlemsstaterna och tredje land, vilket är ett tecken på en allt mer fördjupad regional integration. I tabell 7. 1 ges detaljerade belägg för detta, genom att den gemenskapsinterna handelns andel av den totala utrikeshandeln för varje medlemsstat där anges. i 1 I detta avsnitt används information (uppdaterad där så är möjligt) från kommissionens översikt över den inre marknaden ("Single Market Review") som sammanfattades i "Economic Evaluation of the Internal Market", European Economy, Reports and Studies, nr 4, 1996. 188 då och i medlemsstaterna I de flesta medlemsstater noterades mellan 1985 och 1997 en ökad handelsintegration med de övriga medlemsstaterna i gemenskapen (den gemenskapsinterna handelns genomsnittliga andel steg med 2,6 procentenheter). Mycket av denna utveckling tycks ha ägt rum mellan andelen 1990, 1985 gemenskapsintern handel steg (med i genomsnitt 6,1 procentenheter) i alla de nuvarande 15 medlemsstaterna, och i i synnerhet Sydeuropa Spanien, (Portugal, Grekland och Italien). Därefter tycks integrationsprocessen ha stannat av, men skäl antyder att denna långsammare utveckling kan vara överdriven. För det första underskattas i handelsstatistiken efter 1993 på ett avgörande och kontinuerligt sätt de verkliga inom handelsströmmarna gemenskapen2. För det andra påverkas andelen gemenskapsintern handel av andra faktorer än handelsintegration, och dessa faktorer drev förmodligen kraftigt upp denna andel i slutet av 1980-talet och drog efter 1990 ner den3. två Tabell 7. 1 Den gemenskapsinterna handelns andelar av den totala handelna) 1997 b) (%) 72,6 68,5 56,8 58,6 67,0 63,9 64,4 57,3 67,9 68,6 76,6 57,0 57,9 52,1 61,2 1985-90 Procentuell förändring 4,0 4,8 3,8 1985-97 b) Procentuell förändring 0,3 4,3 -2,3 14,0 16,8 7,5 2,5 10,9 3,6 7,8 17,6 9,2 3,0 3,3 6,1 4,9 19,3 4,7 -8,7 6,1 -0,4 7,0 18,0 6. 0 -1,7 -1,1 2. 6 B/L DK D EL E F IRL I NL A P FIN S UK EUR a) Genomsnittet av importen och exporten av varor. b) De första nio månaderna. Källa: Eurostat Gränskontrollerna inom den inre marknaden avskaffades 1993 i syfte att minska "byråkratin" och för att göra leveranserna över gränserna snabbare. Eftersom statistikuppgifter över handeln inom gemenskapen alltid insamlats vid dessa gränsstationer, behövdes ett nytt system för att insamla dylik statistik. Det nya systemet som grundas på en enkätmetod tycks på ett avgörande sätt underskatta de faktiska handelsflödena. Följaktligen underskattas också andelen gemenskapsintern handel jämfört med handeln med länderna utanför EG (för vilken insamlingsmetoderna är oförändrade). Sjunkande oljepriser i slutet av 1980-talet bör ha ökat andelen gemenskapsintern handel genom att detta minskat värdet av importen från länderna utanför gemenskapen. Tillväxten inom gemenskapen under samma period torde ha lett till att producenterna inom gemenskapen föredrog att sälja på EG- marknaden än på marknader i tredje land. Lågkonjunkturen i början av 1990-talet torde ha haft motsatt effekt. 189 I dag sker mer än hälften av varje medlemsstats handel med de övriga medlemsstaterna (genomsnittet för gemenskapen låg på 61,2 % under de första nio månaderna 1997). Portugal, Belgien och Luxemburg är de handelsmässigt mest integrerade länderna inom gemenskapen med andelar på över 70. %. Förenade kungariket, med en andel på 52,1 % 1997, är den minst integrerade medlemsstaten, men andelen handel med den övriga gemenskapen steg mellan 1985 och 1990 med mer än 3 procentenheter. Även de nyaste medlemsstaterna är redan väl integrerade (deras andel gemenskapsintern handel varierar