title: Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem "Vorschlag für eine Verordnung (EG) des Rates über die Anerkennung des Unterscheidungszeichens des Zulassungsmitgliedstaats von Kraftfahrzeugen und Kraftfahrzeuganhängern im innergemeinschaftlichen Verkehr"

eurovoc_concepts:
EU Member State
freedom of movement
marketing standard
motor vehicle
vehicle registration

text: C 95/32 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 30. 3. 98 Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem „Vorschlag für eine Verord- nung (EG) des Rates über die Anerkennung des Unterscheidungszeichens des Zulassungs- mitgliedstaats von Kraftfahrzeugen und Kraftfahrzeuganhängern im innergemeinschaftlichen Verkehr“ (98/C 95/08) Der Rat beschloß am 5. August 1997, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 75 des Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Verkehr und Kommunika- tionsmittel nahm ihre Stellungnahme am 16. Dezember 1997 an. Berichterstatter war Herr Garcı´a Alonso. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 351. Plenartagung (Sitzung vom 28. Januar 1998) mit 111 gegen 1 Stimme bei 3 Stimmenthaltungen folgende Stellungnahme. 1. Einleitung 1. 1. Der freie Personenverkehr und der freie Waren- verkehr sind zwei in den Verträgen verankerte Grundfrei- heiten der Europäischen Union. 2. Der Vorschlag der Kommission Das Gemeinschaftsrecht umfaßt eine Reihe von 2. 1. Vorschriften, die den freien Verkehr von Kraftfahrzeu- gen im Gebiet der Gemeinschaft ermöglichen. 2. 2. In einigen Mitgliedstaaten gelten jedoch weiter- hin Vorschriften, die auf das Wiener U¨ bereinkommen über den Straßenverkehr (1) zurückgehen. 2. 3. Mit dem von der Kommission vorgelegten Vor- schlag für eine Verordnung soll erreicht werden, daß die Mitgliedstaaten, die in Anwendung der Bestimmungen des Artikels 37 des Wiener U¨ bereinkommens verlangen, daß in einem anderen Mitgliedstaat zugelassene und in ihrem Hoheitsgebiet verkehrende Fahrzeuge ein Unter- scheidungszeichen führen, gleichfalls das gemäß den Bestimmungen des Anhangs dieser Verordnung geführte Unterscheidungszeichen anerkennen. 3. Schlußfolgerung (1) Wiener U¨ bereinkommen über den Straßenverkehr, das am 8. November 1968 zur Unterzeichnung aufgelegt wurde, einschließlich der am 3. September 1993 in Kraft getretenen A¨ nderungen. Wirtschaftskommission der Vereinten Natio- nen für Europa. 3. 1. Der Wirtschafts- und Sozialausschuß unterstützt den Vorschlag der Kommission vorbehaltlos, da er den Straßenverkehr und den freien Personenverkehr in der Gemeinschaft erleichtert und damit zur Vollendung des Binnenmarktes beiträgt. Brüssel, den 28. Januar 1998. Der Präsident des Wirtschafts- und Sozialausschusses Tom JENKINS


title: Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Tuottajilta kuluttajille - Väliportaan vaikutus elintarvikkeiden hinnanmuodostukseen"

eurovoc_concepts:
common organisation of markets
foodstuff
fresh product
price formation
trading margin

formats: html pdf print

text: C 95/36 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 30. 3. 98 Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Tuottajilta kuluttajille – Väliportaan vaikutus elintarvikkeiden hinnanmuodostukseen” (98/C 95/10) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 20. maaliskuuta 1997 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta ”Tuottajilta kuluttajille – Väliportaan vaikutus elintarvik- keiden hinnanmuodostukseen”. Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 4. joulukuuta 1997. Esittelijä oli Adalbert Kienle. Komitea hyväksyi 28. –29. tammikuuta 1998 pitämässään 351. täysistunnossa (tammikuun 28. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. A¨ änestyksessä annettiin 75 ääntä puolesta, 1 vastaan ja 3 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto Keskustelu yksittäisten markkinaosapuolten 1. 1. osuudesta tuotteiden loppuhinnasta ja heidän katteis- taan on aina ollut kiivasta. Elintarvikealalla asiaa on usein käsitelty erityisellä antaumuksella. Esimerkiksi talous- ja sosiaalikomitea vaati lausunnossaan maata- loustuotteiden hintaehdotuksesta 1997/1998 nimen- omaan, että vaikutukset sekä maanviljelijöiden tuloihin että kuluttajahintoihin on tutkittava. Tämän lausunnon on määrä auttaa tekemään monimutkaisesta kaupan- käynnistä ymmärrettävää, poistamaan perusteettomia ennakkoluuloja, tuomaan esiin virheellisiä kehityksiä ja ennen muuta edistämään rakentavaa vuoropuhelua tuottajien, jalostajien, kaupan ja kuluttajien välillä. 1. 1. 1. Maatalouden tuottajahintojen viime vuosien suuntauksena on ollut vaikuttaa elintarvikehintoja alen- tavasti Euroopan unionissa. Maatalouden tuottajahinto- jen osuus kuluttajien elintarvikekuluissa on vähentynyt selvästi. Elintarvikkeiden kaupankäynti-, kuljetus-, käsittely-, jalostus- ja pakkauskustannusten osuus on samanaikaisesti noussut. Sekä tuottavuuden parantumi- nen tuottajatasolla että pääosin kova kilpailu kaupan- käynnissä ovat hyödyksi loppukäyttäjille. Vaikuttava todiste tästä on se, että neljän hengen keskivertokotita- lous ei nykyään käytä tuloistaan 20 %:a enempää elintar- vikkeisiin missään EU:n jäsenvaltiossa. Kuluttajien ruuanvalmistuskin on helpottunut huomattavasti (con- venience). Tuotteisiin sisältyy siis aiempaa enemmän palveluita. 1. 2. Maatalousyritykset ovat perinteisesti pieniä, ja yksin ne voivat vaikuttaa maataloustuotteiden hinnan- muodostukseen tuskin lainkaan tai vain vähän. Hinnois- ta riippuvat kuitenkin maanviljelijän tulot ja siten hänen toimeentulonsa. 1. 2. 1. Aiheen monimutkaisuuden vuoksi lausunnossa tarkastellaan etupäässä maatalouden tuoretuotteita, eri- tyisesti hedelmiä ja vihanneksia. On erityisen mielenkiin- toista tutkia tuoreiden hedelmien ja vihannesten kaupan marginaaleja, sillä hedelmä- ja vihannesmarkkinat ovat ilmeisessä murrosvaiheessa ja suuret tarjonta- ja hinta- vaihtelut ovat niille tunnusomaisia. Tämä ei niinkään koske hedelmä- ja vihannesjalosteita (mehut, säilykkeet, pakasteet), minkä vuoksi niitä ei käsitellä tässä tar- kemmin. 1. 2. 2. Nopeasti pilaantuvien tuotteiden hintoja voi- daan vakauttaa vain rajallisesti markkinajärjestelyin. Tosiasiassa EMOTR:n menoista hedelmien ja vihannes- ten markkinajärjestelyyn käytetty noin 5 %:n osuus (vrt. TSK:n lausunto 19. maaliskuuta 1996) on huomattavasti pienempi kuin niiden osuus maatalouden koko loppu- tuotannosta (noin 16 %). Ainoastaan joihinkin hedelmä- ja vihanneslajeihin sovellettava interventioväline me- nettää hedelmä- ja vihannesalan markkinajärjestelyn uudistuksen myötä merkitystään jatkossakin. 1. 2. 3. Hedelmien ja vihannesten kaltaiset tuoretuot- teet ovat useimmiten varsin käyttövalmiita artikkeleita, jotka eivät edellytä jatkokäsittelyä. Tuottajien ja myös useiden kuluttajien on siksi varsin vaikea käsittää, mistä tuottaja- ja kuluttajahintojen väliset suuret erot syntyvät. 1. 3. Maatalous kilpailee muiden talouden alojen kanssa kuluttajien ostovoimasta. Korkeat katteet hei- kentävät siten alan kilpailuasemaa. Mikäli kaupan katteet sisältävät kiinteitä osatekijöitä, kysynnän ja tarjonnan vaihtelut vaikuttavat voimakkaammin tuotta- jahintaan kuin kuluttajahintaan. Toisin sanoen tuotta- jan hintariski kasvaa. 1. 4. Kaupan katteiden lyhyen aikavälin kehityksellä on ratkaiseva merkitys hedelmien ja vihannesten kaltai- sille tuoretuotteille. Mikäli tarjonnasta aiheutuva tuotta- jahinnan lasku ei johda myös kuluttajahintojen vastaa- vaan laskuun, kulutus ei kasva riittävästi ja ylituotanto jää korjaamatta tai se tuhotaan. Siitä oli vakava esimerk- ki vuoden 1997 alkupuoliskolla: EU:n omenasatoa ei ehditty korjata riittävän nopeasti, sillä kauppa ei siirtä- nyt tuottajatason äkillistä hinnanlaskua kuluttajille lain- kaan tai riittävästi. 30. 3. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 95/37 1. 4. 1. Niukan tarjonnan ja tuottajahintojen voimak- kaan nousun yhteydessä vakaiden kuluttajahintojen ylläpitäminen kaupan marginaaleja pienentämällä häi- ritsee myös markkinatasapainoa. Tuote myydään tässä tapauksessa nopeasti ja myöhään liikkeellä olevat kulut- tajat jäävät nuolemaan näppejään. Mikäli hintaa ei niukan tarjonnan tilanteissa käytetä markkinatasapai- non ohjauskeinona, sen tilalle tulee usein muita jakome- kanismeja (esim. henkilökohtainen tuttavuus tai ”mark- kina-asema”). 1. 5. Hinnanmuodostuksen lisäksi kauppa vaikuttaa huomattavasti myös tarjonnan rakenteeseen. Euroopan elintarvikkeiden vähittäiskaupan keskittyminen ja yri- tysten sisäinen ostojen keskittäminen lisää kaupan ”suo- datinfunktion” vaaraa, josta kuluttajat ovat huolissaan. Useissa EU:n jäsenmaissa täytyy elintarvikkeiden vähit- täiskaupan johtavien yritysten listoille kuulumattoman tuottajan tyytyä pieniin markkinarakoihin. Sopimukses- ta elintarvikkeiden vähittäiskaupan suurten organisaati- oiden kanssa tulee siten useiden tuottajien elinehto. 2. Kaupan portaan toiminnot 2. 1. Kaupan portaalla on merkittävä osuus kansanta- louden mahdollisimman hyvästä tavarahuollosta. Ta- vallisesti erotellaan seuraavat toiminnot: – alueellinen funktio (esim. kauppakumppanien löytä- minen ja tavaroiden kuljettaminen), – aikafunktio (esim. markkinoiden löytäminen, kun tuotannon ja kulutuksen välillä on aikaviive), – määräfunktio (esim. tavaroiden kokoaminen tai ja- kelu), – laatufunktio (esim. lajitelmien erottelu, sekoittaminen ja muodostaminen), – mainosfunktio eli kulttuurifunktio (esim. tuotteen mainostaminen). 