eurovoc_concepts:
EU action
financial solvency
financial transaction
payment
trade policy

formats: html pdf print

text: EUROPEfSKA GEMENSKAPEmASKOMMISStON ftftft ft ft ft ft ft ft ftftft Bryssel den 25. 03. 1998 KOM(1998) 126 slutlig 98/0099 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner (framlagt av kommissionen) 1. INLEDNING MOTIVERING Dröjsmål med att betala avtalsenliga skulder leder till likviditetssvårigheter, undergräver lönsamheten och skadar konkurrensförmågan. I svårare fall följer därpå konkurser och förlorade arbetstillfällen. I ett fall av fyra beror konkurser på betalningsförseningar1. 33 % av de europeiska företagen ser betalningsförseningar som ett allvarligt problem eller till och med ett problem som hotar företagets existens; i Grekland är siffran så hög som 51 %, i Italien 50 % och i Frankrike 46 %2. Med omkring 18 miljoner arbetslösa i Europa är betalningsförseningar något som inte kan ignoreras och som kräver åtgärder på gemenskapsnivå. Kommissionen har gång på gång framhållit att företag i Europa löper en oacceptabelt hög risk att gå i konkurs: 50 % av alla nystartade företag överlever inte de första fem åren3. Eftersom betalningsförseningarna är en avgörande orsak till att företagen går omkull, är det nödvändigt att åtgärder nu vidtas för att angripa problemet. Att inte betala i tid är ett avtalsbrott. Icke desto mindre har det blivit en regel snarare än ett undantag att man betalar för sent och att gäldenärerna intar en nonchalant attityd till sin skyldighet att betala enligt avtal. Följdverkningarna för små och medelstora företag är särskilt allvarliga. Eftersom flertalet medlemsstater inte vidtagit några åtgärder för att ta itu med problemet och betalningsförseningarnas negativa inverkan på den inre marknaden fortsätter, har kommissionen lagt fram ett förslag till direktiv. Föreliggande förslag innehåller ett åtgärdspaket för att angripa problemet med betalningsförseningar inom gemenskapen. Förslagen gäller betalningsförseningar mellan företag samt mellan den offentliga sektorn och företag. Huvudsyftet är att främja respekten för betalningsfrister bland företagen och offentliga myndigheter. De föreslagna åtgärderna är underställda principen om avtalsfrihet inom den privata sektorn. 2. EFFEKTER PÅ DEN INRE MARKNADEN Betalningsförseningar utgör ett hinder för en väl fungerande inre marknad och hindrar små och medelstora företag från att fullt ut dra nytta av alla de möjligheter som den inre marknaden ger. Skillnaderna i fråga om betalningspraxis inom gemenskapen är slående4, med en genomsnittlig betalningstid som är mer än tre gånger längre i de sydeuropeiska länderna än i de nordiska länderna. Skillnaderna i betalningstider och problemen i samband med betalningsförseningarna inverkar negativt på konkurrensförmågan och hindrar företagen från att bedriva gränsöverskridande handel. I snitt skulle 21 % av de europeiska företagen exportera mer om betalningsförseningarna från de utländska kundernas sida minskade (siffran var 48 % i Irland, 37 % i Nederländerna och 35 % i 1 Källa: "Fédération Nationale de l'Information d'Entreprises et de la Gestion de Créances", Lyon, 2 3 4 september 1997. "European Payment Habits Survey" 1996, Intrum Justitia, Amsterdam, april 1997. "Enterprises in Europe", fjärde rapporten, s. 62, Europeiska kommissionen, 1996. Se avsnitt 2. 2 i meddelandet av den 9 juli 1997 för en översikt av den senaste statistiken där betalningsfristerna i Europa jämförs. 2 Belgien)5. Det finns också stora variationer medlemsstaterna emellan när det gäller lagstiftningen om betalningsförseningar6, till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. Denna rätt finns inte i alla medlemsstater och i de medlemsstater där den finns är variationerna stora mellan de olika räntesatserna och räntesättningsförfarandena. Olika indrivningsförfaranden tillämpas och det finns olika strategier för att kompensera olika kostnader för att driva in fordringar. Dessa skillnader gör att indrivningen av fordringar i andra medlemsstater är ett svårt, riskabelt och ofta tidskrävande företag. t. ex. beträffande lagstadgad rätt Men frågan om hur lång tid det tar att verkställa betalningarna är inte bara intressant för medlemsstaterna själva. Tvärtom, praxis på det här området är ett villkor för en fungerande inre marknad. Företag som normalt ger sina kunder 30 dagars kredit beräknar sina priser på det underlaget. Måste de vänta tre gånger så länge på att få betalt kommer vinsten att krympa, eller i värsta fall försvinna helt. I andra änden av skalan kommer företag som normalt beräknar sina priser på betalning efter 90 dagar att drabbas av konkurrensnackdelar eftersom deras priser beräknas på ett underlag som gör att de blir högre än konkurrenternas i andra medlemsstater. Den rådande situationen leder därför till snedvridningar av konkurrensen som inte bara drabbar företag med verksamhet över gränserna utan även ekonomiska aktörer som enbart är verksamma på olika hemmamarknader i medlemsstaterna. Dessa snedvridningar är oförenliga med den inre marknaden och motiverar att direktivet antas på grundval av artikel 100 a i fördraget. Därför anges det i handlingsplanen för den inre marknaden7, som antagits av kommissionen och som godkändes av Europeiska rådet i Amsterdam i juni 1997, att mindre dröjsmål med betalningarna är ett högprioriterat område för att fördelarna med den inre marknaden skall realiseras fullt ut innan steg III i den Ekonomiska och monetära unionen inleds, samt att ett förslag till direktiv om betalningsförseningar skall läggas fram. Som anges ovan är det tydligt att betalningsförseningar hämmar varors och tjänsters fria rörelse på den inre marknaden. Eftersom medlemsstaterna inte agerat tillräckligt kraftfullt och eftersom betalningsdröjsmål fortsätter att skada den inre marknaden och dess sätt att fungera förefaller det motiverat att nu lägga förslag på en bindande rättsakt, t. ex. ett direktiv. Med hänsyn tagen till subsidiaritetsprincipen i artikel 3 b i fördraget förefaller det dock nu tydligt att medlemsstaterna inte i tillräcklig utsträckning kan nå målet att begränsa betalningsförseningar på den inre marknaden när de agerar var för sig och att detta mål kan förverkligas bättre med samlade insatser i hela gemenskapen. Därför finner kommissionen att det är förenligt med subsidiaritetsprincipen i artikel 3 b i fördraget att anta en gemenskapsrättsakt, dvs. ett direktiv. Kommissionens förslag innehåller ett antal minimikrav. Det syftar inte till att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning på det område som direktivet omfattar, utan ger stort utrymme åt medlemsstaterna att göra egna bedömningar. Så långt som möjligt är avsikten att uppnå ömsesidigt erkännande av medlemsstaternas bestämmelser. De 5 6 7 "European Payment Habits Survey" 1996, Intrum Justitia, Amsterdam, april 1997. Se bilagan till meddelandet av den 9 juli 1997 för en jämförelse av gällande lagstiftning och sedvanor i EES-länderna. SEK(97) 1 slutlig, 4 juni 1997, s. 8 och 38. 3 föreslagna bestämmelserna gäller endast sådant som är nödvändigt för att få en väl fungerande i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen i artikel 3 b. 3 i fördraget. inre marknad. Därmed är direktivet 3. KONSEKVENSERNA AV BETALNINGSFÖRSENINGAR FÖR SMÅ OCH MEDELSTORA FÖRETAG' Små och medelstora företag drabbas hårdast när deras kunder inte betalar i tid, detta på grund av att dessa företags likviditet är mycket sårbar, att de ofta är beroende av ett begränsat antal leverantörer och deras svaga position i förhållande till de stora företag som de vanligtvis levererar till. De små och medelstora företagens finansiella kostnader för betalningsförseningar är särskilt höga, eftersom likviditetsbehovet måste täckas av kortfristiga banklån eller checkkrediter med relativt hög ränta. De administrativa kostnaderna för att driva in fordringar är oproportionerligt höga för små och medelstora företag, som varken har specialpersonal eller tid och arbetskraft för att hantera utestående fordringar. Små och medelstora företag har därför mest att vinna på en effektiv lagstiftning mot betalningsförseningar. Det har funnits en viss oro för att lagstiftning mot betalningsförseningar -1. ex. genom att en stark lagstadgad rätt till dröjsmålsränta införs - skulle kunna slå tillbaka mot små och medelstora företag. Förhållandena i de nordiska länderna visar emellertid att det inte har varit till någon nackdel för små och medelstora företag med höga dröjsmålsräntor för betalningsförseningar, utan tvärtom en fördel. Den övervägande majoriteten av företag i de nordiska länderna begagnar sig i själva verket av sin rätt att ta ut dröjsmålsränta vid betalningsförseningar, även de små företagen8. Eftersom små och medelstora företag har större utestående fordringar än egna skulder till större företag, skulle små och medelstora företag vinna både på högre lagstadgad dröjsmålsränta vid betalningsförseningar och på en minskning av de sammanlagda skulderna. En undersökning om privata företag i Förenade kungariket 1994 visade att små och medelstora företag hade dubbelt så stora utestående fordringar som egna skulder till andra ekonomiska aktörer (40 miljarder pund i utestående fordringar till privata företag jämfört med 20 miljarder pund i egna skulder). Samma proportioner gällde för det totala beloppet av betalningsförseningar, med 20 miljarder pund i försenade leverantörskrediter till små och medelstora företag och 10 miljarder pund i försenade leverantörskrediter från sådana företag. Detta innebär att om alla betalningsförseningar kunde elimineras, skulle detta ge de små och medelstora företagen enbart i Förenade kungariket fördelen av att få in 10 miljarder pund netto inom avtalad tid9. Hur snabbt gäldenärerna kan driva in fordringar har stor betydelse för de små och medelstora företagens likviditet. Därför är det viktigt att de har tillgång till snabba indrivningsförfaranden så att de på kort tid kan få en exekutionstitel. På så sätt kan de små och medelstora företagen dra nytta av den inre marknaden i mycket större utsträckning än vad som för närvarande är fallet. I Sverige tar 94 % av företagen alltid eller ibland ut dröjsmålsränta vid betalningsförseningar, i Finland är siffran 88 %, i Norge 83 % och i Danmark 79 % (källa: "European Business Survey", Grant Thonton International, London, maj 1997, s. 24). Källa: "Forum of Private Business", London, 31 mars 1994. 