mellan 57,0 % och 68,6 %), trots att de först 1995 blev medlemmar. I allt större utsträckning handlar medlemsstaterna likartade produkter av olika pris och kvalitet med varandra. Detta har en rad gynnsamma effekter. För det första skapar det ökad konkurrens på medlemsstaternas marknader, vilket pressar ned företagens vinstmarginaler, särskilt inom de sektorer där handelshindren var mest påtagliga 1985. För det andra innebär det fördelar för konsumenterna i form av ett större urval av produkter på marknaden. Utländska direktinvesteringar Utländska direktinvesteringar är ett annat sätt på vilket marknader knyts närmare samman. Under de senaste årtiondena, men särskilt under 1980-talet, ökade de utländska investeringsflödena mycket snabbt över hela världen och gemenskapen har dragit till sig en anmärkningsvärt hög och ökande andel av dessa - 44 % mellan 1991 och 1993 -, vilket var en ökning från drygt 28 % - under perioden 1982 till 1987. De utländska investeringarna inom gemenskapen ökade kraftigt mellan 1986 och 1991 (de utländska innan investeringarna ökningstakten dämpades under åren mellan 1992 och 1996 (i genomsnitt uppmättes en ökning på endast 7 % om året i nominella termer). i gemenskapen växte i genomsnitt med 41 % om året) Av tabell 7. 2 framgår att Förenade kungariket under perioden 1986-1991 var den ojämförligt största marknaden för utländska investerare och drog till sig 32 % av alla utländska investeringar som gjordes inom gemenskapen. Detta avspeglar framförallt hur framgångsrikt landet har varit när det gäller att dra till sig investeringar från länder utanför gemenskapen (45 % av alla sådana investeringsflöden gick till Förenade kungariket). Andra medlemsstater som under denna period drog till sig utländska direktinvesteringar i stor omfattning var Frankrike, Spanien och Beneluxländerna och Tyskland. 190 Tabell 7. 2 Ursprung för utländska direktinvesteringa r Andel av EUR12 1986-91 investeringarna från Världen Övriga världen Andel av EUR 15 1992-96 investeringarna fran Varlden Ovriga varlden 57 % av de totala investe ringarna 43 % av de totala investe ringarna 15 1 14 1 12 12 5 5 11 - 2 « — 22 100 6 2 4 1 10 13 3 7 9 ~ 2 — — 45 100 100% av de totala investe ringarna 11 1 10 1 11 12 4 6 10 « 2 — — 32 100 | 65 % av de totala investe- ringarna 35 % av de totala investe ringarna 12 2 13 1 8 12 4 7 17 3 2 1 5 15 100 8 2 7 1» 6 18 3») 3 9 a) 1 1 0 10 30 a) 100 100% av de totala investe ringarna 11 2 11 i a) 7 14 4 a) 6 14 a) 2 1 1 7 20 a) 100 B/L DK D EL E F IRL I NL A P FIN S UK EUR a) Uppska Kalla: Eu ttning rostat. Flödet av utländska direktinvesteringar inom gemenskapen har sedan 1992 emellertid uppvisat en jämnare fördelning. Förenade kungariket har fortsatt att dra till sig den största andelen av dessa, dock inte längre en oproportionerligt stor andel (drygt 17 % av de totala investeringsflödena mellan 1992 och 1996), åtföljt av Nederländerna, Frankrike och Tyskland. Utfallet för Förenade kungariket avspeglar en minskning av dess andel av såväl direktinvesteringarna från andra länder i gemenskapen som från länder utanför gemenskapen (ned till 15 % respektive omkring 30 %). 