2. 1. 1. Tavarakuljetus sisältyy usein alueelliseen funk- tioon. Useat tuotantoalueilla toimivat hedelmä- ja vihan- nesalan tukkukauppiaat ovat erikoistuneet alueelliseen funktioon ja kuljetuksiin (toimitusmyynti). Vapaa ja häiriötön tavaraliikenne on siksi yhteisön hedelmä- ja vihannesmarkkinoiden tärkeä edellytys. Tasoittaakseen kysynnän ja tarjonnan välisen aikaeron kaupan porras ylläpitää varastoja. Hedelmien ja vihannesten varastoi- tavuudella on useimmiten rajansa, ääritapauksissa (parsa, marjat) se on vain muutamia päiviä. Eri tuote-erät on annosteltava tai koottava yhteen seuraavan ostopor- taan vaatimusten mukaan. Sopivien lajitelmien kokoa- mien on paikallisten tukkujen oleellinen tehtävä. Elintar- vikkeiden vähittäiskauppa huolehtii tästä kuluttajata- solla. Tuotteiden uudelleenryhmittely voi olla myös 2. 1. 2. pienten tuote-erien kokoamista yhteen. Tämä määrä- funktio on useimmiten myös laatufunktio. Eurooppalai- sessa elintarvikkeiden vähittäiskaupassa tavoitellaan yhä enemmän suurempia ja tasalaatuisia eriä. Koska yksittäiset tuottajat eivät tavallisesti pysty tuottamaan riittävän suuria eriä, täytyy useiden tuottajien samanlaa- tuinen tarjonta koota yhteen, usein mitattavissa olevien laatukriteerien perusteella. Pakkaukseenkin liittyy sekä määrällisiä että laadullisia näkökohtia. 2. 1. 3. Usein viitataan kaupan viestintäfunktioon, eli markkinatuntemuksen levittämiseen tuottaja- ja kysyn- täosapuolille. Kun markkinoiden signaalit pysähtyvät kaupan portaan ”suodattimeen”, kysynnän ja tarjonnan yhteensovittaminen vaikeutuu. Resursseja allokoidaan virheellisesti, ja syntyy kansantaloudellisia tappioita. 2. 2. Kaupan tehtäviä eivät aina hoida tukku- ja vähittäiskauppiaat. Tuottajien yhteenliittymät ja osit- tain yksittäiset tuottajat huolehtivat monista yllä maini- tuista tehtävistä. Pitkällä aikavälillä palveluista huolehtii niitä edullisimmin tarjoava markkinaosapuoli. Julkisen tahon määrittämät reunaehdot (esim. verolainsäädäntö, EU:n markkinajärjestelyt) vaikuttavat olennaisesti nii- den hintaan. 3. Tuoreiden hedelmien ja vihannesten myyntikana- vien kehittyminen 3. 1. Vähittäiskaupan taso 3. 1. 1. Tärkein kehityssuuntaus EU:n elintarvikkeiden vähittäiskaupassa on kasvava keskittyminen. Elintarvi- keliikkeiden määrä väheni 12 jäsenvaltion EU:ssa vuo- sien 1970–1990 välillä yli neljänneksellä 490 000:een. Vuonna 1995 oli 15 jäsenvaltion EU:ssa rekisteröitynä 540 000 liikettä. Vuoteen 2005 ulottuvissa ennusteissa määrän uskotaan vähenevän 400 000:een. Elintarvikkei- den vähittäiskaupan kokonaisliikevaihto on sen sijaan noussut jatkuvasti. Tämä vähenemisprosessi on saanut huolestuttavia muotoja tietyillä yhteisön alueilla. Britan- nian hallitus valittaakin, että eräillä maaseutualueilla – mutta myös kaupunkien keskustoissa – tuoreiden elintarvikkeiden saatavuus ei enää ole taattu kaikille väestöryhmille (food deserts). 3. 1. 2. EU:n sisällä vallitsee selvä jako pohjoisen ja etelän välillä. Kun viidellä suurimmalla yrityksellä oli Pohjoismaissa vuonna 1995 hallussaan selvästi yli 70 %:n osuus alan kokonaisliikevaihdosta, oli vastaava osuus Italiassa ja Kreikassa korkeintaan kolmannes. Keski- ja Länsi-Euroopassa tämä osuus liikkuu 50–70 %:n välillä. 3. 1. 3. Keskittämistä tapahtuu myös yritysten sisällä. Yritysten ostokeskukset ovat jo pitkään tehneet ns. kuivatuotehankintansa maan sisällä keskitetysti, mutta alueelliset keskukset ovat viime aikoihin asti pääosin ostaneet tuoreet hedelmät ja vihannekset. Nykyisin C 95/38 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 30. 3. 98 ostot keskitetään tältäkin osin aiempaa voimakkaammin kansalliseen keskukseen. Alueelliset keskukset rajoittu- vat usein vain täydennysostoihin äkillisissä ongelmati- lanteissa. Päätöksentekijöiden määrä on siten vähenty- nyt huomattavasti. 3. 1. 4. Mitä yllä on yleisesti todettu Euroopan elintar- vikkeiden vähittäismyynnistä koskee olennaisilta osin myös hedelmien ja vihannesten kaltaisia tuoretuotteita. Saksassa 72 % kotitalouksien tuorevihannesten kulutuk- sesta jakautui viiden johtavan kauppaorganisaation kesken vuonna 1994. Saksalaisen kulutus- ja markkina- tutkimuslaitos GfK:n kotitalouksien seurantaryhmän tietojen mukaan lähes 80 % kotona kulutetuista hedel- mistä ja vihanneksista ostettiin vuona 1996 valinta- myymälöistä, auto- tai varastomarketeista. Alanko- maissa tämä osuus on 63 %, Ranskassa 56 % ja Espan- jassa 35 %. Pohjois-Italiassa vuonna 1995 vähän yli 55 % ostoksista tehtiin valintamyymälöistä tai varastomarke- teista, Etelä-Italiassa vain 20 %. Järjestäytyneen elintar- vikkeiden vähittäiskaupan osuus kotitalouksien tuorei- den hedelmien ja vihannesten kulutuksesta on kasvanut: Ranskassa vuosien 1987–1995 välillä 41 %:sta 56 %:iin, Alankomaissa 50 %:sta (1990) 63 %:iin (1995) ja Espan- jassa 22 %:sta (1989) 35 %:iin (1995). Tämä ilmenee eurooppalaisten kotitalouksien seurantaryhmien tutki- muksista. 3. 1. 5. Perinteiset pienehköt elintarvike- ja erikois- myymälät sekä joissakin maissa myös viikottainen tori ovat menettäneet euroopanlaajuisesti merkitystään osto- paikkoina. Italiassa ja Espanjassa erikoismyymälöillä ja pienehköillä elintarvikemyymälöillä on vielä yli 30 %:n osuus tuoreiden hedelmien ja vihannesten kaupasta. Erikoismyymälä on vielä merkittävä tuoreiden hedel- mien ja vihannesten ostopaikka myös Benelux-valtioissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa selvästi yli 10 %:n osuudella. Saksassa erikoismyymälät ovat menettäneet käytännössä merkityksensä. 3. 1. 6. Viikottainen tori on 12–15 %:n markkinaosuu- dellaan vielä merkittävä ostopaikka Saksassa. Viime vuosikymmenellä tori pystyi säilyttämään osuutensa hyvin Saksassa. Torin osuus laski Ranskassa 24,6 %:sta (1988) 21,7 %:iin (1995). Siellä voidaan todeta tilanteen sittemmin vakiintuneen. Etelä-Euroopassa torimyynnin markkinaosuus on noin 25 %. Viime vuosina on voitu todeta, että kuluttajien 3. 1. 7. halu ostaa suoraan tuottajalta (pellolta tai tilalta, osittain myös erityisistä maatilamyymälöistä) on kasvanut. Mansikoiden ja parsan kaltaisten yksittäisten tuotteiden osalta suoraostot voivat olla huomattavia. Niiden osuus lienee kokonaisuudessaan 2–7 %:n välillä, Itävallassa senkin yläpuolella. Etenkin biologisesti viljeltyjen hedel- mien ja vihannesten suoramyynnin osuus on perinteisesti hyvin korkea ja kysyntä kasvaa jatkuvasti. Yli puolet alan tuotannosta myytäneen suoraan kuluttajille. 3. 1. 8. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan kasvavaan keskittymiseen sekä valintamyymälöiden, auto- ja varas- tomarketien (”jättimyymälät”) kasvavaan hedelmien ja vihannesten myyntiosuuteen on monia syitä. Jatkuvaa keskittymissuuntausta perustellaan monesti edullisilla ehdoilla. Tärkeä peruste suurmyymälöiden rynnistyksel- le on kuitenkin myös tuoretuotteiden ostotiheyden selvä harveneminen. Useat kuluttajat eivät ole enää, esim. työrasituksen johdosta, valmiita ostamaan kerran tai kahdesti viikossa tehtävien suurostosten lisäksi tuore- tuotteita päivittäin. 3. 1. 9. On mielenkiintoista, että kyselyjen ja kotita- louksien seurantaryhmien tulokset yksittäisistä ostopai- koista ovat niin erilaisia. Kuluttajat yliarvioivat yleensä (viikottaisen) torin merkitystä. Suuri prosenttiosuus kuluttajista nimeää (viikottaisen) torin mieliostopaikak- seen. Kaikkia muita ostopaikkoja kohtaan tunnetaan huomattavasti vähemmän myötätuntoa. Suosituimmuus ei ilmeisesti kuitenkaan vaikuta ostopaikan tosiasialli- seen valintaan. Useimmat kuluttajat eivät ole valmiita investoimaan toriostoksiin tarvittavaa aikaa. Tämä käy ilmi Ranskassa (Ctifl, 1996) ja Saksassa (CMA, 1997) tehdyistä tutkimuksista. 3. 1. 10. Valintamyymälöiden ja automarketien eduik- si mainitaan johdonmukaisesti ennen muuta nopeus (ostokset samanaikaisesti monista tavararyhmistä), itse- palvelumahdollisuus ja alhaisempi hinta. Automarke- tien eduista korostetaan erityisesti tuoreiden hedelmien ja vihannesten suurta valikoimaa. Tori yhdistetään sen sijaan parempaan laatuun, tuoreuteen, laajaan valikoi- maan, luottamukseen ja ihmiskontakteihin. Kuluttajat ilmoittavat pitävänsä toria parempana, mutta käyvät kuitenkin mukavuussyistä yhä useammin valinta- myymälässä tai varastomarketissa. Edellä on puhuttu vain kotona syötävän 3. 1. 11. ruoan ostopaikoista. Kodin ulkopuolella tapahtuvassa ruokailussa (suurkuluttajat) kuluu tuoreita hedelmiä ja vihanneksia pienempiä määriä kuin muita elintarvikkei- ta. Niiden merkitys kasvaa kuitenkin nopeasti. 3. 2. Myyntiketjun alkuportaat 3. 2. 1. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan muutokset ovat huomattava syy myyntiketjun alkuportailla tehtyi- hin mukautuksiin. Hedelmien ja vihannesten tukkukau- passakin on tapahtunut suunnaton rakennemuutos. Tavarantoimittajien täytyy pystyä tarjoamaan suureh- koja eriä suurille vähittäiskaupan liikkeille. Erityisesti vähittäiskauppayritysten ostojen sisäisen keskittämisen myötä monet pienet ja keskisuuret hedelmien ja vihan- nesten tukkukauppiaat ovat menettäneet perinteisiä asiakkaitaan (alueelliset keskukset). Lisäksi monet suu- ret eurooppalaiset elintarvikkeiden vähittäiskaupan or- ganisaatiot pyrkivät tekemään hankintansa mahdolli- simman suoraan. Tukkukauppiailta toivotaan enää pelkästään logistisia palveluita tai niitä tarvitaan hankin- tariskeiltä suojautumiseen. Pienemmät tukkukaupan yritykset erikoistuvat joko suurkuluttajatoimituksiin (ravintolat, ruokalat) tai palvelevat alati pienenevää erikoisliikkeiden tai torimyyjien ryhmää. 