4 Detsamma gäller enkla rättsliga förfaranden, som finns i de flesta medlemsstaterna när det gäller indrivning av småskulder {small claims Court, juge de paix, Amtsgericht osv. ). Dessa instanser är attraktiva för små och medelstora företag därför att de är så lättillgängliga. 4. DEN OFFENTLIGA SEKTORN I många länder hör den offentliga sektorn till de sämsta betalarna10. Det finns huvudsakligen två skäl till att det krävs särskilda åtgärder för denna sektor. För det första utgör betalningsförseningar från offentliga myndigheters sida ett dåligt exempel för alla ekonomiska aktörer. Offentliga organ har en skyldighet att sätta allmänhetens intressen framför sina egna och bör iaktta sträng betalningsdisciplin gentemot sina leverantörer. Som en del av policyn för snabbare betalningar inom EU bör offentliga förvaltningar - som på grund av de inköpsvolymer det handlar om har ett betydande inflytande över hela ekonomin - gå i bräschen för utvecklingen och leda hela samhällsekonomin i riktning mot förbättrad betalningspraxis. För det andra råder en obalans mellan parterna. Ett stort antal företag är beroende av avtal med den offentliga sektorn, i synnerhet inom vissa branscher (t. ex. byggnadsbranschen och försvaret), och är rädda för att förlora sin enda eller största kund. På grund av respektive parts förhandlingsposition och den offentliga sektorns egna regler för betalningsvillkoren, till förhandlingar om betalningsvillkoren, kan inte företagen föra riktiga förhandlingar med den offentliga sektorn. tillåter eller uppmuntrar som inte De skriftliga kommentarerna och den offentliga hearingen visade på ett enhälligt stöd för åtgärder på gemenskapsnivå för att motverka betalningsförseningar från den offentliga sektorns sida. I fråga om betalningar som utförs av gemenskapsinstitutioner, som inte omfattas av detta direktiv, kommer kommissionen att lägga fram ändamålsenliga förslag som syftar till att införa en ordning som är likvärdig med den som tillämpas för offentliga myndigheter i detta direktiv. 5. INITIATIV UNDER SENARE TID I kommissionens rekommendation av den 12 maj 1995 om betalningsfrister vid handelstransaktioner11 uppmanades medlemsstaterna att ta itu med problemet med betalningsförseningar. Kommissionens meddelande av den 9 juli 199712 visade dock att det bara var ett fåtal länder som hade vidtagit några åtgärder för att förbättra 10 Betalningstider på i genomsnitt 307 dagar mellan allmänna sjukhus och företag som levererar vårdutrustning i Italien och 305 dagar i Spanien har rapporterats. Källa: "European Diagnostic Manufacturers Association", oktober 1997. 11 EGT L 127, 10. 6. 1995, s. 19. Meddelandet: EGT C 144, 10. 6. 1995, s. 3. 12 EGT C 216, 17. 7. 1997, s. 10. 5 betalningssituationen mellan företagen. Dessutom visade den senaste statistiken att den genomsnittliga betalningstiden i Europa hade ökat under 1996, med betalningen verkställd i genomsnitt 15 dagar för sent. Slutsatsen i meddelandet var att kommissionen skulle lägga fram förslag på minimikrav som bör införlivas i nationell lagstiftning för att vidta åtgärder mot betalningsförseningarna. Både Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén har uppmanat till kraftigare åtgärder på gemenskapsnivå. Europaparlamentet uppmanade i en resolution av den 4 juli 199613 kommissionen att överväga att omvandla sin rekommendation till ett förslag till direktiv snarast möjligt. Ekonomiska och sociala kommittén föreslog i ett yttrande av den 29 maj 199714 införande av maxfrister och straffavgifter vid betalningsförseningar från offentliga myndigheters sida. 6. RÅDFRÅGNING Kommissionen har rådgjort med intresserade parter om vilka åtgärder som bör vidtas mot betalningsförseningarna i Europa, både genom skriftliga kommentarer till meddelandet från juli månad 1997 och vid en offentlig hearing om betalningsförseningar som hölls i Bryssel den 7 oktober 1997. Ett mycket starkt gensvar framkom för gemenskapsåtgärder för att skapa enhetliga regler på den inre marknaden när avtalade betalningsfrister inte respekteras. Över etthundra från nationella branschorganisationer men även från europeiska organisationer, som bl. a. representerade till företag, gemenskapslagstiftning anordnade kommissionen även en offentlig hearing där över 200 personer deltog. Även där framkom ledamöter från ett starkt stöd för Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén. om betalningsförseningar. Den 7 oktober lagstiftning på gemenskapsnivå, bl. a. från (80 %) var positiva inkassoföretag. svar erhölls, skriftliga jurister främst svar och 91 Svaren visade ett starkt stöd för rätt till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar med tillräckligt hög ränta för att avskräcka sena betalare. Det fanns även ett starkt stöd för att fordringsägaren skall ha rätt till full kompensation för indrivningen av fordringar, t. ex. för kostnader i samband med administration och rättsliga förfaranden. Alla kommentarer om den offentliga sektorn var positiva till lagstiftning, exempelvis fastställande av maxfrister och automatisk rätt till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar från den offentliga sektorns sida. Det fanns också ett enhälligt stöd för ett EU-tillämpligt ägande rättsförbehåll. En stor andel av svaren förordade förenklade indrivningsförfaranden. Kommissionen har uppmärksammats på att det skulle ligga i både gäldenäremas och borgenärernas intresse att tjänsterna för inkassoverksamhet erbjuds av auktoriserade inkassoföretag, som håller en hög professionell standard i alla medlemsstaterna. Detta skulle kräva att inkassoföretagen registreras i samtliga medlemsstater och ömsesidigt erkännande av tillstånd inom gemenskapen. 13 EGT C 211, 22. 7. 1996, s. 42. 14 CES 607/97 av den 29 maj 1997, EGT C 287 av den 22 september 1997, s. 92. 7. DIREKTIVET: ARTIKLAR Artikel 1 : Räckvidd Direktivet är tillämpligt på fordringar i samband med alla handelstransaktioner, dvs. mellan företag, och mellan företag och offentliga myndigheter. Direktivet är tillämpligt på alla företag, både i form av juridiska personer och övriga, samt på de egenföretagare som utövar handels- eller yrkesverksamhet eller idkar någon annan näring. Direktivet är följaktligen inte tillämpligt på konsumentkrediter och skall heller inte påverka kommande bestämmelser på detta område. Artikel 3: Betalningsfrist, dröjsmålsränta och annan kostnadsersättning Majoriteten av små och medelstora företag bedriver handel utan skriftliga avtal, och det är i första hand för deras skull detta direktivförslag läggs fram. När det inte finns något skriftligt avtal eller om avtalet inte säger något om förfallodagen behövs en klar dispositiv regel om en längsta lagstadgad betalningsfrist. Fristen som föreslås här är 21 dagar räknat från faktureringsdagen (punkt 1). Detta följer bästa praxis i de nordiska länderna, där genomsnittet för avtalsenliga betalningsfrister enligt sedvana är 19 dagar (Finland) och 21 dagar (Norge)15. Regeln inkräktar inte på principen om avtalsfrihet, eftersom den lagstadgade betalningsfristen på 21 dagar bara skall tillämpas när betalningsfristen inte specificerats i avtalet. Den kan dock uppmuntra parterna att - med tiden - förkorta den nuvarande betalningstiden. Punkt le) ger borgenären lagstadgad rätt till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. Om den lagstadgade rätten till dröjsmålsränta skall ha en avskräckande effekt och ge adekvat ersättning för att man får betalt för sent måste räntesatsen sättas på en tillräckligt hög nivå. Med andra ord bör det vara minst lika kostsamt att låna pengar genom att betala för sent som att ta lån till marknadsränta hos banker eller andra långivare. För närvarande är dock den lagstadgade nivån på dröjsmålsräntan alldeles för låg i nästan alla medlemsstater, jämfört med normala marknadsräntor vid övertrasseringar hos bankerna16. Denna situation uppmuntrar gäldenärer till att föredra leverantörskrediter framför banklån, vilket skadar borgenärerna. Leverantörskrediter är ju helt acceptabelt så länge detta har avtalats mellan parterna, men det blir till ett oacceptabelt problem både för de enskilda leverantörerna och ur ett makroekonomiskt perspektiv om lagstiftningen uppmuntrar gäldenärerna att ensidigt överskrida avtalsenliga betalningsfrister. Situationen är särskilt allvarlig för små och medelstora företag, som har svårare att få banklån när deras likviditet störs av betalningsförseningar. Syftet med punkt le) är därför att sätta en minimigräns för den dröjsmålsräntesats som borgenären har rätt att kräva i medlemsstaterna. Medlemsstaterna kan sätta en högre räntesats för att denna skall motsvara normal marknadsränta i varje land. Även denna punkt är helt underställd principen om avtalsfrihet, eftersom parterna vid en enskild transaktion är fria att avtala om en högre eller lägre räntesats än den lagstadgade räntesats som tillämpas i medlemsstaten. Den lagstadgade räntesatsen gäller endast om ingen annan räntesats har specificerats i avtalet. Icke desto mindre tror kommissionen att en 15 Se "European Payment Habits Survey" 1996, Intrum Justifia, Amsterdam, april 1997. 