191 Investeringsflödena mellan medlemsstaterna blir allt mer betydelsefulla och utgjorde 65 % av de totala utländska direktinvesteringarna i gemenskapen mellan 1992 och 1996 jämfört med 57 % mellan 1986 och 1991. Förenade kungariket, Beneluxländerna, Tyskland och Frankrike har under perioden 1986-1996 haft de största andelarna. Nederländernas andel har emellertid ökat betydligt sedan 1992 medan Förenade kungarikets andel minskat. Fusioner och förvärv Utvecklingen för fusioner och förvärv inom gemenskapen följer samma mönster som för de utländska direktinvesteringarna. Antalet fusioner och förvärv var 1996 lägre än 1995 och låg betydligt under siffran för rekordåret 1990, även om de värdemässigt faktiskt kontinuerligt har ökat varje år sedan 1994. Nästan 70 % av alla sådana transaktioner inom gemenskapen utgörs av rent inhemska transaktioner som gäller företag från samma medlemsstat. Omkring 18 % är mellan företag från olika medlemsstater och mindre än 14 % omfattar företag från gemenskapen och ett tredje land (särskilt Förenta staterna, men även Schweiz). Den sistnämnda typen av transaktioner växer dock snabbast i omfattning. Allmänt sett är aktiviteten i fråga om fusioner och förvärv för företag i Danmark, Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket klart över deras nationella ekonomiers andel av gemenskapens BNP. Alla dessa fusioner och förvärv leder till att tillverkningsindustrins struktur förändras, och till att den genomsnittliga graden av koncentration inom näringslivet ökar på gemenskapsnivå (i genomsnitt steg i alla branscher de fyra största tillverkningsföretagens andel av den totala försäljningen med 2,3 procentenheter mellan 1987 och 1993), men sjunker något på medlemsstatsnivå (i Frankrike, Förenade kungariket och Belgien sjönk den genomsnittliga andelen av försäljningen för de fyra ledande företagen i alla branscher med 0,1, 0,9 respektive 1,7 procentenheter mellan 1987 och 1993). Detta skulle kunna förklaras av att samtidigt som de storskaliga aktörerna blir färre och större och därigenom tar större andelar av gemenskapens totala marknad, får de också bredare geografisk täckning, vilket leder till ökad konkurrens på de enskilda medlemsstaternas marknader. Servicenäringarna har ännu inte genomgått en likartad omvandling, i synnerhet inte i sektorer som fortfarande är starkt reglerade. Avregleringen av tjänstemarknaderna har släpat efter avregleringen av varumarknaderna och därför har fusioner och förvärv bland serviceföretagen endast fått betydelse på den allra senaste tiden. Därför börjar den inverkan som detta kan ha på servicesektorn först nu att skönjas. 192 7. 2. 2. Effekter av marknadsintegrationen inom gemenskapen Effekter på konkurrensförhållandena Utvecklingen av företagens vinstmarginaler tyder på att marknadsintegrationen har lett till ökad konkurrens. De genomsnittliga vinstmarginalerna under perioden 1987 och 1991 bedöms ha varit 0,5 % lägre än de skulle ha varit utan den inre marknaden, men effekterna var ännu tydligare inom de sektorer där handelshindren tidigare varit mest betydande (t. ex. hushållselektronik och motorfordon). Konkurrensen har därför bidragit i hela gemenskapen, och även medfört en ökad till att hålla nere inflationen priskonvergens för både varor och tjänster (återigen mest påtagligt inom de mest avreglerade sektorerna). Variationerna i priserna på konsumentvaror (inklusive skatter) mellan medlemsstaterna minskade från 22,5 % 1985 till 19,6 % 1993. Prisvariationerna inom tjänstesektorn föll från 33,7 % till 28,6 %. Prisvariationerna inom energisektorn, där avregleringen knappt har påbörjats, ökade däremot starkt (från 21,1 % till 31,7 %). Konkurrensen har emellertid totalt sett ökat, vilket har inverkat positivt på gemenskapens BNP, investeringar och sysselsättning. Effekter på de finansiella marknaderna i gemenskapen Avskaffandet av valutaregleringar och andra begränsningar av kapitalflödena samt avregleringen av finansmarknaderna börjar att få effekt. Sparande och investeringsflöden över gränserna har redan ökat betydligt. Utflödet av utländska portfölj investeringar uppgick 1993 till 4,2 % av BNP (oviktat genomsnitt), jämfört med endast 1,8 % av BNP 1985. Under samma period ökade inflödet av utländska portfölj investeringar från 2,0 % av BNP till 7,1 % (oviktat genomsnitt). Ökade inflöden betyder att stocken av utländska tillgångar ökar. 193 7. 