30. 3. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 95/39 3. 2. 2. Tukkuliikkeet ovat menettäneet merkitystään viime vuosina. Suuret ketjut eivät ole enää niiden vakituisia asiakkaita. Iso-Britanniassa ketjut käyttävät jopa tukkuja hyväkseen päästäkseen ylijäämistään eroon. Tällä tavalla hintavaihtelut vahvistuvat tukku- liikkeissä. Saksassa korkeintaan 30 % tuoreista hedel- mistä ja vihanneksista myydään tukkuliikkeiden kautta. Ranskassa ja erityisesti eteläeurooppalaisissa maissa tukkuliikkeiden merkitys on huomattavasti korkeampi. Espanjassa tukkuliikkeillä oli vuonna 1996 Mercasan tietojen mukaan 60 %:n osuus hedelmien ja vihannesten kansallisesta kulutuksesta. 3. 2. 3. Euroopan unionin sisällä on eroja kaupankäyn- titoimintojen jakautumisessa yksittäisten toimijoiden kesken. Myyntiketjut ovat usein erittäin pitkiä ja mutkik- kaita Etelä-Euroopassa, mutta Iso-Britanniassa puoles- taan erittäin lyhyitä. Kaikissa maissa on suuntaus lyhentää myyntiketjuja. Varsinaisia palveluita tuotta- mattomat toimijat poistetaan myyntiketjusta. Tavaroi- den uudelleenpakkaamisen kaltaisilta tarpeettomilta toiminnoilta vältytään, kun tuottajat tai niiden yhteen- liittymät tarjoavat tuotteen suoraan toivotussa pakkauk- sessa. 3. 2. 4. Tuottajayritysten ja tuottajien yhteenliittymien rakennekin on muuttunut. Yrityskoko ja tuottajien yhteenliittymien keskivertoinen liikevaihto ovat nous- seet. Tätä keskittymisprosessia ei kuitenkaan tule verrata elintarvikkeiden vähittäiskaupan keskittymiseen. Poik- keuksena tähän on tuottajaorganisaatiojen yhdistymi- nen VTN:ksi (Vereigde Tuinbouwveilingen Nederland, 1996) Alankomaissa. Tuottajaorganisaatioiden pää- tehtävä on tarjonnan yhdistäminen riittävän suuriksi eriksi. Elintarvikkeiden järjestäytynyt vähittäiskauppa edellyttää monesti eriä, jotka mahdollistavat maanlaa- juisen myyntikampanjan. Useimmat tuottajaorganisaa- tiot eivät kuitenkaan yllä tähän suuruusluokkaan. 3. 2. 5. On myös tuottajaorganisaatioita, joilla ei ole suoraa yhteyttä elintarvikkeiden järjestäytyneeseen vähittäiskauppaan. Erikoistuneet tukkukauppiaat huo- lehtivat tuolloin elintarvikkeiden vähittäiskaupan toimi- tuksista, mahdollisesti samoille asiakkaille. Tarjonnan yhdistämisen varsinaista tavoitetta ei silloin täysin saa- vuteta. 3. 2. 6. Tuottajaorganisaatioiden vahvistaminen on aina ollut hedelmien ja vihannesten yhteisen markkina- järjestelyn olennainen tavoite. Asettamalla varoja yritys- rahastojen käyttöön EMOTR tukee myös tunnustettujen tuottajaorganisaatioiden ponnistuksia toimittaa tuotteet suoraan järjestäytyneen elintarvikkeiden vähittäiskau- palle. Tuottajaorganisaatioiden myyntiosuus on tähän Iso- mennessä kasvanut vain muutamissa maissa. Britanniassa, Alankomaissa, Tanskassa ja Belgiassa osuus on jopa laskenut. Saksassa se lienee pysynyt ennallaan. Vain Tanskassa, Alankomaissa ja Belgiassa tuottajaorganisaatioiden osuus ylittää 50 % hedelmien ja vihannesten myynnistä. Etenkin vihannesalalla on tuottajayhteisöjen myyntiosuus vähäinen, komission kertomuksen ”Maatalouden tilanne Euroopan unionissa – kertomus 1995” mukaan useimmiten alle 20 %. 3. 2. 7. Kaupan porras on arvostellut osittain uudessa markkinajärjestelyssä kaavailtua tuottajaorganisaatioi- den taloudellista tukemista. Pelätään, että näiden tukien avulla tuottajaorganisaatiot voisivat tarjota palveluita kaupallisia yrityksiä edullisemmin. 4. Kaupan vaikutus hedelmä- ja vihannestarjontaan 4. 1. Valikoima 4. 1. 1. Kaikki myyntiketjuun osallistuvat – siis tuotta- jat, kaupan porras ja kuluttajat – vaikuttavat tarjonnan kokoonpanoon. Kaupan vaikutusta arvostellaan muita useammin. Kuluttajat moittivat kaupan portaan suosi- van tiettyjä tuotteita, jotka eivät vastaa kuluttajien toiveita. ”Klassinen” esimerkki tästä ovat hollantilaiset tomaatit 80-luvulla Saksan markkinoilla, missä tukku- kaupan mieltymykset tomaattien alkuperän suhteen erosivat selvästi kuluttajien mieltymyksistä. Esimerkistä ilmeni kuitenkin yhtä selvästi, ettei kuluttajien mielty- myksiä voi olla ottamatta huomioon, kun ne ovat todella selviä. 4. 1. 2. Kuluttajatoiveiden pitkäaikaisen laiminlyön- nin vaara kasvaa selvästi, kun vaihtoehtoisia ostopaikko- ja on vain vähän. Tämä koskee maita, joissa elintarvik- keiden vähittäiskauppa on hyvin keskittynyttä, joissa yritykset ostavat pääosin keskitetysti ja joissa erityisliik- keillä, toreilla ja pienehköillä, itsenäisillä elintarvike- myymälöillä ei ole mainittavaa markkinaosuutta. järjestäytyneen Elintarvikkeiden 4. 1. 3. vähittäis- myynnin vaikutuksesta yksittäisten hedelmä- ja vihan- neslajien kulutuskehitykseen on monia esimerkkejä. Varastomarketien valikoimissa on vain hyvin suppea määrä tuoretuotteita. Vuoden 1983 jälkeinen banaanien ja 80-luvun lopun retiisin kulutuksen kasvu johtuu esim. Saksassa niiden ottamisesta varastomarketien valikoimaan. Iso-Britanniassa tuoreiden sienten kulu- tuksen nousu johtuu English Mushroom Boardin mu- kaan elintarvikkeiden vähittäiskaupan suurten yritysten (major multiples) hinta- ja mainosstrategiasta. Muuten valintamyymälöissä vaikeasti myytävien tuotteiden ku- lutus pysähtyy (esim. kirsikat, pensasmarjat). 4. 1. 4. Kansallisesti ohjattu sisäänosto elintarvikkei- den vähittäiskaupan yrityksiin aiheuttaa sitä paitsi vaaran, jäävät hyö- dyntämättä. Mikäli yhdeltä tuotantoalueelta ei saada kansalliseen jakeluun riittäviä määriä, tavara hankitaan toiselta, kaukaiselta tuotantoalueelta. valikoimat alueelliset että Elintarvikkeiden vähittäiskaupan tavarantoi- 4. 1. 5. mittajaluetteloon pääseminen edellyttää osittain korkei- C 95/40 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 30. 3. 98 ta maksuja. Erilaisia maksuja (esim. tavaran myyntihyvi- tys, mainoslisä, uuden tavarantoimittajan alennus) pe- ritään usein. Näitä käytänteitä sovelletaan enemmän Saksassa kuin muissa jäsenvaltioissa. Niitä esiintyy myös Ranskassa. Iso-Britanniassa sen sijaan täytyy tavarantoimittajaksi päästäkseen täyttää usein tiukkoja ja yrityksittäin vaihtelevia järjestäytyneen elintarvikkei- den vähittäiskaupan laatu- ja hygieniavaatimuksia sekä tavarantoimitusehtoja. Koska elintarvikkeiden vähittäiskaupan suury- 4. 1. 6. ritykset pyrkivät avoimesti harvoihin tavarantoimitta- jiin, tuottajien on pakko tehdä yhteistyötä luetteloitujen tavarantoimittajien kanssa. Luetteloidut tavarantoimit- tajat voivat olla tuottajaorganisaatiota, kauppiaita tai myös suurtuottajia. Viimeksi mainittu on yleistä Iso- Britanniassa. 4. 1. 7. Mitä laatunäkökohtiin tulee, useiden hedelmä- ja vihanneslajien maku on tyydyttävä vain silloin, kun tuotteet korjataan kypsinä. Useimmat kuluttajat eivät tunnista tätä laadun tunnusta. Kypsiä tuotteita on toisaalta käsiteltävä huolella ja myytävä nopeasti. Tämä merkitsee tuottajille ja kauppiaille työläästä logistiikasta aiheutuvia korkeampia kustannuksia. Sellaisia tuotteita kannattaa tarjota vain, jos niitä voi myydä korkeammin hinnoin. Ongelma on ilmeinen: kuluttajat ovat valmiita maksamaan enemmän vain, jos tuotteen korkeampi laatu voidaan taata, ja tarjoajat ovat valmiita toimitta- maan toivottua laatua vain, mikäli siitä maksetaan. Italialaiset persikantuottajat ovat kiinnittäneet huomio- ta tähän vastakkainasetteluun. Sama koskee kuluttajien toivomaa ympäristöystävällistä tuotantoa. 4. 1. 8. Tämä lähtökohta on johtanut muiden elintar- vikkeiden kohdalla merkkituotteiden muodostumiseen. Tuotemerkit ovat yhä tärkeämpiä myös tuoreiden hedel- mien ja vihannesten kohdalla. Etenkin Iso-Britanniassa tuoreita hedelmiä ja vihanneksia myydään usein yksityis- kohtaisiin tuotantosääntöihin perustuvilla tuotenimillä. Saksassa lähes kaikki elintarvikkeiden vähittäiskauppaa harjoittavat yritykset ovat ottaneet käyttöön omia tuote- merkkejä kahden viime vuoden aikana. Tuottajat suh- tautuvat tähän kehitykseen ”sekalaisin tuntein” koska se on ristiriidassa tuottajien tai tuottajien yhteenliittymien linjauspyrkimysten kanssa. Julkinen taho voi auttaa asiassa ottamalla käyttöön varmennettuja laatutakuita. 4. 1. 9. Brittien valintamyymäläketjuissa on viime ai- koina ajateltu asiaa uudelleen, eikä niissä enää pidetä kiinni tuotteiden merkittömyydestä. Nyt odotetaan tuot- tajayrityksen ilmoittamisen päinvastoin parantavan imagoa. ”Yksikään tuottaja tuskin pakkaisi huonon tuotteen nimellään varustettuun pakkaukseen”, sanoo erään tuottajayrityksen ilmoittavan, sipuleita myyvän ketjun edustaja. Myös muissa maissa tehtyjen markkina- tutkimusten tulokset osoittavat tähän suuntaan. Vuonna 1996 olisi 59 % kyselyyn vastanneista ostanut enemmän tuoreita hedelmiä ja vihanneksia, mikäli olisi tuntenut tuottajan, vuonna 1989 vastaava luku oli 46 %. 4. 2. Hinnanmuodostus ja Saksassa erityisesti Ranskassa, 4. 2. 