16 Se översikten i andra tabellens första och tredje kolumn i bilagan till meddelandet av den 9 juli 1997. 7 leda till lagstadgad dröjsmålsräntesats skulle högre färre betalningsförseningar. Erfarenheterna från de nordiska länderna, där den lagstadgade dröjsmålsräntan är dubbelt så hög som i de flesta andra medlemsstaterna, visar att detta har lett till en kraftig minskning av betalningsförseningarna, trots att de höga lagstadgade dröjsmålsräntorna inte är obligatoriska. Den lagstadgade räntesatsen har blivit normal kommersiell praxis i dessa länder och en mycket stor andel av alla företag kräver faktiskt dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. Den höga lagstadgade dröjsmålsräntesatsen har utan tvekan gjort det lättare för borgenärerna att kräva dröjsmålsränta då det inte finns något avtal eller då inte är tydligt på denna punkt. Dessutom stärks säljarens position vid avtalet förhandlingar om räntesatsen om köparen skulle vilja avtala om en lägre räntesats. Förfarandena för att beräkna den lagstadgade dröjsmålsräntan varierar också länderna lagstadgade emellan. Målet bör vara att ha ett förfarande som dröjsmålsräntesatsen på betalningsförseningar att följa den normala marknadsräntan. I exempelvis Sverige utgörs åtta procentenheter. Dröjsmålsräntesatsen bör även vara lätt att fastställa för medborgarna och bör därför baseras på en räntesats som är lättillgänglig, t. ex. i den ekonomiska pressen. Dessutom bör formeln vara av sådan art att räntesatsen är relativt stabil och inte ändras alltför ofta. räntan av diskontot plus tillåter den För att kunna uppfylla dessa olika kriterier föreslås att den lägsta dröjsmålsräntesatsen för betalningsförseningar bör utgöras av summan av två beståndsdelar. Den ena är en referensränta som följer rörelserna på den europeiska räntemarknaden. Kommissionen övervägde ett antal möjligheter för referensräntan och kom fram till att den ränta som bäst uppfyller ovannämnda kriterier är Europeiska centralbankens reporänta. Denna kommer att bli ett av Europeiska centralbankens viktigaste styrmedel som skall styra de korta marknadsräntorna. Den kommer att sättas från och med 1 januari 1999. För dem bland medlemsstaterna som inte deltar i den ekonomiska och monetära unionens tredje fas skall referensräntan vara en motsvarande ränta vid landets centralbank. Den andra beståndsdelen är en marginal som skall säkerställa att den övergripande lagstadgade minimiräntesatsen sätts på en tillräckligt hög nivå för att avskräcka från betalningsförseningar. Marginalen på åtta procent följer Sveriges exempel, som allmänt anses ha en effektiv lagstiftning om dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. Slutresultatet bör bli att den lagstadgade dröjsmålsräntesats vid betalningsförseningar som medlemsstaterna skall sätta även skall ge det genomsnittliga företaget bland de små och medelstora företagen en kompensation för finansiella kostnader motsvarande räntan på övertrassering hos bank17. Förutom rätten till dröjsmålsränta är det också viktigt att erkänna borgenärens rätt till full kompensation i övrigt för kostnader i samband med indrivning av fordringar, såsom till administrativa kostnader eller kostnader kompensation för dessa kostnader varierar mellan de olika medlemsstaterna18. Syftet med punkt 8 är att säkerställa att alla sådana kostnader kan drivas in från gäldenären. förfaranden. Rätten för rättsliga 17 Se översikten över marknadsräntan för övertrassering hos bank i andra tabellens tredje kolumn i bilagan till meddelandet av den 9 juli 1997. 18 Se översikten i fjärde tabellens femte kolumn i bilagan till meddelandet av den 9 juli 1997. 8 Artikel 4: Äganderättsförbehåll Äganderättsförbehåll är ett rättsligt instrument som senarelägger övergången av äganderätten till varor tills hela köpeskillingen har erlagts. I meddelandet av den 9 juli 1997 fastställde kommissionen att äganderättsförbehåll är ett område där åtgärder på gemenskapsnivå dels skulle kunna vara till nytta för exportörer, dels skulle kunna minska betalningsförseningarna. Problemet för närvarande är att de olika medlemsstaterna har olika lagstiftning, vilket betyder att exportörerna inte kan förlita sig på ett enda regelverk för äganderättsförbehåll för alla länder inom gemenskapen. Vid den rådfrågning som skedde efter meddelandet av den 9 juli 1997 framkom ett enhälligt stöd för gemenskapslagstiftning om äganderättsförbehåll från alla som kommenterade detta. Syftet med den här artikeln är att införa ett enhetligt äganderättsförbehåll som är tillämpligt i samtliga medlemsstater. Tanken är inte att åstadkomma harmonisering av nationell lagstiftning på området. Avsikten är snarare att förmå medlemsstaterna att erkänna ett äganderättsförbehåll som uppfyller ett antal minimikrav. Artikeln påverkar inte bestämmelserna till skydd för tredje man som köper i god tro. Den innebär inte heller något tvång om äganderättsförbehåll, eftersom parterna har full avtalsfrihet. Artikel 5: Snabbindrivning av obestridda fordringar Syftet med denna artikel är att införa och förbättra snabba indrivningsförfaranden när fordran inte har bestridits. Sådana förfaranden (t. ex. summons production procedure i Förenade kungariket, "injonction à payer" i Frankrike och "Mahnverfahren" i Tyskland) finns redan i ett stort antal medlemsstater. Fördelarna med dessa förfaranden är att de är snabba, att de inte inbegriper någon handläggning vid domstol (om inte fordran bestrids) och att de endast medför ett minimum av formalia samt låga kostnader. Eftersom omkring 90% av fallen gäller obestridd fordran, skulle detta innebära en avsevärd minskning av antalet ärenden för domstolarna. Detta skulle frigöra värdefulla resurser som skulle kunna användas för att skynda på domstolarnas övriga verksamhet. Kommissionen anser att dessa snabba indrivningsförfaranden bör finnas i samtliga medlemsstater. Om gäldenären bestrider fordran under förfarandets gång kommer normala regler när det gäller förfarandet och företrädare att tillämpas, dvs. fallet kommer antingen att handläggas enligt artikel 6 (om beloppet är lägre än tröskelvärdet) eller enligt nationella bestämmelser för hur större belopp skall drivas in. sin har hemvist, Snabba indrivningsförfaranden skulle vara till särskild nytta i samband med indrivningen av fordringar när gäldenären och borgenären befinner sig i olika medlemsstater. I dessa fall är det lämpligt om borgenärens krav mot gäldenären handläggs i den medlemsstat där gäldenären exécutoire, att Vollstreckungsbescheid) kan verkställas utan dröjsmål. Gällande praxis att stämma gäldenären i det land där borgenären har sin hemvist leder till långa förseningar innan domen kan verkställas. Borgenärer har hittills varit tveksamma till att vända sig till domstol i det land där gäldenären har sin hemvist, därför att man tror att handläggningen inte går tillräckligt snabbt och att det är svårt att få tillgång till dessa för utländska borgenärer. Denna otillfredsställande situation är oförenlig med fullbordandet av den inre likartade i alla medlemsstater måste ha marknaden. Borgenärer exekutionstiteln tillgång (titre till så indrivningsförfaranden som skall vara snabba, lättillgängliga och av sådan art att man kan känna förtroende för dem. Kommissionens förslag om enkel rättsbehandling och snabbindrivning av fordringar vid handelstransaktioner är ett första del av en större diskussion om rättsliga förfaranden i Europeiska unionen. De utesluter inte ytterligare förslag från kommissionen, som skulle kunna följa på rådslaget om rättsliga förfaranden som lanserats efter meddelandet "Effektivisering av hur domar meddelas och verkställs inom Europeiska unionen"19. Artikel 6: Enkel rättsbehandling vid småskulder För skulder under 20 000 ecu bör borgenären också kunna välja ett annat sätt att driva in skulden snabbt, effektivt och till en minimal kostnad med hjälp av enkla rättsförfaranden, oavsett om fordran har bestridits eller ej. Dessa brukar ofta handläggas vid lokala domstolar, kronofogde eller juridiskt ombud behöver inte närvara och förfarandena brukar vara ganska informella. Liksom i fråga om snabba indrivningsförfaranden anser kommissionen att sådana förfaranden bör finnas tillgängliga för borgenärer i alla medlemsstater, i synnerhet när det gäller fordringar där borgenär och gäldenär befinner sig i olika medlemsstater. Syftet med även denna artikel är att fastställa huvudprinciper för bästa praxis. Artikel 7: Offentliga myndigheter: Tydlighet Enligt direktiven om offentliga upphandlingskontrakt20 måste meddelandena om anbudsinfordran innehålla de grundläggande villkoren för finansiering och betalning. Medlemsstaterna tolkar emellertid detta krav på olika sätt och betalningsfristerna utelämnas ofta i anbudsinfordran. Syftet med denna artikel är därför att göra offentliga upphandlingskontrakt tydligare genom att kräva att de offentliga myndigheterna skall ge utförliga uppgifter om vilka betalningsperioder och frister som tillämpas av den upphandlande myndigheten. Här avses offentliga upphandlingskontrakt i vid mening och de definieras inte som i direktiven om offentlig upphandling, som bara gäller kontrakt som överstiger ett visst belopp. Artikel 8: Offentliga myndigheter: Betalningsfrist, automatiskt löpande dröjsmålsränta Med hänsyn till den offentliga sektorns speciella situation anser kommissionen att en maximal betalningsfrist för den offentliga sektorn bör fastställas. En maximal betalningsfrist på 60 kalenderdagar föreslås här (punkt 1). Till skillnad från transaktioner inom den privata sektorn (se artikel 4. 