2. 3. Genomförandet av den inre marknaden Även om marknadsintegrationen mellan medlemsstaterna har förstärkts är lagstiftningen för den inre marknaden ofullständigt implementerad. Den 1 februari 1998 hade 21,1 % av de tillämpliga åtgärderna fortfarande inte genomförts i medlemsstaterna. Underlåtenhet att genomföra gemenskapslagstiftningen för den inre marknaden är störst inom områdena för transport, offentlig upphandling och immateriell och industriell äganderätt. Finland, Förenade kungariket och Sverige har de bästa resultaten i fråga om införlivande (2,5 % eller mindre av gemenskapslagstiftningen återstår att i den nationella lagstiftningen), Belgien, Österrike och Tyskland de sämsta (mer än 7% återstår fortfarande att införliva). För att förbättra denna situation och för att kunna utnyttja marknadsintegrationens hela potential, enades kommissionen och medlemsstaterna i juni 1997 om en handlingsplan för den inre marknaden. införliva Bortsett från lagstiftningen finns det andra problem som försenar marknadsintegrationen (och som därför är föremål för gemenskapsåtgärder). Det gäller bland annat tekniska handelshinder (som uppskattas omfatta cirka 63 % av handeln inom gemenskapen), snedvridande skatteeffekter (skadlig skattekonkurrens mellan medlemsstater, dubbel beskattning, inkonsekventa nationella mervärdesskattesystem), och statligt stöd (som under perioden 1992-1994 uppgick till mellan 0,4 % och 2,6 % av medlemsstaternas BNP). 194 7. 3. Situationen för och utvecklingen av bytesbalansen Enligt artikel 109j. 1 i fördraget skall denna rapport beakta situationen för och utvecklingen av bytesbalansen. Detta krav speglar behovet av att säkerställa att de medlemsstater går med i EMU har en hållbar bytesbalanssituation. till Liberaliseringen av kapitalrörelserna har ökat den privata sektorns internationella krediter och sparmöjligheter. Följaktligen har allokeringen av konsumtion och sparande över tiden i den privata sektorn förbättrats, vilket medfört att bytesbalansen spar- och i större utsträckning än investeringsbeteende. tidigare avspeglar den privata sektorns tillgång Underskott i bytesbalansen är inte tecken på bristande makroekonomisk jämvikt så länge de är långsiktigt hållbara. Om emellertid underskotten i bytesbalansen (i kombination med en hög utlandsskuld) uppfattas som ohållbara, kan förtroendet för växelkursen komma att undergrävas. Sådana växelkurshänsyn kommer att bli mindre relevanta inom ramen för den gemensamma valutan i EMU, även om balans i bytesbalansen fortsätter att vara en viktig indikator på en hållbar nivå vad gäller utlandsskulden. I denna bemärkelse kompletterar en genomgång av bytesbalanssituationen fördragets kriterier genom att ge en bredare bedömning av medlemsstatens förmåga att på sikt underhålla sin övergripande - såväl offentliga som privata - skuldnivå. Den följande analysen ger en översiktlig bild av bytesbalanssituationen både i gemenskapen i stort och i de enskilda medlemsstaterna. I tabell 7. 