1. Tässä tutkimuksessa ei voida tutkia laajalti tuoreiden hedelmien ja vihannesten kaupan katteita EU:n yksittäisissä jäsenvaltioissa. Seuraavat tiedot pe- Iso- rustuvat Britanniassa tehtyihin tutkimuksiin. Huomiot perustu- vat kokonaiskatteeseen (kokonaiskate määritellään tuottaja- ja kuluttajahinnan väliseksi erotukseksi), sillä tukkukaupan ja vähittäiskaupan katteiden erittely ei ole useimmissa tapauksissa mahdollista. Voidaan kuitenkin lähteä siitä, että vähittäiskaupan kate on selvästi suurem- pi. Esimerkiksi Saksassa tukkukaupan osuus kokonais- katteesta on vain 20 %, Ranskassa 20–35 % vihannesten kokonaiskatteesta menee tukkukaupalle. Kate lasketaan prosentuaalisena ja absoluuttisena. 4. 2. 2. Yksittäisten EU:n jäsenvaltioiden välinen ver- tailu on tietolähteiden ja tietojen laadun erilaisuuden vuoksi erittäin vaikeaa. Voidaan kuitenkin todeta syste- maattisia eroja. Lähtökohtana voidaan pitää, että katteet ovat matalampia maissa, joissa on enemmän varasto- marketteja (esim. Saksa). 4. 2. 3. Yleisesti voidaan todeta, että kate kasvaa mitä enemmän tuotetta käsitellään ja mitä tiukempia laatukriteereitä sovelletaan (esim. Iso-Britannian major multiples, joita pidetään tässä suhteessa usein ”esimer- killisinä”). Kalliissa tuotteissa (parsa, mansikat jne. ) ver- 4. 2. 4. rattain matalat prosentuaaliset 50–70 %:n katteet ovat säännönmukaisia. Absoluuttinen kate on kuitenkin kor- keampi tuotteilla, jotka ovat lähtöhinnaltaan edullisem- pia. Nämä tuotteet ovat useimmiten nopeasti pilaantu- via, ja niiden myyntikausi on verrattain lyhyt. Tällaiset ominaisuudet aiheuttavat korkeita jakelukustannuksia. 4. 2. 5. Halvemmissa hyödykkeissä (omenat, keräkaali jne. ) on joskus selvästi yli 100 %:n kate, erityisen edullisilla tuotteilla (porkkanat, sipulit) se voi olla jopa selvästi yli 200 %. Absoluuttiset katteet ovat kuitenkin matalampia kuin arvotuotteilla. Useimmiten tässä ryhmässä on kyse suhteellisen hyvin varastoitavista tuotteista, joilla on pitkä myyntikausi. 4. 2. 6. Näistä syistä tuottajan osuus arvotuotteiden kuluttajahinnasta on korkea (esim. parsa Saksassa 60 %) ja vähemmän arvokkaiden tuotteiden kuluttajahinnasta on matala (esim. valkokaali Saksassa tuskin 20 %). 4. 2. 7. Samojen tuotteiden katteet vaihtelevat jäsen- valtioittain mm. silloin, kun näiden tuotteiden levinnei- syys eroaa paljon toisistaan. Niinpä sikurin kokonaiska- te on Ranskassa matalampi kuin Saksassa, sillä siellä sitä myydään yli kymmenen kertaa enemmän. 30. 3. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 95/41 4. 2. 8. Pitkällä aikavälillä tarkasteltuna on tuottajan osuus kuluttajahinnasta laskenut huomattavasti. Tuot- tajan osuus valkokaalin hinnasta oli 50-luvun alussa vielä yli 50 %, mutta 70-luvulla se oli enää 33 %. Nyttemmin tämä osuus on laskenut edelleen 18 %:iin. 4. 2. 9. Niiden tuoretuotteiden kohdalla, joiden hinta vaihtelee voimakkaasti, on kaupan katteiden lyhyen aikavälin kehittyminen erityisen merkittävää. 4. 2. 10. Hinnaltaan erittäin voimakkaasti vaihtelevien ja parsa) tuottaja- ja tuotteiden (esim. kukkakaali kuluttajahinnat ovat kytköksissä toisiinsa; muiden tuot- teiden, esim. keräsalaatin, suhteen tätä läheistä yhteyttä ei ole voitu todistaa. 4. 2. 11. Epäsuotuisa sää tai luonnonkatastrofit voivat johtaa sellaiseen hintojen nousuun, että absoluuttista katetta täytyy jopa laskea. Näin tapahtui esimerkiksi purjon kohdalla pakkasten vuoksi Pohjois-Euroopassa joulun 1996 tienoilla. 4. 2. 12. Kaupan katteen taas voidaan havaita laajentu- van huomattavasti tiettyjen tuotevarastojen kohdalla. Eurooppalaiset omenavarastot olivat odotettua suurem- mat vielä tammikuussa 1997. Siksi niiden menekkiä yritettiin nostaa väkisin tuottajahintoja laskemalla. Tämä johti kuitenkin syrjäyttämiskilpailuun eikä ky- synnän kasvuun. Vaikka omenantuotantoalueiden lähtöhinnat laskivat voimakkaasti tammikuun puolivä- listä alkaen, eivät vähittäismyyntihinnat enää liikahta- neet. Elintarvikkeiden vähittäiskaupassa verrattain 4. 2. 13. tasahintaisten tuotteiden, esim. omenoiden, osalta kulut- tajia estetään reagoimasta muuttuneisiin tarjontaoloihin lyhyellä aikavälillä, hintapainetta vahvistetaan myynti- ketjun alkuportailla, ja elintarvikkeiden vähittäiskaupan voitollinen myynti kasvaa. Elintarvikkeiden vähittäis- kaupan hintajäykkyys ja siitä johtuva paine on lisäänty- nyt viime vuosina ja vahvistunee edelleen. Vaikuttaa siltä, että huutokauppojen vaihtele- 4. 2. 14. vat hedelmien ja vihannesten hinnat vaikuttavat elintar- vikkeiden vähittäiskaupan sisäänostajista hankalilta. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan suuryritykset pyrkivät siksi pitkän aikavälin hintasopimuksiin. Joissakin ta- pauksissa ne vaativat, että pitäydytään tuotantokustan- nuksien mukaan määräytyvissä keskivertoisissa kausi- hinnoissa ja hyväksytään ”normaali” kate (cost price plus). 4. 3. Elintarvikkeiden vähittäismyynnin vaatimukset hinnanmuodostuksessa 4. 3. 1. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan johtavat yri- tykset edellyttävät tavarantoimittajiltaan yhä vakaam- pia ja varmempia hintoja. Tässä yhteydessä huutokaup- pajärjestelmiä arvostellaan yhä voimakkaammin, ja viikkohintojen sekä pidemmän aikavälin hintasopimus- ten ja keskivertoisten kausihintojen merkitys kasvaa. 4. 3. 2. Varastoitavien ja erittäin helposti pilaantuvien tuotteiden ”huutokauppaan” liittyvät hintavaihtelut on erotettava toisistaan. Nopeasti pilaantuvien tuotteiden kohdalla hintavaihtelut aiheutuvat usein erilaisesta saa- tavuudesta, varastoitavissa olevien tuotteiden kohdalla keinottelun merkitys kasvaa. Yleisesti ottaen huutokauppajärjestelmä edel- 4. 3. 3. lyttää elintarvikkeiden vähittäismyyntikaupalta suurem- paa joustavuutta. Pidemmän aikavälin kiinteät hintaso- pimukset ovat ongelmallisia sellaisten tuotteiden koh- dalla, joilla on hyvin erilainen saatavuus. 4. 3. 4. Kiinteät hintasopimukset valintamyymäläket- jujen kanssa vähentävät markkinoiden avoimuutta, sillä yksittäisille asiakkaille myönnetään erilaisia hintoja ja ehtoja markkina-asemasta riippuen. 4. 3. 5. Voidaan olettaa, että normaalitilanteessa kau- pan porras tuntee markkinatilanteen tuottajia tai tuotta- jien yhteenliittymiä paremmin. Markkinoita koskevat tiedot (sato-odotukset, varastot, kysynnän suuntaukset jne. ) ovat tuottajille erittäin tärkeitä, jotta ne voivat käydä menestyksekkäitä myyntineuvotteluita. Tuotta- jien markkinatietojärjestelmät on tällä hetkellä organi- soitu EU:ssa hyvin eri tavoin ja niiden rahoitus vaihtelee. Ranskassa maatalousministeriön osasto kerää ja levittää markkinatiedot. Saksassa tuottajien on rahoitettava järjestelmä itse. Joissakin maissa markkinatiedotusta ei ole lainkaan. 5. Näkymät ja seuraukset 5. 1. Komitea pitää kauppaa käsittelevässä vihreässä kirjassa kantansa esittävän komission tavoin realistisesti lähtökohtanaan sitä, että eurooppalainen elintarvike- kauppa ”keskittyy väistämättömästi”. On jopa lähdet- tävä siitä, että eurooppalaisen elintarvikkeiden vähittäis- kaupan keskittyminen lisääntyy jatkossakin ja että myyntiin liittyvien hintasopimusten merkitys kasvaa. Valintamyymälöiden ja auto- ja varastomarkettien osuus kaikissa Euroopan maissa tuoreiden hedelmien ja vihannesten myynnistä kasvaa edelleen. Kehitys kulkee unionin jäsenvaltioissa kuitenkin eri tahtiin. 5. 2. Komitea katsoo, että on välttämätöntä luoda poliittiset reunaedellytykset, jotka rajoittavat elintarvik- keiden vähittäiskaupan keskittymisprosessin järkevälle tasolle. Lisäksi tuottajien asemaa täytyy vahvistaa enti- sestään elintarvikkeiden vähittäiskaupan suuriin kaup- paketjuihin nähden – myös omaan apuun kannustamal- la. Vain siten on mahdollista välttää markkinoiden ilmeiset vinoumat ja yhteiskunnallisesti ei-toivottu kehi- tys sekä väärinkäytökset (esim. äärimmäisen pitkät maksuajat tai luettelointimaksut) ja taata kuluttajille tulevaisuudessakin laaja valikoima hedelmiä ja vihan- neksia mahdollisimman monenlaisissa liikkeissä. 5. 3. Komitea on huolissaan, ettei järjestäytynyt elin- tarvikkeiden vähittäiskauppa sopeuta hedelmien ja vi- hannesten kaltaisten nopeasti pilaantuvien tuotteiden C 95/42 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 30. 3. 98 hintaa lainkaan tai riittävän nopeasti kysynnän ja tarjonnan mukaisesti. Näin voi syntyä myytäväksi kel- paamattomia ylijäämiä tai tuottajat joutuvat kärsimään huomattavia tulonmenetyksiä. 5. 4. Komitea tuo painokkaasti esiin kotimaisia tuot- tajia ja kuluttajia uhkaavan vaaran, että johtaviin kauppaorganisaatioihin kuuluvien yritysten ostojen kas- vava sisäinen keskittäminen voi pienentää hedelmien ja vihannesten valikoimia ja että erityisesti alueelliset valikoimat katoavat elintarvikkeita myyvien vähittäis- kauppojen hyllyiltä. Tuotteet standardisoitaisiin ulkoi- sen vaikutelman perusteella ja niiden säilyvyyttä kehitet- täisiin, mikä tapahtuisi kuitenkin makuominaisuuksien kustannuksella. Voidaan tosin olettaa, että erikoisliik- keet ja viikottaiset torit tarjoavat lisääntyneen kansa- invälisen tarjonnan ohella yhä enemmän myös alueellisia valikoimia. Alueellisten valikoimien myyntikanavia ei kuitenkaan saisi supistaa vain näihin. Ei voi tulla kysymykseen, että kuluttajia estetään saamasta tuottei- ta, koska riittäviä määriä ei saada kokoon kansallista myyntiohjelmaa varten tai ”luettelointimaksut” estävät sen. 5. 