1) skulle denna maximala betalningsfrist inte kunna överskridas genom bestämmelser inskrivna i avtal med de offentliga myndigheterna, utom om parterna avtalat att en kortare betalningsfrist skall tillämpas. I övrigt är den dag från vilken denna frist på 60 dagar börjar löpa densamma som för alla andra transaktioner 19 EGT C 33, 31. 1. 1998. s. 3. 20 Rådets direktiv 93/36/EEG, 93/37/EEG och 93/38/EEG av den 14 juni 1993, EGT L 199, 9. 8. 1993. 10 (se artikel 4. 1 och 4. 2), dvs. normalt sett fakturadatum. Om inget skriftligt avtal finns eller om det finns ett skriftligt avtal som inte säger något om betalningsfristen skall den tjugoendagarsregel som anges i artikel 4. 1 även tillämpas vid transaktioner med den offentliga sektorn. I punkt 2 anges rätt till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar från offentliga myndigheters sida. Dröjsmålsräntesatsen är densamma som vid andra transaktioner (se artikel 4. 4 och 4. 5). Dessutom skall dröjsmålsräntan betalas automatiskt av de offentliga myndigheterna, utan att borgenären behöver kräva detta. Detta är i enlighet med bästa praxis i medlemsstaterna (Frankrike, Belgien, Irland) och ger offentliga myndigheter ett starkt incitament att betala i tid. Artikel 9: Kommitté Inrättandet av en kommitté som skall granska hur direktivet fungerar förefaller nödvändigt, eftersom ingen av de kommittéer som redan finns kan fullgöra en sådan uppgift. 11 Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta, med beaktande av kommissionens förslag21, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande22, enligt det förfarande som anges Europaparlamentet23, och med beaktande av av följande: i artikel 189 b i fördraget i samarbete med 1. Europaparlamentet betonade i sin resolution24 om det integrerade programmet för små och medelstora företag och hantverksföretag25 att kommissionen bör lägga fram förslag inriktade på problematiken kring betalningsförseningar. 2. Den 12 maj 1995 antog kommissionen en rekommendation om betalningsfrister vid handelstransaktioner26. 3. I sin resolution27 om kommissionens rekommendation om betalningsfrister vid handelstransaktioner uppmanade Europaparlamentet kommissionen att omarbeta rekommendationen till ett förslag till rådsdirektiv och att lägga fram det så snart som möjligt. 4. Den 29 maj 1997 antog Ekonomiska och sociala kommittén ett yttrande över kommissionens grönbok om offentlig upphandling inom Europeiska unionen: överväganden inför framtiden28, och rekommenderade att offentliga myndigheter skall iaktta en längsta betalningsfrist och betala dröjsmålsränta. 21 22 23 24 EGT C 323, 21. 11. 1994, s. 19. 25 KOM(94) 207 slutlig, 3. 6. 1994. 26 EGT L 127, 10. 6. 1995, s. 19. 27 EGT C 211, 22. 7. 1996, s. 43. 28 EGT C 287, 22. 9. 1997, s. 92. 12 5. Den 4 juni 1997 offentliggjorde kommissionen en handlingsplan för den inre marknaden29, i vilken det underströks att betalningsförseningar är ett växande allvarligt hinder för att den inre marknaden skall bli en framgång. 6. Den 17 juli 1997 publicerade kommissionen ett meddelande - rapport om en betalningsförseningar sammanställning av vad kommissionens rekommendation av den 12 maj 1995 har givit för resultat. handelstransaktioner30, innehåller som vid 7. Betalningsförseningar leder till att företagen, särskilt de små och medelstora företagen, utsätts för betungande administrativa och ekonomiska bördor. Betalningsförseningar är dessutom en vanlig orsak får betalningssvårigheter, som hotar deras fortsatta existens och leder till att många arbetstillfällen går förlorade. till att företag 8. Skillnaderna mellan medlemsstaterna i fråga om regler och sedvana när det gäller betalningar är ett hinder för en väl fungerande inre marknad. En borgenär som måste driva in fordringar från gäldenärer i flera olika medlemsstater ställs inför en mängd olika regler i ländernas lagstiftning som gör att indrivningen blir svår, tidskrävande och dyr för borgenären. 9. Detta får till följd att handelstransaktionerna mellan medlemsstaterna begränsas avsevärt. Detta strider mot artikel 7 a i fördraget eftersom företagare skall kunna bedriva handel på hela den inre marknaden på sådana villkor att gränsöverskridande verksamhet inte medför större risker än inrikes handel. Det skulle leda till en snedvridning av konkurrensen om olika regler tillämpades på inrikes och gränsöverskridande verksamhet. 10. Av den senaste statistiken framgår det att betalningssituationen, som bäst, inte har förbättrats i många medlemsstater sedan rekommendationen av den 12 maj 1995 antogs. 11. I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen såsom de kommer till uttryck i artikel 3b i fördraget kan målet att förbättra situationen när det gäller betalningsförseningar vid handelstransaktioner inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna. Detta mål kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. Direktivet skall begränsas till minsta möjliga antal åtgärder för att detta mål skall uppnås och inte gå utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål. 12. Betalningsdröjsmål är ett avtalsbrott som har blivit ekonomiskt intressant för gäldenärer i de flesta medlemsstater genom att dröjsmålsräntan är låg och/eller på att indrivningsförfarandena är långsamma. Det krävs en tydlig förändring för att utvecklingen skall vända. Att betala för sent måste ha följdverkningar som både avhåller från dröjsmål och som fullt ut kompenserar borgenären för kostnader som uppkommit till följd av dröjsmålet. 29 SEK(97) 1 slutlig, 4. 6. 1997, s. 8 och 38. 30 EGTC216, 17. 7. 1997, s. 10. 13 13. Äganderättsförbehåll för att påskynda betalning är idag ett instrument med begränsningar, eftersom nationell lagstiftning skiljer sig åt på ett antal punkter. Borgenärerna bör få möjlighet att hävda ett äganderättsförbehåll över hela gemenskapen genom att använda en standardklausul som bör erkännas av alla medlemsstater. 14. Följdverkningarna av dröjsmål med betalning kan ha avhållande verkningar bara om de är förenade med indrivningsförfarandena som är snabba, effektiva och billiga för borgenären. I enlighet med icke-diskrimineringsprincipen i artikel 6 i fördraget bör dessa förfaranden vara tillgängliga för borgenärer från alla medlemsstater oavsett hemvist. 15. De offentliga myndigheterna verkställer ett stort antal betalningar till företag. Sträng betalningsdisciplin från dessa myndigheters sida skulle efter hand påverka hela samhällsekonomin i rätt riktning. I fråga om betalningar som görs av kommissionen har det redan fattats ett beslut om att ge vissa borgenärer rätt till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. 16. För att genomföra detta direktiv skall kommissionen biträdas av en rådgivande kommitté. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. KAPITEL I Artikel 1 Räckvidd Bestämmelserna i detta direktiv skall gälla alla betalningar vid handelstransaktioner. Artikel 2 Definitioner I detta direktiv förstås med 1. 2. 3. 4. handelstransaktioner: transaktioner mellan två eller flera fysiska eller juridiska personer som utövar handels- eller yrkesverksamhet i deras affärsverksamhet, eller mellan sådana personer och offentliga myndigheter, när transaktionerna innebär att varor eller tjänster tillhandahålls mot ersättning, betalningsforsening: underlåtenhet att betalningsvillkor, iaktta avtalsenliga eller lagstadgade äganderättsförbehåll: det förhållandet att säljaren behåller äganderätten till de berörda varorna tills köparen har erlagt full betalning. offentliga myndigheter: lokala myndigheter och statliga, regionala eller offentligrättsliga organ eller sammanslutningar mellan en eller flera sådana myndigheter eller offentligrättsliga organ. Med offentligrättsligt organ menas ett 14 organ som har inrättats i uttalad avsikt att fylla allmännyttiga behov utan handels- eller industrikaraktär, som är en juridisk person och som huvudsakligen finansieras av statliga, regionala eller lokala myndigheter eller av andra offentligrättsliga organ eller som står under tillsyn av dessa organ eller som har en i vilken fler än hälften av förvaltnings-, ledamöterna utnämns av statliga, regionala eller lokala myndigheter eller av andra offentligrättsliga organ, lednings- eller tillsynsstyrelse, offentliga upphandlingskontrakt: skriftliga avtal som sluts mellan fysiska eller juridiska personer och offentliga myndigheter. KAPITEL II Artikel 3 Betalningsfrist, dröjsmålsränta och ersättning för uppkommen skada 1. Medlemsstaterna skall säkerställa att, a) fristen vid betalning av skulder inte får överstiga 21 kalenderdagar räknat från faktureringsdagen, om inte något annat anges i kontraktet eller i säljarens allmänna försäljningsvillkor, b) betalningsfristen skall räknas från den dag då varorna eller tjänsterna levererats, om det saknas faktura, om faktureringsdagen inte kan bestämmas med säkerhet eller om faktureringsdagen föregår leveransdagen, c) borgenären skall ha rätt att kräva dröjsmålsränta av gäldenären på det utestående beloppet när betalningsfristen enligt a och b har överskridits utan att borgenären har erhållit det förfallna beloppet, d) dröjsmålsräntan skall löpa automatiskt från dagen efter förfallodagen utan krav på föregående påminnelse, e) dröjsmålsräntan ("lagstadgad dröjsmålsränta"), som borgenären har rätt att kräva, skall motsvara summan av Europeiska centralbankens reporänta ("referensräntan") plus minst 8 procentenheter ("marginalen"), om inte något för anges medlemsstater som inte deltar i tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen skall den referensränta som avses ovan vara motsvarande ränta som fastställs av deras centralbank, säljarens allmänna försäljningsvillkor; i avtalet eller i f) den lagstadgade dröjsmålsräntan i varje medlemsstat skall ändras automatiskt i enlighet med den referensränta som nämns i e, g) borgenären, förutom rätten till dröjsmålsränta, skall ha rätt till full ersättning från gäldenären för den skada som uppstått. 