3 beskrivs utvecklingen av bytesbalansen i gemenskapen som helhet och i de enskilda medlemsstaterna under de senaste åren. Bytesbalansöverskottet för hela gemenskapen har fortlöpande ökat sedan 1994. Detta till skillnad från situationen i slutet i början av 1990-talet då betydande underskott noterades. av 1980-talet och Gemenskapens bytesbalanssituation har gynnats av en stark amerikansk dollar och tillväxten på gemenskapens viktigaste exportmarknader. Samtidigt har importtillväxten begränsats av en ganska dämpad efterfrågan, i vissa av de större medlemsstaterna. Den förbättrade bytesbalanssituationen är också resultatet av ett ökat nationellt sparande i många medlemsstater i takt med den fortsatta konsolideringen av de offentliga finanserna. Gemenskapens bytesbalansöverskott uppskattas för 1997 till 1,3 % av BNP och består av ett betydande överskott i handelsbalansen (omkring 2 % av BNP), vilket delvis balanseras av underskott i transfereringsbalansen. Ett så stort överskott är ovanligt och uppmättes senast 1986. särskilt 195 har samtidigt Som väntat återspeglar den förbättrade bytesbalans situationen i gemenskapen främst motsvarande trender i de större medlemsstaterna i takt med att underskotten i i Tyskland bytesbalansen och Förenade kungariket minskat och närmat sig som jämvikt, överskotten i Frankrike och Spanien ökat. Bytesbalansen har haft en i de varierad utveckling medlemsstaterna. övriga För varierade bytesbalanssaldot från +6 -3 % av BNP. % till ett utgör Luxemburg nämnvärt och undantag dess bytesbalans visade ett överskott på 15 % (vilket trots allt var en minskning jämfört med överskott på 30 % i mitten av 1980- talet). 1997 Tabell 7. 3 Bytesbalans (enlig definitionen i nationalräkenskaperna, i procent av BNP) 1993 1994 1995 1996 1997 1998* B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 3,3 3,0 -1,1 -2,6 -1,0 1,0 5,3 1,0 20,1 4,9 -0,4 -2,3 -1,3 -1,4 -2,4 -0,1 3,9 1,5 -1,5 -0,8 -1,3 1,0 3,6 1,4 18,2 5,4 -0,9 -2,7 1,3 -0,5 -1,9 0,0 4,5 0,8 -1,4 -2,1 0,4 1,5 4,5 2,4 15,4 5,5 -1,8 -2,0 4,1 1,2 -1,9 0,4 * Ekonomisk prognos våren 1998 Källa: kommissionen 4,5 0,8 -1,2 -2,6 0,3 1,6 3,8 3,4 16,3 5,8 -2,1 -1,4 3,8 1,5 -1,5 0,8 4,9 0,1 -0,6 -2,3 0,6 2,9 3,9 3,1 14,4 5,8 -1,9 -2,8 5,3 2,1 -0,9 1,2 5,2 0,0 0,1 -2,8 0,7 2,9 3,1 3,1 17,0 5,6 -1,6 -2,7 6,0 2,2 -2,2 1,1 Tre grupper av länder kan urskiljas vid bedömningen av utvecklingen av bytesbalansen i medlemsstaterna. 196 • Den första ländergruppen består av Danmark, Tyskland, Spanien, Österrike och Förenade kungariket och i den gruppen var bytesbalansen mer eller mindre i jämvikt. Danmark befinner sig i ett sent skede av sin konjunkturcykel och bytesbalanssaldot har utvecklats från kraftigt överskott i början av 1990-talet till närmast jämvikt under 1997. Med hänsyn till att Danmark har en ganska stor utlandsskuld, förefaller det vara lämpligt att ha jämvikt i bytesbalansen. I Tyskland har bytesbalansen närmat sig jämvikt efter att ha uppvisat ett kraftigt underskott sedan återföreningen. Höga konsumtionsnivåer i de östra delarna av landet har dragit ned exporten till tredje land. En förbättrad konkurrenskraft bör minska underskottet i bytesbalansen under kommande år. Det är emellertid inte troligt att överskott på samma nivå som före återföreningen kommer att uppstå när konjunkturuppgången leder till höjd inhemsk avseende efterfrågan. Tyskland har utlandstillgångar. Den spanska bytesbalansen har stadigt förbättrats. En varaktig nedgång i inflationen och konsolidering av den offentliga sektorns finanser har lett till att de ekonomiska aktörernas optimism har ökat, vilket tillsammans med låga räntor har tenderat att stimulera den inhemska efterfrågan. I Förenade kungariket har bytesbalansen