5. Komitean mielestä on oikein, että EU:n markki- najärjestelyissä on jo pitkään vaadittu selvä merkintä hedelmien ja vihannesten alkuperämaasta. Komitea kannattaa tämän säännön säilyttämistä ennallaan jat- kossakin. Tuotteiden korjuuajankohtakin olisi mer- kittävä. Voidaan kuitenkin epäillä, pystytäänkö näiden määräysten toimeenpano takaamaan kaikkialla valvon- nan ja rangaistusten avulla. Tämä saattaa myös liittyä siihen, että tämä toivottava merkintä ei ole pakollinen useissa muissa elintarvikkeissa. Komission aloitteet suo- jatuista alkuperänimityksistä ja suojatuista maantieteel- lisistä merkinnöistä ovat tervetulleita. Ohjelman verrat- tain hidas käynnistyminen ja toteuttaminen sekä alku- peränimitysten ja muiden tietojen riittämätön tuttuusas- te on kuitenkin silmiinpistävää – joissakin jäsenvaltioissa näistä yhteisön suojajärjestelmistä ei tähän mennessä ole ollut mitään hyötyä. 5. 6. Komitea on huolissaan, että juuri hedelmien ja vihannesten kaltaisten tuoretuotteiden markkinoiden avoimuus saattaa vähentyä, minkä johdosta erityisesti Bryssel, 28. tammikuuta 1998. tuottajien asema heikentyisi. Komission tämän alan toimet ovat tähän mennessä rajoittuneet markkinoiden hallintaan tarvittavien tietojen keräämiseen. Siksi olisi tutkittava, olisiko edistettävä myös markkinatietojen antamista markkinaosapuolten käyttöön esimerkiksi merkitystään kasvattavien biotuotteiden kohdalla, jol- loin kyseisiä tuottajia tulisi kohdella kulujen suhteen muiden tuottajien tavoin. 5. 7. Komitea myöntää, että hedelmien ja vihannesten markkinajärjestelyllä otettiin askelia tuottajien ja tuotta- jaorganisaatioiden aseman vahvistamisen suuntaan. Koska kysyntä keskittyy, tuottajaorganisaatioiden on välttämättömämpää kuin koskaan koota tarjonta yh- teen. Tuottajaorganisaatioiden ja siten myös tuotteiden kilpailukykyä on tarkoitus parantaa yritysrahastoin ja toimintaohjelmin. 5. 8. Komitea tuo esiin, että kaupan katteen suuruus riippuu jatkossa erittäin voimakkaasti tuotteiden laadus- ta sekä tuottajien ja/tai kauppiaiden noudattamista laatuohjelmista. Elintarvikkeiden merkinnät ja uuselin- tarvikeasetus (1) ovat hedelmien ja vihannesten laatus- tandardien ohella erityisen merkittäviä. Erityisesti kaup- paorganisaatioiden tasoilla on myös työskenneltävä kattavien laatutakuujärjestelmien parissa. Vain siten voidaan varmistaa, että tavanomaista korkeampi laatu säilyy kuluttajalle asti ja että sillä on myös hintansa. 5. 9. Komitea kannattaa myös sitä, että kuluttajien huomio kiinnitetään siihen, kuinka huomattavat vaiku- tusmahdollisuudet heillä itsellään on tarjontaan ja hin- nanmuodostukseen. Sitoumuksettomissa kyselyissä il- maistu suosituimmuus ei vaikuta markkinoihin lainkaan tai sillä on jopa päinvastaisia vaikutuksia. Kuluttajat voivat vaikuttaa tehokkaasti käytännön ostokäyttäyty- misellä ja ostopaikkojen valinnalla. Kuluttajille tulisi myös tiedottaa tuotteiden tuotantotavoista, laadusta ja terveydellisistä ominaisuuksista. Nuoret kuluttajat ovat tässä erityisen tärkeä kohderyhmä. Myyntihenkilökun- nan koulutuksen ja jatkokoulutuksen lisääminen sekä paremmat tiedot esim. alueellisista valikoimista ja elin- tarvikkeiden laadusta ovat eduksi niin tuottajille kuin kuluttajillekin. (1) Asetus (EY) N:o 258/97, 27. 1. 1997. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS


title: Advies van het Economisch en Sociaal Comité over de "Mededeling van de Commissie aan het Europees Parlement, de Raad, het Europees Monetair Instituut en het Economisch en Sociaal Comité getiteld 'Het versterken van het vertrouwen van de cliënt in elektronische betaalinstrumenten in de interne markt'"

eurovoc_concepts:
EC recommendation
European Monetary Institute
electronic money
single market
trade policy

text: 30. 3. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 95/15 Advies van het Economisch en Sociaal Comité over de „Mededeling van de Commissie aan het Europees Parlement, de Raad, het Europees Monetair Instituut en het Economisch en Sociaal Comité getiteld ‘Het versterken van het vertrouwen van de clie¨nt in elektronische betaalinstrumenten in de interne markt‘” (98/C 95/05) De Commissie heeft op 4 augustus 1997 besloten, overeenkomstig artikel 198 van het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap, het Economisch en Sociaal Comité te raadplegen over de voornoemde mededeling. De Afdeling voor industrie, handel, ambacht en diensten, die met de voorbereiding van de desbetreffende werkzaamheden was belast, heeft haar advies op 7 januari 1998 goedgekeurd. Rapporteur was de heer Burani. Het Economisch en Sociaal Comité heeft tijdens zijn 351e Zitting (vergadering van 28 januari 1998) het volgende advies uitgebracht, dat met 118 stemmen vo´ o´r, 2 stemmen tegen, bij 2 onthoudingen werd goedgekeurd. 1. Voorwoord 1. 1. De snelle ontwikkeling van de technologie en de toepassingen daarvan op economische activiteiten heeft radicale vernieuwingen op alle terreinen en met name op dat van de betaalsystemen en -instrumenten teweeg gebracht. Er zijn open systemen gecree¨erd, zoals Internet, en een groot aantal gesloten systemen, die vaak zo zijn gestructureerd dat zij aan bestaande of nog op te richten systemen kunnen worden gekoppeld. Het mondiale communicatienetwerk, waarop tegen steeds lagere kosten verbindingen tot stand kunnen worden gebracht, is het stadium van de landsgrenzen intussen al lang ontgroeid: nog voordat hierover internationale afspra- ken zijn gemaakt, is de „wereldmarkt” een realiteit. 1. 2. De Commissie houdt deze ontwikkelingen nauw- lettend in het oog, hetgeen valt toe te juichen: vooral de laatste tijd toont zij zich gevoelig voor de problemen van de samenleving en de markt, met het doel om de snelle groei van de informatiemaatschappij op harmonieuze en gecoördineerde wijze te laten verlopen. Tegen de achtergrond van het feit dat derde landen als Japan en vooral de Verenigde Staten een voorsprong hebben op het gebied van onderzoek, industrie¨le productie en soms ook op het gebied van toepassingen (1), wil de Commissie een wet- en regelgevingskader cree¨ren waarbinnen Euro- pa haar eigen beleid kan uitstippelen waarmee zij de eersterangs positie kan innemen die haar toekomt. 1. 3. Op het specifieke terrein van de toepassingen heeft de Commissie een uiterst belangrijke mededeling gepubliceerd, getiteld „Een Europees initiatief op het gebied van de elektronische handel” (2), waarin zij uiteenzet welke strategische en regelgevende activiteiten dienen te worden ontplooid wil de Europese handel van de „nieuwe” technologiee¨n kunnen profiteren. In dit document wordt een verband tussen elektronische han- (1) Zie de mededeling van de Commissie „Het concurrentiever- mogen van de Europese informatie- en communicatietech- nologie (ICT- industrie)”, COM(97) 152 def. van 16 april 1997; advies van het ESC: PB C 19 van 21. 1. 1998, blz. 1. (2) COM(97) 157 def. van 16 april 1997, PB L 208 van 2. 8. 1997, paragrafen 47 tot 49, advies van het ESC van 29 oktober 1997, PB C 19 van 21. 1. 1998. del en betaalsystemen gelegd: de Commissie beschouwt deze systemen terecht als „sleutelsector” van de mondiale interoperabiliteit (3). 1. 4. Alle soorten betalingen vormen in hun totaliteit een op zichzelf staand systeem, dat los staat van de andere systemen aangezien het een volledig gamma producten en toepassingen omvat die niet alleen met de handel maar ook met diverse andere sectoren verband houden (zoals kapitaal-, wissel-, en effectenmarkten). De afzonderlijke markten verschillen van elkaar qua kenmerken en strekking, maar hebben één ding gemeen: het publiek dat er uiteindelijk gebruik van maakt, dient goed te worden beschermd. Het toezicht op de soliditeit van het systeem en van de afzonderlijke financie¨le instellingen is aan de centrale banken en andere openbare lichamen toevertrouwd; maar daarnaast moet ook het gedrag van de afzonderlijke actoren jegens de consumen- ten aan toezicht worden onderworpen. Wat dit laatste aspect betreft, toont de Commissie zich voortvarend; de onderhavige mededeling is daarvan het duidelijke bewijs. 1. 5. De mededeling schetst de ontwikkeling in de gedachtegang van de Commissie op het gebied van elektronische betaalmiddelen en -systemen, vooral t. a. v. de betrekkingen tussen uitgevers en gebruikers van elektronische betaalinstrumenten. De mededeling wordt afgesloten met een Aanbeveling, waarin de bepalingen van een vorige Aanbeveling (4) die in het verleden hun nut hebben bewezen, worden bijgewerkt en op nieuwe producten worden toegespitst. 2. Inleiding Sinds de eerste mededeling [januari 1987 (5)] zijn 2. 1. inmiddels tien jaar verstreken: een betrekkelijk korte (3) Zie de in voetnoot 1 genoemde mededeling (samenvatting, paragraaf II), en de in paragraaf 1. 3 geciteerde mededeling. (4) Aanbeveling 88/590/EEG van de Commissie van 17 novem- ber 1988 inzake betaalsystemen en met name de betrekkin- gen tussen de kaarthouder en de verstrekker van de kaart, PB L 317 van 24. 11. 1988. (5) „Een kans voor Europa: de nieuwe betaalkaarten”, COM(86) 754. C 95/16 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 30. 3. 