2. Den marginal som avses i punkt 1 e kan ändras av kommissionen enligt det förfarande som anges lagstadgade dröjsmålsräntan inte längre är tillräckligt hög för att avskräcka köparen från att i artikel 9 om det visar sig att den 15 betala för sent och för att ersätta säljaren för förluster som uppkommit genom för ränta som säljaren måste betala för betalningsförseningen, övertrasserad checkkredit. särskilt Artikel 4 Äganderättsförbehåll 1. Medlemsstaterna skall säkerställa att säljaren skall behålla äganderätten om denne skriftligen meddelar köparen om sin avsikt att göra detta senast den dag då varorna levereras. Omedelbart när förfallodagen har passerats utan att köparen har betalat kan säljaren kräva att varorna skall lämnas tillbaka. Så snart köparen är i besittning av varorna blir denne ansvarig för eventuell skada på eller förlust av varorna. Ett säljarens äganderättsföfbehållet giltigt meddelande standardkontrakt, på fakturan, eller i ett separat avtal. finnas om får i Medlemsstaterna skall godkänna giltigheten av de klausuler som ingår i bilagan eller av klausuler med motsvarande verkan. 2. 3. Punkt 1 skall bara tillämpas på skulder som skall betalas genom en enda betalning. Medlemsstaterna skall ange rättsverkningarna av äganderättsförbehållet när det gäller aspekter som inte täcks av detta direktiv och särskilt i fråga om rättsverkningar för tredje man som handlar i god tro. Artikel 5 Snabbindrivning av obestridda fordringar 1. Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns ett snabbt indrivningsförfarande för obestridda fordringar. 2. 3. Detta förfarande skall vara tillämpligt oberoende av skuldens storlek. Förfarandet skall vara tillgängligt för borgenärer från alla medlemsstater, oavsett var de har sitt hemvist. 4. Borgenären skall kunna välja om han vill låta sig företrädas av ett ombud eller inte. 5. Förfarandet inför domstolen skall utformas på ett sådant sätt att en period på 60 kalenderdagar inte får överskridas, räknat från den dag då borgenärens ansökan kommer in till den dag då exekutionstiteln, eller motsvarande dokument, blir verkställbar. Denna tidsperiod får inte påverka a) tillämpningen av reglerna om delgivning, och b) svarandens rätt att bestrida skulden. 16 Artikel 6 Förenklat rättsligt förfarande vid småskulder Medlemsstaterna skall se till att det finns enkla förfaranden för att driva in skulder upp till ett tröskelvärde som inte skall understiga 20 000 ecu. Dessa förfaranden skall vara enkla och billiga sätt att med hjälp av rättsväsendet driva in skulder. Tröskelvärdet kan av kommissionen vid behov anpassas till ändrade ekonomiska förhållanden i enlighet med det förfarande som anges i artikel 9. Dessa förfaranden skall kunna användas av borgenärer från alla medlemsstater, oavsett var de har sitt hemvist. KAPITEL III Artikel 7 Genomblickbarhet i offentliga upphandlingskontrakt Medlemsstaterna skall säkerställa att det i offentliga upphandlingskontrakt skall finnas noggranna uppgifter om vilka betalningsfrister och tidsgränser de offentliga myndigheterna tillämpar. Särskilt skall tidsgränser fastställas för att fullgöra sådana administrativa rutiner som föregår betalning, såsom inlämningsförfaranden. Artikel 8 Skyndsam betalning, betalningsfrist och automatiskt löpande dröjsmålsränta Medlemsstaterna skall säkerställa att 1. 2. de offentliga myndigheterna, vid betalning av avtalsreglerade fordringar såsom anges i artikel 3. 1a och 3. 1b inte skall överskrida 60 kalenderdagar, och att avtal om en längre betalningsfrist än den ovannämnda inte gäller under några förhållanden, borgenären skall ha rätt till dröjsmålsränta från den offentliga myndigheten på det utestående beloppet när betalningsfristen har överskridits, varvid dröjsmålsräntan skall beräknas på det sätt som anges i punkt I'd) och 1 e) i artikel 3 och dröjsmålsräntan skall betalas automatiskt av den offentliga myndigheten utan att något särskilt krav behöver framställas, 3. den offentliga myndigheten inte får försöka utverka att borgenären avsäger sig någon av rättigheterna enligt denna artikel. 17 KAPITEL IV Artikel 9 Kommitté En kommitté, som skall bestå av företrädare för medlemsstaterna och ha en företrädare för kommissionen som ordförande, skall inrättas för att se över tillämpningen av direktivet och särskilt de frågor som nämns i artikel 3. 3 och artikel 6. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är, om nödvändigt genom omröstning. Yttrandet skall protokollföras och dessutom har varje medlemsstat rätt att begära att få sin uppfattning tagen till protokollet. Kommissionen skall ta största hänsyn till det yttrande som kommittén avgett. Den skall underrätta kommittén om det sätt på vilket dess yttrande har beaktats. Artikel 10 Genomförande 1. 2. 3. 4. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 2000. De skall genast underrätta kommissionen om detta. Medlemsstaterna får behålla eller anta regler som är strängare än de regler som är nödvändiga för att följa detta direktiv. När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Varje medlemsstat beslutar själv om hur denna hänvisning skall göras. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de lagar och andra författningar som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv. Artikel 11 Ikraftträdande Detta direktiv träder gemenskapernas officiella tidning. i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska 18 Artikel 12 Adressat Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. Utfärdat i Bryssel den På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar Ordföranden Ordföranden 19 BILAGA Uppställning över de skrivningar som för ändamålet enligt artikel 4 ovan skall erkännas i alla medlemsstater: ES: "El vendedor conservarâ la propiedad de los bienes hasta el pago. " DA: "Våren förbliver saelgerens ejendom, indtil den er betalt. " DE: "Die Ware verbleibt bis zur Bezahlung im Eigentum des Verkäufers. " EL: "O 7ccoX,qxf|ç Ttapaicpaxei xny Kopiôxnxa xcov ayaGœv (xéxpi va eÇocpXnOei xo xiunuix xouç. " EN: "The goods remain the property of the seller until payment. " FR: "Les marchandises restent la propriété du vendeur jusqu'au paiement. " IT: "Le merci restano di proprietà del venditore fino al pagamento. " NL: "De waren blijven tot de betaling eigendom van de verkoper. " PT: "O vendedor conservarâ a propriedade dos bens até ao momento do pagamento. " FI: "Tavara on myyjän omaisuutta, kunnes kauppahinta on maksettu. " SV: "Varorna förblir säljarens egendom tills de betalats. " 20 KONSEKVENSBEDÖMNING FÖRSLAGETS KONSEKVENSER FÖR NÄRINGSLIVET och i synnerhet för små och medelstora företag Förslagets titel: Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner Dokumentnummer: 97012 FÖRSLAGET 1. förslag Varför är gemenskapslagstiftning nödvändig på det här området med tanke på subsidiaritetsprincipen, och vilka är dess huvudsyften? Detta innehåller skall motverka i Europeiska gemenskapen. betalningsförseningar vid handelstransaktioner Åtgärderna avser alla betalningsförseningar mellan företag och mellan den offentliga sektorn och företag. De avser alla företag, både i form av juridiska personer och övriga, samt de egenföretagare som utövar handels- eller yrkesverksamhet. åtgärdspaket som ett Huvudsyftet med detta förslag är att främja respekten för avtalsenliga betalningsfrister, något som är till nytta för alla företag. Förslaget tillhandahåller ett rättsligt ramverk som skall avskräcka försumliga betalare från att betala för sent, ge borgenären rätt till fullgod ersättning vid betalningsförseningar och tillhandahålla eller förbättra förfaranden för indrivning av utestående fordringar så att dessa förfaranden blir effektiva, billiga och snabba. Dessutom föreslås specifika åtgärder för en bättre betalningsdisciplin hos den offentliga sektorn. Det finns belägg för att betalningsförseningarna utgör ett hinder för en smidigt fungerande inre marknad31. Stora skillnader i betalningspraxis finns inom gemenskapen och dessa skillnader hindrar företagen från att bedriva gränsöverskridande handel. Skillnaderna i medlemsstaternas lagstiftning rörande betalningsförseningar, olika indrivningsförfaranden och olika strategier för kompensation av kostnader i samband med indrivning av skulder utgör också hinder för den gränsöverskridande handeln. Skillnader i betalningstid och problem i samband med betalningsförseningar skadar dessutom företagens konkurrensförmåga32. Genom kommissionens rekommendation 1995 om betalningsfrister vid handels transaktioner33 gavs medlemsstaterna möjlighet att själva motverka problemet i form av ett rapport från instrument. juli månad 1997 kom man dock fram till att medlemsstaterna inte hade vidtagit åtgärder i tillräcklig omfattning och att förslag till ytterligare åtgärder för att minska betalningsförseningarna inom gemenskapen skulle läggas fram i form av I kommissionens icke bindande 31 Se till exempel "European Payment Habits Survey 1996", Intrum Justitia, Amsterdam, april 1997. 