utvecklats från ett betydande underskott sedan mitten av 1980-talet till jämvikt under 1997, trots att landets ekonomi befinner sig i ett sent skede av konjunkturcykeln. Den betydande apprecieringen av det brittiska pundet sedan slutet av 1996 kommer förmodligen att leda till en försämring av bytesbalansen under 1998. Underskottet i bytesbalansen i Österrike förklaras huvudsakligen av den kraftigt försämrade tjänstebalansen. en positiv nettoställning fortfarande • Den andra gruppen av länder bestående av Belgien, Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna, Sverige och Finland har registrerat överskott i sina bytesbalanser på mer än 2 % av BNP under 1997. 1 Belgien har den svaga inhemska efterfrågan jämfört med efterfrågan från utlandet troligen ökat det redan stora bytesbalansöverskottet, och även i Frankrike har troligtvis den relativa efterfrågesituationen förstärkt det franska överskottet. Överskottet i den irländska bytesbalansen avspeglar ett mycket stort överskott i handelsbalansen och förstärks ytterligare av betydande utbetalningar från strukturfonderna till Irland. Förbättringen av Italiens bytesbalans har varit särskilt anmärkningsvärd. Det ökade överskottet, som uppgick till över 3 % av BNP sedan 1996, avspeglar huvudsakligen ett högre i takt med att underskotten i den offentliga sektorns finanser har reducerats. Förväntningar om lägre räntenivåer under kommande år kan emellertid framkalla en nedgång i de privata hushållens mycket höga sparkvot (som under 1997 uppgick till mer än 15 % av den disponibla bruttoinkomsten) med en uppgång i den inhemska efterfrågan som följd och ökad tämligen moget stadium av konjunkturcykeln och "utbudsgapet" förefaller att ha minskat betydligt. Under dessa förhållanden tycks det stora bytesbalansöverskottet avspegla det mycket gynnsamma konkurrensläget snarare än den relativa efterfrågesituationen. Ett liknande förhållande råder i Finland där konkurrensläget tycks vara gynnsamt. I Sverige har bytesbalansen från att tidigare ha uppvisat underskott under de senaste åren övergått till att visa överskott, vilket avspeglar den starka exportutvecklingen. import. Nederländerna har nått ett inhemskt sparande 197 • I Grekland och Portugal låg underskottet i bytesbalansen 1997 på över 2 % av BNP. Grekland har fortfarande ett ganska stort underskott i den offentliga sektorns finanser, vilket drar ned den inhemska sparkvoten. En konsolidering av den offentliga sektorns finanser kommer följaktligen att ha en positiv effekt på bytesbalansen. I Portugal förklaras bytesbalansunderskottet huvudsakligen av en snabbt ökande import till följd av konjunkturuppgången på hemmamarknaden. I Portugal stiger emellertid i den konkurrensutsatta sektorn av ekonomin, vilket produktiviteten snabbt kompenserar ökningarna i enhetsarbetskostnaden i hela ekonomin. Dessutom har Portugal fortfarande ett kraftigt inflöde av utländska direktinvesteringar, vilket tyder på att underskottet i bytesbalansen är hållbart åtminstone under överskådlig framtid. Bland medlemsstaterna har de nordiska länderna en betydande negativ finansiell nettoställning mot utlandet (I Danmark 25 % av BNP 1996, i Finland och Sverige 43 % av BNP, se diagram 7. 2). Det rådande bytesbalansöverskottet i Sverige och Finland kommer på sikt att reducera denna riskexponering, vilket kommer att göra dessa ekonomier mindre sårbara med avseende på den monetära utvecklingen i omvärlden. Andra länder med ännu högre bytesbalansöverskott (Belgien och Nederländerna) har emellertid dessutom en betydande positiv finansiell nettoställning mot utlandet. De övriga medlemsstaterna har antingen en svagt positiv finansiell nettoställning mot utlandet (Tysklands och Förenade kungarikets nettotillgångar i utlandet har minskat) eller en negativ finansiell nettoställning (Italien har i det närmaste uppnått jämvikt i sin finansiella nettoställning mot utlandet). Diagram 7. 