98 echter wordt gekenmerkt door periode die een stormachtige ontwikkeling van instrumenten die destijds als „nieuw” werden beschouwd (kredietkaarten en betaalkaarten) en de opkomst van nog andere (thuisban- kieren, oplaadbare kaarten) die aanvankelijk nog niet bestonden of zich in een experimentele fase bevonden. Tegenwoordig maken de meeste burgers en economische subjecten dagelijks gebruik van andere betaalwijzen dan contant geld; in 1995 was het aandeel van deze betaalwijzen al gemiddeld 13,5 % van het totale aantal betalingstransacties in Europa, waarbij dit percentage in sommige landen aanzienlijk hoger lag. 2. 2. De Commissie maakt in het document onder- scheid tussen twee afzonderlijke categoriee¨n „innovatie- ve producten” die in de loop der tijd zijn ingevoerd: — producten met „bankrekeningtoegang”: instrumen- ten die toegang op afstand bieden tot rekeningen bij financie¨le instellingen; tot deze categorie behoren zowel toepassingen voor telefonisch en thuisbankie- ren (1) als de traditionele betaalkaarten; — op „elektronisch geld” gebaseerde producten: instru- menten waarop de geldwaarde in elektronische vorm is opgeslagen; hiermee worden oplaadbare magneetstrip-, chipkaarten en computergeheugens (e-geld of cyber-geld) bedoeld. 2. 3. Het Economisch en Sociaal Comité is van mening dat een dergelijke indeling weliswaar belangrijk is voor de regelgeving, maar dat deze tekortschiet aangezien niet duidelijk is tot welke categorie de door banken uitgegeven oplaadbare kaarten behoren. Met deze kaar- ten kan op afstand toegang tot een bankrekening worden verkregen, ook al beperkt deze toegang zich tot de fase van het opladen: wat dat betreft vallen deze instrumenten onder de categorie „producten met bankrekeningtoe- gang”. Tijdens de fase van het gebruik bieden deze kaarten echter geen enkele toegang tot de rekening. Ten aanzien van de toegang tot de rekening 2. 4. merkt het Comité op dat in het Commissiedocument slechts één keer over „rekeningen bij financie¨le instellin- gen” (2) wordt gesproken, namelijk bij de in paragraaf 2. 2 genoemde indeling. Alle andere keren dat het onderwerp ter sprake komt, evenals in de Aanbeveling zelf, wordt gesproken over „rekeningen”, zonder verdere precise- ring. Aangezien het in bewaring nemen van tegoeden en dus ook het openen van rekeningen is voorbehouden aan naar behoren gemachtigde financie¨le instellingen (3), dient te worden verduidelijkt of de toevoeging expres is weggelaten of dat met de term „rekening” altijd naar rekeningen bij financie¨le instellingen wordt verwezen. Deze verduidelijking is van fundamenteel belang om te begrijpen of „kaarten met bankrekeningtoegang” alleen verwijzen naar kaarten die door banken worden uitgege- ven of eventueel ook op kaarten die door niet-bancaire instellingen worden uitgegeven. Aangezien het in bewa- (1) Thuisbankieren („home banking”): toegang tot de rekening d. m. v. een personal computer (Minitel in Frankrijk); telefonisch bankieren: toegang tot de rekening d. m. v. de telefoon. (2) COM(97) 353, Inleiding blz. 2. (3) Zie de eerste en tweede Bankrichtlijn, 77/780/EEG en 89/646/EEG. ring nemen van tegoeden door deze laatste categorie vooralsnog illegaal is, houdt het Comité het op de eerste interpretatie. 2. 5. De Commissie wijst erop dat aan het eind van het volgende decennium een groot deel van de detailhandel via Internet zal verlopen, waardoor de concurrentiedruk op financie¨le instellingen steeds groter wordt om steeds eenvoudiger, veiliger en doeltreffender betaalmiddelen aan te bieden. Wil Europa de uitdaging met de VS aangaan, zoals in de mededeling over elektronische handel wordt bevestigd, dan moet volgens het Comité de uitbreiding van de handelsstromen op Internet en vergelijkbare netwerken veel eerder dan aan het eind van het volgende decennium haar beslag hebben gekregen. Wat de veiligheid betreft, is duidelijk vooruitgang geboekt met de goedkeuring van het SET- systeem (Secure Electronic Transactions); andere inno- vaties worden momenteel uitgevoerd of zijn gepland. Bovendien moeten de betaalmiddelen steeds voordeliger worden, niet alleen ten gevolge van de concurrentie tussen financie¨le instellingen onderling maar ook van de concurrentie tussen aanbieders van diensten op het netwerk. 3. Toepassingsgebied en inhoud 3. 1. Zoals in paragraaf 1. 3 al even werd aangestipt, legt de Commissie een verband tussen betaalmiddelen en elektronische handel, waarbij zij benadrukt dat veilige en doorzichtige systemen de overschakeling op de gemeenschappelijke munt zullen vergemakkelijken. Het Comité verwijst in dit verband naar zijn advies over het „Groenboek betreffende de wijze van invoering van één munteenheid” (4), waarin het er bij de Commissie op aandrong het gebruik van kaarten te stimuleren, aange- zien deze „een eenvoudiger en flexibeler systeem” vor- men. Dit verzoek is nog steeds geldig: er dient te worden voorko´men dat hogere kosten en/of bureaucratische rompslomp het kaartgebruik van de consumenten ver- hinderen of afremmen. De Commissie onderscheidt vier prioritaire actie- 3. 2. terreinen op het gebied van betaalsystemen: (i) het totstandbrengen van een kader voor toezicht op de uitgevende instellingen, (ii) het winnen van het vertrou- wen van de consument, (iii) het vaststellen van duidelijke mededingingsregels, en (iv) het zorgen voor een betere beveiliging en het aanpakken van fraude. Het tweede actieterrein komt aan de orde in de bij de mededeling gevoegde Aanbeveling. Voor de overige actieterreinen zijn korte-termijnprogramma’s opgezet die het regel- gevingskader van de betaalsystemen compleet moeten maken, althans totdat de verdere ontwikkelingen een herziening nodig maken. 3. 3. Het eerste actieterrein betreft het totstandbren- gen van een geschikt kader voor toezicht op de uitgifte (4) Advies van het ESC van 26 oktober 1995, paragraaf 5. 4. 3. 3, PB C 18 van 22. 1. 1996. 30. 3. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 95/17 van elektronisch geld, teneinde de stabiliteit en solvabili- teit van de uitgevende instellingen te waarborgen. Nog vo´ o´r eind 1997 zal ter zake een richtlijnvoorstel worden gepresenteerd. Zolang het Comité het voorstel nog niet heeft gezien, wenst het hier niet verder op in te gaan; wél wil het er nu al op wijzen dat de richtlijn moet uitgaan van het principe dat bescherming van de consument voorop moet staan. De munt die door de staat wordt uitgegeven, geniet het absolute vertrouwen van de consument; hetzelfde moet gelden voor elektro- nisch of virtueel geld. De soliditeit van de uitgevende instellingen, hun vermogen om hun verplichtingen jegens consumenten en handelaren na te komen, en de doeltref- fendheid van het toezicht mogen in geen geval in twijfel worden getrokken. Een ander actieterrein is gericht op een duidelijke 3. 4. toepassing van de mededingingsregels, zodat een juist evenwicht wordt bereikt tussen interoperabiliteit en een gezonde en levendige concurrentie. De interoperabiliteit tussen verschillende betaalinstrumenten hangt af van de technische en operationele compatibiliteit van de instrumenten, die op haar beurt weer afhangt van afspraken tussen exploitanten. In de loop van 1998 zal de Commissie een document presenteren dat als leidraad moet dienen voor financie¨le instellingen, handelaren en consumenten. Het Comité wijst op de inhoud van artikel 85, lid 3 van het Verdrag, dat in deze materie als leidraad moet gelden: iedere overeenkomst dient te worden beoordeeld op zijn voordelen voor de markt, zowel op het stuk van de technische vooruitgang als in de vorm van minder lasten en meer veiligheid voor de consument. Ten slotte is er nog het actieterrein gericht op 3. 5. het aanpakken van de risico’s van fraude en vervalsing, door voor een betere beveiliging te zorgen. De Commissie wijst erop dat elektronische betaalmiddelen zo veilig mogelijk moeten zijn. Hiervoor zijn geen verdere stimulansen nodig, aangezien het fraudeprobleem toch al het belangrijkste punt van zorg is van de uitgevende instellingen. Ondanks enorme investeringen in onder- zoek en praktische oplossingen, zoals blijkt uit de jaarrekeningen van deze instellingen, bedraagt het verlies jaarlijks honderden miljoenen dollars. Zonder dat de uitgevende instellingen hun aandacht mogen verslappen, moet de oplossing echter elders worden gezocht. 3. 6. Het Comité heeft zich in het verleden al over dit onderwerp uitgesproken: de grenzen van de intrinsieke veiligheid worden bepaald door de hiermee samenhan- gende kosten en door het feit dat criminele organisaties over indrukwekkende middelen beschikken om de veilig- heidsmaatregelen te omzeilen. Hun doel is niet alleen zich d. m. v. fraude te verrijken, maar ook om geld dat afkomstig is uit illegale activiteiten, wit te wassen. Er moet dus niet zozeer worden gestreefd naar intrinsieke veiligheid — die is nu al bevredigend — maar eerder naar bestrijding van criminele organisaties. In zijn advies over het „Groenboek betreffende 3. 7. de praktische aspecten van de invoering van de gemeen- schappelijke munt” (1) onderstreepte het Comité dat fraude met geld en alternatieve betaalwijzen met „een geheel nieuwe aanpak” moet worden bestreden: niet langer een strijd tegen vervalsing of fraude, maar een strijd tegen de georganiseerde misdaad. In een later advies is dit idee — en het verzoek aan de Commissie — nog eens herhaald (2). 