32 Se kommissionens rapport om betalningsförseningar vid handelstransaktioner, EGT C 216, 17. 7. 1997, s. 10, i synnerhet avsnitten 3. 1 och 3. 2. 33 EGT L 127, 10. 6. 1995, s. 19. 21 ett direktiv34. Aktuell statistik visar också att betalningsförseningarna inte har minskat i ett antal medlemsstater sedan kommissionens rekommendation offentliggjordes35. Med tanke på de otillräckliga åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna och den negativa inverkan som betalningsförseningarna fortfarande har på den inre marknaden förefaller det nu vara tid att lägga fram ett förslag om ett bindande instrument i form av ett direktiv. Med hänsyn till subsidiaritetsprincipen enligt artikel 3b fördraget är det nu uppenbart att målet att minska betalningsförseningarna på den inre marknaden inte kan uppnås i tillräcklig utsträckning genom att medlemsstaterna agerar individuellt, utan att detta mål bättre kan uppnås genom åtgärder på gemenskapsnivå. i KONSEKVENSER FÖR FÖRETAGEN I ALLMÄNHET Vem kommer att påverkas av forslaget? Det är främst i följande tre situationer som företagen generellt kommer att påverkas av förslaget: a) b) c) När ett företag får betalt för sent av ett annat företag. När ett företag betalar ett annat företag för sent. När ett företag får betalt för sent av en kund (av en enskild person, inte av en företagskund). En rad undersökningar visar att det finns stora skillnader mellan avtalsenliga betalningsfrister och faktisk betalningstid i de olika EES-länderna36. De längsta genomsnittliga betalningstiderna hittar man i Grekland, Portugal och Italien. De kortaste genomsnittliga betalningstiderna återfinns i Norge, Finland och Sverige. Portugal, Italien, Belgien, Grekland, Nederländerna och Förenade kungariket är de länder där den genomsnittliga betalningsförseningen är längst (dvs. antalet dagar som löper mellan avtalsenlig betalningsfrist och faktisk betalningstid). De branscher som ofta räknas till de sämsta betalarna i Europa är byggsektorn, den offentliga sektorn, transport och logistik, parti- och detaljhandeln samt råvaruindustrin. I motsats till dessa räknas bank- och försäkringssektorn, kemikalieindustrin och telekommunikationer till de branscher som är de bästa betalarna37. Stora företag är de kunder som brukar la längst tid på sig med betalningen i Europa, följt av den offentliga sektorn och små företag. Stora företag anges som 34 EGT C 216, 17. 7. 1997, avsnitten 2. 1 och 4. 35 EGT C 216, 17. 7. 1997, avsnitt 2. 2. 36 Se sammanfattningen av den senaste statistiken i EGT C 216, 17. 7. 1997, avsnitt 2. 2. 37 "European Payment Habits Survey 1996", Intrum Justitia, Amsterdam, april 1997. 22 de kunder som tar längst tid på sig för betalningen i 32 % av fallen i EU i genomsnitt. I Spanien (49 %) och Italien (41 %) är dessa siffror särskilt höga. 38 En undersökning om situationen i Förenade kungariket 1994 visade att av de totala utestående fordringarna återfanns den högsta nivån inom tillverknings industrin, byggsektorn och partihandeln, och den lägsta nivån inom detaljhandeln, råvaruindustrin och i transportsektorn39. Betydande regionala skillnader hade registrerats. En annan aktuell undersökning om Förenade kungariket bekräftar att tillverkningsindustrin var den sektor som hade sämst betalningsmoral (14 % av betalningarna verkställdes i tid), följt av byggsektorn (20,4 %) och partihandeln (20,6 %). Sektorn för finansiella tjänster hade den avgjort bästa betalnings moralen (31,6 %). 40 Undersökningen visade också att det jämfört med de större företagen är dubbelt så många små företag som betalar sina fakturor i tid (23,2 % av de små företagen betalade i tid, jämfört med 13,8 % av de medelstora företagen och 9,7 % av de stora företagen). I Frankrike återfinns nettolåntagare (dvs. de som vinner mest på leverantörs- krediter) till största delen inom detaljhandeln, i synnerhet inom storskalig livsmedelsdistribution och partihandeln samt inom bilindustrin, personbils- försäljning och bilreparationer41. Leverantörskrediterna är mest koncentrerade till stora företag, där 43 % av leverantörskrediterna ges till företag med fler är 500 anställda och 31 % till företag med fler än 2 000 anställda. Nettolångivare är utspridda på olika branscher men finns huvudsakligen bland tillverkare av produktionsvaror och maskinutrustning, i partihandelssektom och bland företagstjänster. 57 % av leverantörskrediterna ges av företag med färre än 500 anställda. Den senaste utvecklingen när det gäller leverantörskrediterna är till fördel för de största företagen och till nackdel för de små och medelstora företagen. Särskilt akuta betalningsproblem har rapporterats inom byggnadsbranschen i Spanien, med en genomsnittlig betalningstid på 215 dagar för stora byggnads företag som små och medelstora företag levererar byggmaterial till42. Mycket allvarliga problem i samband med betalningarna har även rapporterats för företag som levererar vårdutrustning till allmänna sjukhus i Italien (med en genomsnittlig betalningstid på 307 dagar), Spanien (305 dagar), Portugal och Grekland, med stora regionala skillnader43. I förslaget fastställs även nya krav som skall säkerställa snabb betalning från offentliga myndigheters sida i samtliga medlemsstater. 38 "European Business Survey", Grant Thornton International Business Strategies Ltd. , våren 1997, s. 25. 39 "Forum of Private Business", London, 31 mars 1994. 40 41 42 "Survey of the payment performance in Britain", Dun & Bradstreet, London, oktober 1997. "Observatoire des délais de paiment, cinquième rapport", Paris, september 1997, s. 10. "Confederation of Suppliers of Construction Materials" (CEPCO), "Report on the Spanish Construction Industry", Madrid, september 1996. "European Diagnostic Manufacturers Association", oktober 1997. 43 23 3. Vad krävs av företagen för att dessa skall uppfylla de krav som ställs enligt förslaget? För företagen införs generellt i och med bestämmelserna i förslaget nya rättigheter och skyldigheter vad gäller ersättning vid betalningsförseningar (artikel 3). Företagen måste respektera dessa nya rättigheter och skyldigheter som syftar till att ge fullgod kompensation till borgenärer som får betalt för sent och avskräcka försumliga betalare från att betala för sent. Samtidigt är förslagen helt underställda principen om avtalsfrihet, vilket gör att avtalsparterna har fullständigt frihet att förhandla fram och avtala om t. ex. betalningsfrist och dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. Om emellertid den avtalsenliga eller den lagstadgade betalningsskyldigheten åsidosätts kommer företag som får betalt för sent att kunna begära ersättning. Företag som betalar för sent åläggs att betala ut ersättning i form av dröjsmålsränta och ersättning för kostnader i samband med indrivningen av fordringarna, såsom kostnader för rättsliga förfaranden och administrativa kostnader. Dröjsmålsräntan kommer att löpa automatiskt utan att borgenären behöver skicka någon påminnelse (artikel 3, punkt ld)). Detta kommer att betyda lägre administrativa kostnader för företagen i de medlemsstater (t. ex. Belgien) där det för närvarande krävs en föregående påminnelse. (artikel 4) kommer att betyda Ett enhetligt äganderättsförbehåll lägre administrativa kostnader för företag som använder sig av äganderättsförbehåll, i synnerhet i samband med export. För närvarande kan exportörer behöva ha ett särskilt äganderättsförbehåll för varje medlemsstat som de exporterar till, detta för att följa lagstiftningen i de olika medlemsstaterna. Detta innebär onödiga, betungande krav för företagen. Nu kommer företagen i stället att kunna använda sig av ett enda äganderättsförbehåll som kan vara en av formuleringarna i förslaget eller en likvärdig formulering. Företagens kostnader i samband med rättsliga förfaranden och administration kommer också att minska genom att företagen i vissa medlemsstater inte längre behöver följa vissa formella krav, som att registrera avtalet eller anlita en notarie. Till en början kan företagen behöva skriva om sina standardavtal eller enskilda avtal för att säkerställa att det nya enhetliga äganderättsförbehållet gäller. Dessa förändringar bör dock bara medföra mindre kostnader och vara av engångskaraktär. Kostnaderna för detta bör avgjort uppvägas av kostnadsbesparingarna för administration på lång sikt, liksom den stimulans för exporten som ett enhetligt äganderättsförbehåll kommer att innebära. Syftet med de förslag som rör indrivningsförfaranden (artiklarna 5 och 6) är att borgenärerna skall kunna driva in fordringar snabbt, effektivt och till en så låg kostnad som möjligt. Förändringarna bör medföra kostnadsbesparingar för företag som använder sig av förfarandena genom att formalian minskar och de finansiella kostnaderna minimeras, i synnerhet när borgenären och gäldenären befinner sig i (artikel 5) olika medlemsstater. Beträffande snabba indrivningsförfaranden innebär borttagandet av taket (som är baserat på skuldbeloppet) för att dessa förfaranden skall få tillämpas att det i vissa medlemsstater blir möjligt att driva in fler skulder. I Tyskland finns inget tak för dessa förfaranden (Mahnverfahren) och 24 under 1996 behandlades över åtta miljoner ärenden via detta system. Den genomsnittliga avgiften för en typisk skuld ligger på omkring 17 ecu för ett sådant förfarande, jämfört med 100 ecu vid mer traditionella rättsliga förfaranden för indrivning av skulder. När det gäller förenklade rättsliga förfaranden för småskulder (artikel 6) kommer taket på 20 