2 Bytesbalanssaldo och nettoställning avseende utlandstillgångar1) -1996 £ 8 z CÛ 4) S 4 O •o 75 w o w c « JD (fl 4) £ • FIN • S • i • DK • E i 1 • A • EL • NL • B • 1 • "F D • 1 * P • UK ' ! -50 -40 -30 Utlandstillgangar netto (i procent av BNP) -10 -20 0 10 20 30 1> Uppgifter om utlandstillgångar netto saknas för Irland och Luxemburg. Alla uppgifter avser 1996 förutom utlandstillgångar netto för Nederländerna (uppgifter för 1995) Källa: EMI (utlandstillgångar netto), ekonomisk prognos våren 1998 (bytesbalanssaldon). 198 7. 4. Granskning av utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex Index för priser i slutkonsumentledet är precisa och tidsmässigt lägliga indikatorer för att bedöma trenden i den allmänna prisnivån, eftersom de fångar upp prisutvecklingen i slutet av den ekonomiska processen. De är emellertid mindre lämpliga för att bedöma inflationens orsaker och hållbarheten i inflationsutfallet. I artikel 109j. 1 i fördraget föreskrivs därför att också "utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex" skall beaktas. 7. 4. 1. Enhetsarbetskostnader Utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna har granskats i detalj i avsnitt 3. 4. 2 i denna rapport, eftersom de utgör en viktig bestämningsfaktor för konsumentprisutvecklingen. Den viktigaste slutsatsen av denna analys är att måttliga ökningar i enhetsarbetskostnader har på gemenskapsnivå varit en av de huvudsakliga bidragande faktorerna till den gynnsamma inflationsutvecklingen under den andra etappen. Utvecklingen på ländernivå pekar på en tydlig konvergens mellan medlemsstaterna i riktning mot en låg ökningstakt i enhetsarbetskostnader. Enhetsarbetskostnadernas gynnsamma utveckling är inte resultatet av en snabbare ökning av arbetsproduktiviteten, utan beror på en måttlig ökningstakt för den nominella ersättningen per anställd. Detta har varit gemensamt för alla medlemsstater och kan tillskrivas följande tre huvudfaktorer: låga inflationsförväntningar, större medvetenhet om begränsningar på ekonomins utbudsida samt ökat utbud av arbetskraft. Dessa faktorer utgör viktiga strukturella förändringar som under de kommande åren bör kunna garantera en löneutveckling som är förenlig med prisstabilitetsmålet. 199 7. 4. 2. Importpriser Importpriserna är på samma sätt som enhetsarbetskostnaderna en viktig bestämnings faktor för prisutvecklingen och har därför också analyserats i kapitel 3. De internationella råvarupriserna ökade måttligt under den andra etappen av EMU, men den positiva effekten på de inhemska priserna har i hög grad berott på växelkursutvecklingen. I länder med fortsatt starka valutor, hade importpriserna en dämpande effekt på den inhemska inflationen. I länder vars valutor försvagades betydligt i mitten av 1990-talet, steg låginflationspolitik, importpriserna mindre än väntat. Tack vare en strikt tillämpad kompletterad av tjänste- och arbetsmarknadens funktionssätt, övervältrades importprisökningarna endast i begränsad utsträckning på konsumentpriserna. strukturella åtgärder förbättra varu-, för att 7. 4. 