3. 8. De Europese Raad van Amsterdam heeft een Actieplan tegen de georganiseerde criminaliteit (3) goed- gekeurd, waarin hij er bij Commissie en Raad op aandringt, vo´ o´r het eind 1998 initiatieven te ontplooien inclusief de op het gebied van betaalinstrumenten, elektronische. (4) Het Comité stelt tevreden vast dat de door hem voorgestelde aanpak overeenstemt met die van de Raad, maar vraagt zich wel af of er anderhalf jaar voor nodig zijn om alleen maar een ontwerpplan op te stellen. De Commissie heeft op de uitnodiging van de Raad gereageerd door te verklaren dat zij „de nood voor een initiatief op dit gebied naar waarde zal schatten”: dit is veel te voorzichtig geformuleerd, hetgeen slecht te rijmen valt met de overduidelijke — en dringende — noodzaak van een adequate wetgeving. 3. 9. Ten slotte kondigt de Commissie aan dat zij overweegt de eerdere Aanbeveling (5) inzake de betrek- kingen tussen financie¨le instellingen, handelaren en consumenten te wijzigen. Een herziening kan inderdaad noodzakelijk worden gelet op de recente en op stapel staande ontwikkelingen. 4. Richtsnoeren voor uitgevende instellingen en gebrui- kers De Commissie heeft het gelet op de ontwikkelin- 4. 1. gen van de afgelopen jaren nodig geacht de Aanbeveling uit 1988 te herzien. Zij gaat hierbij uit van het beginsel dat het vertrouwen van de consument in elektronische betaalinstrumenten dient te worden versterkt d. m. v. een billijke afbakening van de verplichtingen tussen uitgevende instellingen en gebruikers. De consumenten hebben vooral belang bij het vaststellen van de aanspra- kelijkheid in geval van diefstal of verlies, de bewijslast, de beschikbaarheid van volledige informatie en verhaals- procedures. 4. 2. Verder wordt er in de mededeling aan herinnerd dat sinds 1988 een nieuwe generatie „op elektronisch geld gebaseerde producten” is ontwikkeld, waarmee (1) Advies van het ESC van 26 oktober 1995, paragraaf 7. 11 t/m 7. 14, PB C 18 van 22. 1. 1996. (2) Advies van het ESC van 31 oktober 1996 over „Wet- en regelgeving in verband met de overgang naar de gemeenschappelijke munt: gevolgen voor de markt”: PB C 56 van 24. 2. 1997, paragraaf 5. 2. 1 t/m 5. 2. 5. (3) PB C 97 van 28. 4. 1997; PB C 251 van 15. 8. 1997. (4) PB C 97 van 28. 4. 1997; PB C 251 van 15. 8. 1997, Hoofd- stuk VI. (5) Aanbeveling 87/598/EEG van de Commissie van 8 decem- ber 1997 over een Europese gedragscode inzake elektroni- sche betalingssystemen (betrekkingen tussen financie¨le instellingen, vestigingen van handelaars, dienstverleners en consumenten), PB L 365 van 24. 12. 1987. C 95/18 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 30. 3. 98 oplaadbare kaarten en in computergeheugens opgesla- gen saldi worden bedoeld. Aangezien deze producten zich momenteel nog in een vrij vroege ontwikkelingsfase bevinden, moet worden vermeden „zware overheids- voorschriften op te leggen”, anders zou de groei wel eens kunnen worden afgeremd en innovatie worden belemmerd. De Aanbeveling uit 1988 (die reeds betrek- king had op traditionele en elektronische betaalkaarten, thuisbankieren en telefonisch bankieren — ook al werd deze laatste vorm niet expliciet genoemd) is dus uitgebreid tot op elektronisch geld gebaseerde heroplaadbare producten, met mogelijkheid van toegang tot een rekening. In de huidige generatie producten worden daarmee de oplaadbare bankkaarten bedoeld. De vooruit betaalde, niet-herlaadbare kaarten voor eenmalig gebruik (zoals telefoonkaarten, tolwegkaarten, enz. ) blijven derhalve buiten het toepassingsgebied van de Aanbeveling. 4. 3. Aangezien de oplaadbare kaarten verder moeten worden ontwikkeld zonder de regelgeving te verzwaren, heeft de Commissie de reikwijdte van de voorschriften willen beperken tot aspecten met een rechtstreeks belang voor de consument, in het bijzonder de informatie vooraf, bepaalde (beperkte) verplichtingen inzake de aansprakelijkheid van de uitgevende instelling, en de verhaalsprocedures. Daarnaast wordt opnieuw een ver- zoek tot de uitgevende instellingen gericht om vrijwillig te besluiten ook die voorschriften te accepteren waarvan zij zijn vrijgesteld. 4. 4. Het Comité stemt in met de aanpak die in de paragrafen 4. 2 en 4. 3 is beschreven. Wel is het van mening dat in het belang van de consument moet worden nagegaan op welke grond — naast de expliciet genoemde redenen — niet-herlaadbare kaarten buiten het toepas- singsgebied zijn gelaten. Deze kaarten zijn wijd verspreid onder consumenten; zij worden gekenmerkt door een lage waarde per eenheid — waardoor verlies of diefstal van deze kaarten financieel draaglijk is — anonimiteit van het gebruik, overdraagbaarheid (een PIN-code is niet nodig), en lage kosten dankzij het gebruik van off-line apparatuur. Hoewel de Commissie rekening houdt met eventuele bezwaren (zoals het demagnetiseren van de magneetband) of bepaalde vormen van misbruik (b. v. kaarten met een vervaldatum of niet-terugbetaal- bare kaarten), is zij blijkbaar van mening dat het praktische gebruik en de geringe waarde van deze kaarten voorschriften overbodig maken. 4. 5. Het Comité stemt in met deze aanpak, maar dringt er bij de Europese en nationale overheden en bij consumentenorganisaties op aan, ervoor te zorgen dat eventuele ongemakken en misbruik van geval tot geval worden opgelost. Het verzoekt de Commissie de ontwik- keling van de markt in het oog te houden, en indien nodig met wettelijke voorschriften te komen. in overeenstemming met de bepalingen van de nieuwe aanbeveling te handelen, en een verzoek tot de lid-staten om toe te zien op de uitvoering van adequate verhaalspro- cedures voor de beslechting van geschillen tussen uitge- vende instellingen en gebruikers. In de Aanbeveling (artikelen 10 en 11, zie paragraaf 5. 13) wordt echter een andere aanpak gehanteerd. 5. De Aanbeveling Aangezien de Aanbeveling op 30 juli 1997 al is 5. 1. goedgekeurd door de Commissie (1), beperkt het Comité zich in zijn opmerkingen tot de problemen die naar zijn mening met het oog op een eventuele herziening van het document in heroverweging moeten worden genomen. Bovendien staat het met name stil bij de voorschriften m. b. t. de nieuwe producten die in de Aanbeveling zijn opgenomen, dat wil zeggen de op elektronisch geld gebaseerde producten. 5. 2. Artikel 1, lid 1, letter a) Volgens de tekst is de Aanbeveling van toepassing op „overmaking van geldmiddelen door middel van een elektronisch betaalinstrument, uitgezonderd die waartoe door financie¨le instellingen opdracht wordt gegeven, en door deze worden uitgevoerd”. Het lijkt er dus op dat bankoverschrijvingen zijn uitgezonderd — grensover- schrijdende overschrijvingen worden in een aparte richt- lijn geregeld —, maar elektronische betaalopdrachten van de clie¨nt aan zijn bank zouden evengoed wél inbegrepen kunnen zijn. Volgens het Comité is deze definitie niet duidelijk genoeg. 5. 3. Zoals de definitie zich nu laat lezen, vallen hieronder alle overmakingen van geldmiddelen, met om het even welk elektronisch betaalinstrument — betaal- kaarten, oplaadbare kaarten, thuisbankieren en telefo- nisch bankieren. Aangezien in het geval van de in paragraaf 5. 2 bedoelde overschrijvingen wel een op- dracht tot betaling wordt gegeven, maar deze niet wordt uitgevoerd, kan er maar één conclusie zijn, namelijk dat deze transacties van het toepassingsgebied van de Aanbeveling zijn uitgesloten; deze transacties zijn overigens al in een speciale richtlijn inzake overschrijvin- gen geregeld. Dit aspect dient echter te worden verdui- delijkt om interpretatieproblemen te vermijden. 5. 4. Verder wijst het Comité erop dat hetzelfde artikel qua terminologie en inhoud tegenstrijdig is: in overeenstemming met de titel van de Aanbeveling („Aanbeveling van de Commissie betreffende transacties die met een elektronisch betaalinstrument worden ver- richt”), heeft de Aanbeveling uitsluitend betrekking op transacties door middel van „elektronische betaalinstru- menten”. In het derde punt van de overwegingen staat echter dat de Aanbeveling ook betrekking heeft op niet-elektronische betalingen door middel van een be- taalkaart. Noch in het betreffende artikel, noch in de De mededeling wordt afgesloten met een verzoek 4. 6. tot de uitgevende instellingen om vo´ o´r 31 december 1998 (1) PB L 208 van 2. 8. 1997. 30. 3. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 95/19 rest van de tekst wordt melding gemaakt van andere dan elektronische transacties. Het blijft dus twijfelachtig of de voorschriften voor „kaarttransacties” de onderha- vige voorschriften zijn, dan wel die uit de vorige Aanbeveling 88/590/EEG. De Commissie heeft achteraf verklaard dat de in 5. 5. paragraaf 5. 4 bedoelde Aanbeveling door de onderhavige Aanbeveling is vervangen. Het Comité neemt hiervan nota maar meent erop te moeten wijzen dat, als dat het geval is, deze tegenstrijdigheid een ernstige omissie is. Met wat goede wil kan het artikel zo worden geı¨nterpreteerd dat betaalkaarten met rekeningtoegang impliciet zijn inbegrepen. Maar hoe artikel 1, lid 1 ook wordt gelezen, in combinatie met artikel 2, punt a) en b) zijn de traditionele niet-bancaire kaarten zonder rekeningtoegang uitgesloten, evenals door commercie¨le instanties uitgegeven elektronische en niet-elektronische kaarten. In dit laatste geval is het eventueel door de consument vooruitbetaalde geld geen „rekening” in de technische zin van het woord, maar hooguit een „inleg”. 