000 euro att innebära att ett mycket större antal handelstransaktioner kan behandlas med hjälp av sådana förfaranden, vilket i sin tur betyder att fler företag kan dra nytta av den relativt snabba behandlingen och de låga kostnaderna i samband med dessa förfaranden. De offentliga myndigheterna måste se till att meddelanden om offentlig innehåller noggranna uppgifter om upphandling och kravspecifikationer betalningsfrister (artikel 7). Detta kommer att medföra vissa administrativa kostnader, men om standardiserade uppgifter om betalningsfrister används kommer detta att vara en engångskostnad. Offentliga myndigheter måste även rätta sig efter de regler som gäller maximala betalningsfrister och automatisk dröjsmålsränta (artikel 8). Detta innebär att avtalsklausuler måste ändras och att administrativa system och rutiner måste införas inom de offentliga myndigheterna så att betalningsfristerna följs. Kostnader kan uppstå om datasystemen måste ändras. Behovet av att inrätta sådana förfaranden påpekades redan i kommissionens rekommendation 1995 (artikel 6 b och 6 c). I Irland, där man nyligen har infört en lag om snabb betalning från offentliga myndigheters sida, bedöms de administrativa kostnaderna inte bli betydande för att införa och hantera system för automatisk betalning av dröjsmålsränta vid betalningsförseningar. Man bedömer att det inte kommer att behövas ytterligare personal för att hantera dessa nya förfaranden. Vilka ekonomiska konsekvenser bedömer man att förslaget kommer att få? Förslaget väntas innebära betydande fördelar för företagen, särskilt för de små och medelstora företagen. En minskning av betalningsförseningarna kommer att leda till förbättrad likviditet för företagen. Det kommer även att minska de finansiella kostnaderna i samband med betalningsförseningarna. Företagen kommer att vinna på minskningen av de höga administrativa kostnaderna för indrivningen av utestående fordringar, genom tidsbesparingar och mindre personalresurser som går åt för att exempelvis skicka påminnelser och genom att hantera utestående fordringar via olika indrivningsförfaranden. Förslaget kommer också att innebära kostnadsbesparingar i samband med rättsliga förfaranden för indrivningen av skulder. Om företagen får betalt för sent kommer de dessutom att få fullgod ersättning för de kostnader som uppstår i samband med detta. Även detta kommer att påverka företagens lönsamhet och konkurrensförmåga i positiv riktning. Kortare betalningstider kommer att stärka företagens balansräkning genom att andelen utestående fordringar minskar av de totala tillgångarna. Därmed kommer risken för att företaget skall gå omkull att minska. Ett snabbare kassaflöde genom 25 hela kedjan av köpare och leverantörer kommer också att minska risken för dominoeffekter om en stor kund inte skulle betala i tid. En undersökning som genomfördes i Förenade kungariket 1994 ger en uppfattning om proportionerna av de potentiella fördelarna. Undersökningen visade att privata företag i Förenade kungariket hade 10 miljarder pund netto (14,8 miljarder ecu) i utestående fordringar, vilket betyder att om alla betalningsförseningar kunde elimineras skulle resultatet bli att företagen skulle vinna på detta genom att få in detta nettobelopp44. Om man antar att skulderna inom handeln i Förenade kungariket i stort sett motsvarade situationen i andra medlemsstater, baserat på det totala antalet företag i Förenade kungariket i proportion till det totala antalet företag inom gemenskapen45, skulle det totala nettobeloppet av skulder inom handeln till företag inom EU kunna uppgå till omkring 90 miljarder ecu. Med en genomsnittlig utlåningsränta i bank på 12 % skulle räntekostnaderna för företagen inom EU för försenade betalningar uppgå till ca 10,8 miljarder ecu årligen. Förslagen kommer även att inverka positivt på sysselsättningen. Enligt en källa beror konkurser i Europa i ett fall av fyra på betalningsförseningar46. 44 567 fall av konkurser eller likvidationer bedöms ha inträffat under 1995 i fem medlemsstater (Belgien, Italien, Nederländerna, Finland, Sverige)47, av vilka mikroföretagen (företag med färre än 10 anställda) stod för huvuddelen. Om antalet anställda till fem, skulle antalet förlorade arbetstillfällen till följd av betalningsförseningar enbart i dessa fem länder på ett enda år kunna uppgå till omkring 55 000. Förutom att dessa arbetstillfällen skulle kunna behållas är det troligt att företagen kommer att anställa mer personal genom att företagens kassaflöde, lönsamhet och konkurrensförmåga förbättras och ett sunt betalningsklimat skapas genom dessa förslag. i genomsnitt uppgår Förslagen kommer även att påverka konkurrensförmågan positivt. Företagen kommer att kunna beräkna betalningstiderna mer exakt när de beräknar sina priser. De företag som för närvarande höjer priserna för att kompensera långa betalningstider och förväntade betalningsfbrseningar, speciellt i samband med export, kommer att kunna sänka priserna om de vet att de får betalt snabbare. Dessutom kommer minskade betalningsförseningar inom handeln att frigöra resurser som kan användas till mer produktiva ändamål, t. ex. forskning och teknisk utveckling. inom gemenskapen, En sammanlagd minskning av betalningsförseningarna förbättrade förfaranden för indrivning av skulder i andra medlemsstater och ett inom enhetligt äganderättsförbehåll kommer även att främja handeln "Forum of Private Business", London, 31 mars 1994. 44 45 Siffrorna är 2 549 miljoner respektive 15 777 miljoner: "Enterprises in Europe, fourth Report", 46 Europeiska kommissionen/Eurostat, 1996. "Fédération Nationale de l'Information d'Entreprises et de la Gestion de Créances", Lyon, september 1997. 47 Femte rapporten från Europeiska observationsorganet för små och medelstora företag, "European Network for SME Research", november 1997, kapitel 7: "Failures and bankruptcies". 26 gemenskapen. Detta kommer att öka deltagandet på den inre marknaden och bidra till att uppnå målet att skapa ekonomisk och social sammanhållning. Snabbare betalning från offentliga myndigheter kommer att ha en positiv effekt på hela samhällsekonomin. Leverantörer till de offentliga myndigheterna som får betalt i tid kommer i gengäld att kunna betala sina egna leverantörer i tid, vilket kommer att driva hela ekonomin framåt. KONSEKVENSER FÖR DE SMÅ OCH MEDELSTORA FÖRETAGEN 5. Innehåller förslaget åtgärder med hänsyn till de små och medelstora företagens speciella situation (minskade eller annorlunda krav osv. )? Förslaget innehåller inga specifika åtgärder för små och medelstora företag, åtgärderna gäller alla företag. Förslagen innebär dock flest fördelar för de små och medelstora företagen, eftersom det är dessa företag som skadas mest genom betalningsförseningarna. Förslaget kommer att medföra flest fördelar för små och medelstora företag som säljer varor eller tjänster utan skriftliga avtal (man uppskattar att huvuddelen av de handelstransaktioner som genomförs av dessa företag sker utan skriftliga avtal). Förslaget fastställer tydliga och klara regler för betalningsfrister och påföljd vid betalningsförseningar. RÅDFRÅGNING Vilka organisationer har rådfrågats om förslaget och vilka åsikter har dessa framfört? i samband med betalningsförseningarna. En Omfattande konsultationer har genomförts under ett antal år med berörda parter om problemen första rådfrågningsrunda genomfördes på grundval av ett arbetsdokument från samband med betalningstiderna vid kommissionen om problemen handelstransaktioner48. Över 130 skriftliga kommentarer erhölls från nationella och europeiska branschorganisationer och från några medlemsstater. En offentlig hearing anordnades också den 7 och 8 juli 1993, där omkring 30 olika organisationer uttryckte sina åsikter. i En andra rådfrågningsrunda följde efter offentliggörandet av kommissionens rapport i juli 1997. 114 skriftliga svar erhölls, huvudsakligen från nationella branschorganisationer, men även från europeiska organisationer, som bl. a. företrädde företag, jurister och inkassoföretag. 91 svar (80 %) var positiva till gemenskapslagstiftning om betalningsförseningar och 23 svar (20 %) var i stort sett negativa. Den 7 oktober 1997 anordnade kommissionen även en offentlig hearing där över 200 personer deltog. Även där framkom ett starkt stöd för lagstiftning på gemenskapsnivå, bl. a. från ledamöter från Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén. 48 SEK(92) 2214, 18. 11. 1992. 27 Svaren visade ett starkt stöd för rätt till en dröjsmålsränta vid betalnings förseningar som skulle vara tillräckligt hög för att få en avskräckande effekt. Det framkom även ett starkt stöd för att fordringsägaren skall ha rätt till full kompensation för indrivningen av fordringar, t. ex. för kostnader i samband med administration och rättsliga förfaranden. Alla kommentarer om den offentliga sektorn var positiva till lagstiftning, exempelvis fastställande av maxfrister och automatisk rätt till dröjsmålsränta vid betalningsförseningar från den offentliga sektorns sida. Det fanns också ett enhälligt stöd för ett EU-tillämpligt äganderätts förbehåll. En stor andel av svaren förordade förenklade indrivningsförfaranden. Inkassoföretag på både europeisk och nationell nivå har efterlyst tillstånd för inkassoföretag i alla medlemsstaterna och en verklig inre marknad för indrivning av skulder med ömsesidigt erkännande av tillstånd inom gemenskapen. 28 ISSN 1024-4506 KOM(98) 126 slutlig DOKUMENT SV 08 10 09 06 Katalognummer : CB-CO-98-216-SV-C ISBN 92-78-32947-9 Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer L-2985 Luxemburg i?