3. Producentpriser innan skede Som ett mått på pristrenderna i av ett tidigt förädlingsprocessen kan producentprisindexet (PPI) ge en signal om tendenser till ökat detta inflationstryck tydligt i märks PPI konsumentprisindexet. omfattar dessutom en del varor som råvaror och halvfabrikat, vilka är känsliga för variationer i vissa viktiga faktorer som påverkar inflationen, exempelvis utvecklingen i fråga priser, om växelkurser och arbetskostnader. internationella Tabell 7. 4 Producentpriser Total inhemsk industriproduktion exklusive byggnation (nationell valuta, procentuell forandring) B DK D EL E F IRL I L NL Ab) P FIN S UK EUR I 1993 -1,0 1994 1,4 1995 2,3 -1,1 0,2 11,4 2,4 -1,0 2,3 3,8 0,9 -1,6 -0,4 3,6 2,8 2,0 3,9 1,7 0,7 0,6 7,2 4,3 0,3 2,0 3,7 2,0 0,7 1,3 2,8 1,9 4,3 2,5 1,9 3,8 1,7 9,5 6,4 2,2 3,7 7,9 3,4 3,0 0,4 3,8 1,8 8,0 3,7 3,9 1996 0. 6 1,6 -0,4 7,4 1,7 0,5 1,8 1,9 -0,4 1,8 0,0 3,1 -0,1 0,6 0,8 0,8 1997 a) 1,7 2,2 1,1 3,5 1,0 0,2 0,1 1,3 1,7 2,7 0,4 1. 6 1. 3 1,0 0,4 1,0 a) Genomsnittet till och med augusti 1997 jamfort med samma period 1996. b) Allmant grossistprisindex. Kalla: kommissionen, OECD. 200 PPI:s utveckling de senaste två åren kan därför ge vissa indikationer om den förväntade i producentprisindex på gemenskapsnivå har inflationsutvecklingen. Ökningen fortfarande varit återhållsam, mindre än 1 % under både 1996 och 19974. Denna måttliga ökning är gemensam för nästan alla medlemsstater (se tabell 7. 4). Det mest anmärkningsvärda i medlemsstater som fortfarande hade en ganska hög inflation under 1995 (Spanien, Italien och Portugal). Förutom Grekland uppvisar endast Danmark och Nederländerna en ökning i PPI på över 2 procent, på grund av den höga aktivitetsnivån i dessa båda ekonomier under de senaste åren. inslaget är de kraftigt avtagande producentprisökningarna 7. 4. 4. Indirekta skatter Under den andra etappen av EMU tillgrep alla medlemsstater i olika utsträckning höjningar av indirekta skatter för att minska underskotten i sina offentliga finanser. I flera medlemsstater var dessa höjningar avsevärda och har i betydande utsträckning bidragit till att öka inflationen, vilket framgår av tabell 7. 5, som anger den uppskattade direkta automatiska effekten av förändringar i indirekta skatter, under förutsättning att dessa förändringar i indirekta i sin helhet övervältras på konsumentpriserna. skatter - som De största effekterna av indirekta skattehöjningar på inflationen har noterats i Belgien (1994), Irland (1994), Frankrike (1995), Italien (1995), Förenade kungariket (1994-1995), Finland (1995-1996), och Sverige (1997). Viktigare än den automatiska en effekten engångseffekt - är risken att höjda indirekta skatter ökar inflationsförväntningarna och därigenom utlöser en löne- och prisspiral. Detta tycks inte ha skett i något av dessa länder. Efter ett tillfälligt avbrott i den nedåtgående sedan inflationen återigen snabbt i alla länder där det skett en påtaglig höjning av de indirekta skatterna. definitionsmässigt inflationstrenden, sjönk är Tabell 7. 5 Effekterna av forandringar av indirekta skatter pa konsumentpriserna (procentenheter) ~B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 1994 5T8 0,4 0,3 1995 bTo 0,4 0,0 0,8 0,3 0,1 0,7 0,3 0,1 0,2 0,2 0,2 0,7 0,3 0,7 0,6 1,0 1,1 0,2 0,8 0,1 0,1 0,5 0,5 1,1 0,5 0,6 Kalla: kommissionen. 1996 (X6 0,4 -0,2 0,8 0. 2 0,1 0,2 0,1 0,0 0,4 0,2 -0,2 1,0 0,2 0,4 1997 02 0. 4 0,4 n,a 0,3 0,4 0,4 0,1 0,0 0,2 0,1 -0,3 0,3 1,0 0,5 4 För 1997 finns endast uppgifter för årets elva första månader tillgängliga. 201 ISSN 1024-4506 KOM(98) 1999 slutlig DOKUMENT SV 09 10 06 01 Katalognummer : CB-CO-98-207-SV-C ISBN 92-78-32848-0 Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer L-2985 Luxemburg