5. 5. 1. Geconcludeerd moet worden dat de definitie van het toepassingsgebied van de Aanbeveling zo snel mogelijk dient te worden herzien om de onbedoelde „lacunes” aan te vullen. De Aanbeveling zou eigenlijk betrekking moeten hebben op alle betaalinstrumenten, al dan niet elektronisch, ongeacht door wie zij zijn uitgegeven (zonder iets te veranderen aan de uitzonderin- gen in de laatste zin van de derde overweging en in artikel 1, lid 2). Als de Commissie dit voor ogen heeft, dient artikel 1, lid 1 anders en duidelijker te worden geformuleerd. 5. 6. Artikel 1, lid 2 In afwijking van lid 1 elektronische- geldinstrumenten (oplaadbare kaarten) uitgesloten van een hele reeks voorschriften: zijn de — artikel 4, lid 1: de verplichting om de houder informatie te verstrekken over de verrichte transac- ties; — artikel 5, onder b), tweede en derde streepje: de verplichting van de houder om transacties waarvoor geen toestemming is gegeven, fouten of onregelmatig- heden te melden; — artikel 6: de aansprakelijkheid van de houder, en met name de beperking van de schade tot maximaal 150 ecu; — artikel 7, lid 2, onder c), d), en e) (eerste streepje): de verplichting van de uitgevende instelling om de transacties te registreren, en de op hem rustende bewijslast; — artikel 8, lid 1, 2 en 3: de aansprakelijkheid van de uitgevende instelling voor niet- of gebrekkige uitvoering van een opdracht; — artikel 9, lid 2: de verplichting van de uitgevende instelling om passende maatregelen te nemen tenein- de in geval van diefstal, verlies of frauduleus gebruik een verder gebruik van het elektronische betaalin- strument te verhinderen. 5. 6. 1. Gezien de specifieke aard van de elektronische- geldinstrumenten kan het Comité met deze regelgeving instemmen, onder voorbehoud van de kritische kantteke- ningen in paragraaf 5. 11. 5. 7. De laatste zin van artikel 1, lid 2, wekt toch wel enige verbazing: hierin wordt gesteld dat de Aanbeveling evenwel volledig van toepassing is „wanneer het elek- tronisch-geldinstrument [oplaadbare kaart] wordt ge- bruikt om door toegang op afstand waarde op de rekening van de houder te laden, respectievelijk van die rekening te ontladen”. In het eerste en tweede deel van lid 2 wordt telkens verwezen naar hetzelfde instrument, nl. de oplaadbare bankkaart, die altijd toegang tot een rekening geeft: deze wordt eerst van een aantal verplichtingen vrijgesteld (eerste zin, zie paragraaf 5. 6), waarna deze weer worden opgelegd (tweede zin). De tegenstrijdigheid is evident, maar is waarschijnlijk te wijten aan een onzorgvuldige formulering van een op zich juist beginsel. 5. 8. Het beginsel waarop de Commissie zich expliciet heeft gebaseerd, is dat bescherming van de toegang tot de rekening van belang is (zie de derde overweging van de Aanbeveling). Maar zoals in paragraaf 2. 3 al werd onderstreept, bestaat het verband met de rekening alleen in de fase waarin de kaart wordt opgeladen (of ontladen), terwijl het gebruik ervan helemaal los van de rekening staat: in die fase werken alle soorten oplaadbare kaarten op dezelfde wijze, of het nu bankkaarten zijn, of telefoonkaarten, enz. Deze aanpak is in de Aanbeveling gevolgd, en het Comité stemt hiermee in. 5. 9. Artikel 4, lid 2 Dit artikel schrijft voor dat de uitgevende instelling van een oplaadbare kaart de houder de mogelijkheid zou moeten bieden, de laatste vijf verrichtingen en het restbedrag dat op de kaart is opgeslagen, te controleren. Terwijl het laatste voorschrift geen problemen oplevert, is het bij de meeste kaarten technisch onmogelijk de laatste vijf verrichtingen te laten zien, omdat zij off-line en zonder PIN-code functioneren. Het Comité stelt voor de paragraaf in kwestie realistischer te formuleren, door voor te schrijven dat deze bepaling in acht moet worden genomen wanneer de technische capaciteiten van het systeem een dergelijke controle mogelijk maken. Zulke systemen bestaan reeds of worden momenteel uitge- werkt; de oplossingen waarop zij zijn gebaseerd zijn weliswaar technisch verfijnder en duurder, maar dankzij de concurrentie worden de consumenten in staat gesteld bewuste keuzen te maken. 5. 10. Artikel 5, onder b) Achter het eerste streepje staat dat de houder van een elektronisch betaalinstrument of een PIN-code verplicht is, de uitgevende instelling in kennis te stellen van diefstal of verlies daarvan. Maar de oplaadbare kaarten („elektronische geldinstrumenten”) worden uitgesloten C 95/20 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 30. 3. 98 van de voorschriften in het tweede en derde streepje m. b. t. de kennisgeving van transacties waarvoor geen toestemming is gegeven en fouten of onregelmatigheden in het bijhouden van de rekening. Er is dus rekening gehouden met de technische kenmerken van oplaadbare kaarten: dit bewijst eens te meer dat artikel 1, lid 2 beter dient te worden geformuleerd (zie paragraaf 5. 7). 5. 11. Artikel 6 In dit artikel wordt net als in de vorige Aanbeveling bepaald dat in geval van diefstal of verlies van een elektronisch betaalinstrument, de houder aansprakelijk is. Deze bepaling heeft geen betrekking op oplaadbare kaarten: dit betekent in de praktijk dat de consument moet opdraaien voor de gevolgen van diefstal of verlies hiervan. Gezien de geringe maximumwaarde die op de kaarten kan worden geladen, zal de schade in het ergste geval beperkt blijven tot het bedrag dat nog op de kaart staat, meestal niet meer dan 150 ecu. Op grond van de bepalingen van artikel 7 en 8 wordt de consument wel beschermd tegen latere pogingen om de kaart ten laste van zijn rekening te herladen. Kortom, aan oplaadbare kaarten kleven zowel voor- als eventuele nadelen: het is derhalve zaak dat de consument hiervan schriftelijk op de hoogte wordt gesteld, d. m. v. duidelijke en expliciete informatie. 5. 12. Artikel 8, lid 4 Dit artikel, dat specifiek betrekking heeft op oplaadbare kaarten, schrijft voor dat de uitgevende instelling aan- sprakelijk is voor verlies van op de kaart aangegeven waarde of voor gebrekkige uitvoering van een transactie. Deze bepaling kan onmogelijk worden toegepast op de tegenwoordig meest gangbare kaarten, die op off-line apparatuur worden gebruikt, zonder PIN-code. Zij blijft echter wel van toepassing op systemen waarbij dit technisch wel mogelijk is (zie paragraaf 5. 9). 5. 12. 1. Gelet op het bovenstaande bestaat volgens het Comité de noodzaak een maximum oplaadbaar bedrag vast te stellen om te voorkomen dat het verlies van een oplaadbare kaart de eigenaar ernstige schade berokkent. De grens van 150 ecu, een bedrag dat als „een redelijkerwijs draaglijk verlies” voor de consument Brussel, 28 januari 1998. wordt beschouwd, zou serieus moeten worden overwo- gen. Verder herinnert het Comité eraan dat elektronische geldinstrumenten vanwege de mogelijkheid zonder tus- senschakels waarde „van kaart naar kaart” over te hevelen, voor het witwassen van geld kunnen worden gebruikt. Een maximum oplaadbaar bedrag zou een dergelijk ongeoorloofd gebruik verhinderen: hiermee is naast de bescherming van de consument, de bestrijding van de criminaliteit ook gediend. 5. 13. Artikel 11 In tegenstelling tot de mededeling (zie paragraaf 4. 6), worden in de Aanbeveling uitsluitend de lid-staten uitgenodigd de nodige maatregelen te nemen om ervoor te zorgen dat de uitgevende instellingen van elektronische betaalinstrumenten zich aan de bepalingen houden. Het Comité waarschuwt de Commissie voor een dergelijke aanpak, die tot sterk uiteenlopende oplossingen in de lid-staten kan leiden: dit is niet onwaarschijnlijk, gezien de onmiskenbare interpretatieproblemen. 5. 14. Het Comité meent de aandacht van de Commis- sie te moeten vestigen op het feit dat nergens in de mededeling of de Aanbeveling wordt verduidelijkt of de vorige Aanbeveling 88/590/EEG van kracht blijft voor niet-elektronische betaalinstrumenten, die in het onder- havige document helemaal niet worden genoemd. 5. 15. Ten slotte merkt het Comité op dat de Aanbeve- ling op een indeling in categoriee¨n is gebaseerd: elektroni- sche betaalinstrumenten, instrumenten met toegang op afstand, en elektronische geldinstrumenten. De bestaan- de producten zijn soms moeilijk in te delen, maar hun uiteenlopende kenmerken maken zoveel uitzonderingen, vrijstellingen en inclusies noodzakelijk dat een gemeen- schappelijke regelgeving moeilijk te begrijpen is. Het Comité vraagt zich af of de hele materie niet systema- tischer en duidelijker kan worden geregeld, door re- kening te houden met de typische kenmerken van ieder instrument en afzonderlijke voorschriften op te stellen. En aangezien ieder product een naam heeft, is het beter voortaan deze namen te gebruiken: dat komt de duidelijkheid van de voorschriften ten goede, waar vooral de consumenten, die slecht vertrouwd zijn met technisch jargon, bij gebaat zijn. De voorzitter van het Economisch en Sociaal Comité T. JENKINS