title: Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem "Vorschlag für eine Richtlinie des Europäischen Parlaments und des Rates zur Änderung der Richtlinie 89/662/EWG zur Regelung der veterinärrechtlichen Kontrollen im innergemeinschaftlichen Handel im Hinblick auf den gemeinsamen Binnenmarkt zwecks Verstärkung der Kontrollen"

eurovoc_concepts:
animal product
computer system
intra-EU trade
single market
veterinary inspection

text: C 157/32 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 25. 5. 98 Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem „Vorschlag für eine Richtlinie des Europäischen Parlaments und des Rates zur A¨ nderung der Richtlinie 89/662/EWG zur Regelung der veterinärrechtlichen Kontrollen im innergemeinschaftlichen Handel im Hinblick auf den gemeinsamen Binnenmarkt zwecks Verstärkung der Kontrollen“ (1) (98/C 157/09) Der Rat beschloß am 16. Dezember 1997, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 43 und 198 des EG-Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Landwirtschaft und Fischerei nahm ihre Stellungnahme am 5. März 1998 an. Berichterstatter war Herr Colombo. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 353. Plenartagung (Sitzung vom 25. März 1998) mit 106 gegen 2 Stimmen bei 2 Stimmenthaltungen folgende Stellungnahme. 1. Einleitung Die Gründe für die A¨ nderung der Richtlinie 1. 1. 89/662/EWG zur Regelung der veterinärrechtlichen Kontrollen im innergemeinschaftlichen Handel liegen in den schlechten Erfahrungen im Zusammenhang mit der BSE-Affäre und in der Erkenntnis, daß schärfere Kontrollen das sicherste und kostengünstigste Mittel sind, um der Entstehung von Problemsituationen vorzu- beugen. 1. 2. Angesichts der Abschaffung der Kontrollen an den Binnengrenzen sieht dieser Ansatz eine Verstärkung der veterinärrechtlichen Kontrollen an den Abgangsor- ten der tierischen Erzeugnisse sowie die Möglichkeit von Kontrollen an den Endbestimmungsorten vor. In der Richtlinie wird die Verbesserung des 1. 3. Informationsaustauschs zwischen den zuständigen Behörden der Mitgliedstaaten als wichtiges Ziel ange- sehen, das erreicht werden muß. 1. 4. Zwar überläßt die Richtlinie die Art der Durch- führung den Mitgliedstaaten, doch wird in ihr vorge- schlagen, auch für den innergemeinschaftlichen Handel mit Lebensmitteln tierischen Ursprungs den Verbund der Veterinärbehörden durch das unter der Bezeichnung ANIMO bekannte informatisierte Netz herzustellen, das bereits in der Richtlinie 90/425/EWG zur Regelung der veterinärrechtlichen und tierzüchterischen Kontrol- len vorgesehen war. 2. Allgemeine Bemerkungen 2. 1. Der Wirtschafts- und Sozialausschuß ist damit einverstanden, daß die Nutzung des informatisierten Systems ANIMO auf für die menschliche Ernährung bestimmte Erzeugnisse tierischen Ursprungs, die unter die Richtlinie 89/662/EWG fallen, ausgedehnt werden soll, und vertritt die Auffassung, daß dieser Informa- tionsaustausch zwischen den zuständigen Behörden mit (1) ABl. C 13 vom 17. 1. 1998, S. 12. den wesentlichen Erfordernissen der Sicherstellung des Schutzes der Gesundheit der Bevölkerung in Einklang ist. 2. 2. Er stellt jedoch fest, daß diese von ihm gebilligte Ausdehnung keine vollständige Gewähr für die Lösung des Problems der Stärkung der Kontrollsysteme gibt. 2. 2. 1. Der Ausschuß ersucht daher die Kommission, ihre Bemühungen um eine effektive Harmonisierung der Lebensmittelkontrollsysteme in allen Mitgliedstaaten fortzusetzen. 3. Rechtsgrundlage 3. 1. Die Kommission hat den Vorschlag auf der Grundlage von Artikel 100 a des Vertrags (Binnenmarkt) vorgelegt, obwohl die Rechtsgrundlage für diese Art von Vorschriften normalerweise Artikel 43 (Landwirtschaft) ist, zumal es um die Erzeugung und den Absatz der in Anhang II aufgeführten Erzeugnisse geht. Der Juristische Dienst des Rates hat Artikel 43 als hier angemessene Rechtsgrundlage bestätigt (Stellungnahme des Juristi- schen Dienstes des Rates Nr. 11180/97 vom 10. Oktober 1997). Der Ausschuß versteht die Gründe, die die 3. 2. Kommission dazu bewegt haben, Artikel 100 a als Rechtsgrundlage für die zu erörternde Richtlinie anzuge- ben. Er weist jedoch darauf hin, daß die gleichen Gründe auch bei einer Entscheidung für Artikel 43 stichhaltig sind. 3. 3. Um dem bislang für die Anwendung von Arti- kel 100 a vorgesehenen langwierigen und umständlichen Verfahren zu entgehen, wird deshalb vorgeschlagen, als Rechtsgrundlage Artikel 43 zu nehmen, der bereits bei allen die Landwirtschaft betreffenden Fragen Anwen- dung gefunden hat. Nach dem Inkrafttreten von Arti- kel 129 des Vertrags von Amsterdam sollte dann eine U¨ berprüfung der Rechtsgrundlage stattfinden. 25. 5. 98 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften C 157/33 4. Besondere Bemerkungen — in Absatz 2 das Wort „etwaige“ durch das Wort 4. 1. Artikel 12 4. 1. 1. Um unterschiedlichen Auslegungen der Aus- dehnung des Systems ANIMO in den jeweiligen Mit- gliedstaaten vorzubeugen, schlägt der Ausschuß vor: — in Absatz 1 die Formulierung „kann gegebenen- falls. ausgedehnt werden“ durch die Formulierung „ist. auszudehnen“ zu ersetzen und Brüssel, den 25. März 1998. „die“ zu ersetzen. 4. 2. Letzter Erwägungsgrund Im letzten Erwägungsgrund sollte die Rechts- 4. 2. 1. grundlage entsprechend den Ausführungen in obiger Ziffer 3. 3 geändert werden. Der Präsident des Wirtschafts- und Sozialausschusses Tom JENKINS Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem „Vorschlag für eine Richtlinie des Rates über das Inverkehrbringen von Vermehrungsmaterial von Zierpflanzen“ (98/C 157/10) Der Rat beschloß am 26. Januar 1998, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 43 und 198 des EG-Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Landwirtschaft und Fischerei nahm ihre Stellungnahme am 5. März 1998 an. Berichterstatter war Herr Stokkers. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 353. Plenartagung (Sitzung vom 25. März 1998) mit 111 gegen 1 Stimme bei 2 Stimmenthaltungen folgende Stellungnahme. 1. Einleitung 1. 1. In der Landwirtschaft der Gemeinschaft spielt der Zierpflanzenbau eine wichtige Rolle. Befriedigende Ergebnisse hängen dabei weitgehend von Qualität und Gesundheit des Materials ab, das für die Vermehrung der Zierpflanzen verwendet wird. Um den freien und ungehinderten Verkehr innerhalb der Gemeinschaft zu gewährleisten und den Abnehmern gemeinschaftsweit die Sicherheit zu geben, daß sie mit gesundem und hochwertigem Vermehrungsmaterial versorgt werden, ist eine Harmonisierung der Anforderungen auf Gemein- schaftsebene notwendig. Im Mai 1996 hat die Kommis- sion die SLIM-Initiative (Simpler Legislation for the Internal Market — Vereinfachung der Rechtsvorschrif- ten im Binnenmarkt) eingeleitet, durch die Möglichkeiten zur Vereinfachung des Binnenmarktrechts gefunden werden sollten. Für die erste Projektphase wurden vier Bereiche ausgewählt, darunter der Zierpflanzensektor, da bei der Umsetzung und Anwendung der Rechtsvor- schriften Schwierigkeiten aufgetreten waren. Ein soge- nannte SLIM-Team hat Empfehlungen zur Vereinfa- chung der Zierpflanzenrichtlinie ausgearbeitet. Im vor- liegenden Kommissionsvorschlag wird den Empfehlun- gen des SLIM-Teams und den Bemerkungen der Mit- gliedstaaten und Fachverbände Rechnung getragen. Die Kommission stützt ihren Vorschlag auf Artikel 43 EGV. Sie legt eine komplette Neufassung der bestehenden Richtlinie 91/682/EWG vor, in der die A¨ nderungen durch Unterstreichungen markiert sind. 2. Allgemeine Bemerkungen Es ist der Kommission gelungen, eine Reihe 2. 1. von A¨ nderungen vorzunehmen, die zur Vereinfachung beitragen. In ihrem Vorschlag überträgt sie die Verant- wortung für die Einhaltung der Qualitätsanforderungen in erster Linie den wichtigsten Gliedern der Kette, d. h. denen, die sich mit der Erzeugung und der Vermehrung von Ausgangsmaterial sowie mit dessen Einfuhr befas- sen. Der Ausschuß begrüßt diese Herangehensweise, denn seiner Auffassung nach wird den Abnehmern von Ausgangsmaterial auf diese Weise eine ausreichende Qualität garantiert, während unnötiger bürokratischer Aufwand vermieden wird. 2. 2. Auch die Einfuhr von Ausgangsmaterial wird in ausgewogener Weise in den Vorschlag einbezogen, so daß einerseits weder eine Wettbewerbsverzerrung noch