title: Skäliga löner - En lägesrapport

eurovoc_concepts:
European social policy
pay policy
remuneration of work
standard of living
wage determination

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 08. 01. 1997 KOM(96) 698 slutlig Skäliga löner - en lägesrapport (framlagt av kommissionen) Innehåll Sammanfattning och anmärkningar 1. 0 Allmän inledning 1. 1 Bakgrund 1. 2 Yttrandet 1. 3 Uppdatering 1. 4 Rapportens uppbyggnad 1. 5 Huvudfrågor 2. 0 Rådande läge i medlemsstaterna 2. 1 Inledning 2. 2 Definitionsfrågor 2. 3 Rätten till skälig lön 2. 4 Löner och insyn på arbetsmarknaden 2. 5 Säkerställandet av rätten till skälig lön 2. 6 Förbättring av utvecklingen av mänskliga resurser 3. 0 Europeiska unionens perspektiv 3. 1 Kommissionens framsteg 3. 2 Översikt över framstegen i medlemsstaterna 3. 3 Statistiska uppgifter 3. 4 Framtidsutsikter Bilagor A. Rapport om rätten till lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom B. Statistiska uppgifter Sida 1 e^ 1 & lc^ 3 4 4 6 6 6 7 10 13 17 20 20 23 24 24 1 Sammanfattning och anmärkningar En av principerna i gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande rättigheter är att allt arbete skall ersättas med en skälig lön. I september 1993 offentliggjorde kommissionen ett yttrande om skäliga löner, i vilket man fastställde att medlemsstaterna bör vidta åtgärder på tre viktiga områden, nämligen förbättrandet av insynen på arbets marknaden vad gäller löner, säkerställandet av att rätten till skälig lön respekteras och främjandet av en utveckling av de mänskliga resurserna. Arbetsmarknadens parter uppmanades att ta itu med dessa frågor. Europeiska kommissionen har åtagit sig flera uppgifter, vilka kan sammanfattas enligt följande: att förbättra kvaliteten på informationen om lönestrukturerna, att anpassa yrkesutbildningen till behoven, att uppmuntra utbytet av information om god praxis i fråga om löner samt att företa ytterligare studier i syfte att främja en enhetlig politik för skäliga löner. Kommissionen har lovat att lämna en rapport till rådet, ekonomiska och sociala kommittén och Europaparlamentet, efter att ha samrått med arbetsmarknadens parter. Slutsaterna i denna rapport grundar sig i huvudsak på ett frågeformulär som sändes till regeringarna i samtliga medlemsstater i syfte att få information om vilka framsteg som gjorts efter 1993, då kommissionens yttrande offentliggjordes. Samtliga medlemsstater svarade på frågeformuläret, men graden av noggrannhet i svaren varierade. Slutsatserna kan indelas i grupper enligt a) lagstiftning/förordningar, b) lönebildning och c) information om löner. a) • • • • lagstiftning/förordningar I de flesta medlemsstater fanns grundläggande lagstiftning om skäliga löner redan innan yttrandet offentliggjordes. Bestämmelser om lika möjligheter föregick ofta lagstiftning som syftade till att skydda utsatta grupper på arbetsmarknaden. I vissa medlemsstater ansågs begreppet skäliga löner vara svårt att förstå på grund av de skilda, men nära förbundna begreppen rättvis lön och tillräckligt hög levnadsstandard. En rättvis lön är endast en, om än viktig, faktor för att uppnå en tillräckligt hög levnadsstandard. Få tecken tydde på att medlemsstaterna ansåg att yttrandet hade påskyndat åtgärder. Den närmaste anknytningen kunde konstateras inom området för hemarbete, där vissa medlemsstater hade vidtagit åtgärder, även om detta troligen skett under inflytande av en mängd olika omständigheter. En majoritet av medlemsstaterna ansåg att ett ingripande i lönesättningen inte var önskvärt och att ett sådant om möjligt bör undvikas. Så var även fallet i en del medlemsstater där det fanns en nationell politik för mininilöner. o/ y a b) • • • c) • • • • • lönebildning I vissa medlemsstater hade löneskillnaderna ökat och förvärrats av sådana förändringar inom industrin som ställer nya krav på de anställda och deras yrken, t. ex. förändringar mot en plattare organisation och ny ansvarsfördelning. Förändrade lönesättningsmetoder i vissa medlemsstater, såsom ökad tillämpning av prestationslöner och mindre traditionella kollektivförhandlingar, har minskat kontrollen av övervakningen och bibehållandet av skäliga löner. Utvecklingen på arbetsmarknaden, t. ex. ökningen av atypiska anställningsformer och av osäkra arbetsförhållanden, har påverkat medlemsstaternas regeringars möjligheter till inflytande på lönepolitiken. information om löner Öppenheten vad gäller information om löner är fortfarande ett problem för alla medlemsstater. Den lönestatistik som är tillgänglig på medlemsstatsnivå är ofta alltför allmän och inaktuell för att underlätta öppenheten, och den information om löner som insamlas utifrån information om lediga platser blir alltför snäv. Utvecklingen på arbetsmarknaden, t. ex. en splittring av löneförhandlingarna, kan skada grunden för övervakningen och fastställandet av minimilöner i vissa medlemsstater. Uppgifter om inkomststrukturen och förändringar i inkomstskillnader som gäller hela EU är inte allmänt tillgängliga. Eurostat har dock tagit initiativ till nya informationskällor som borde kunna ge pålitliga indikatorer under de närmaste åren. En del medlemsstater ifrågasatte värdet av uppgifter som gäller hela EU och framhöll att de ibland markanta skillnaderna i levnadsstandard, lönenivåer och indirekta lönekostnader utgör ett problem. Mot bakgrund av uppgifter från sju medlemsstater (Tyskland, Frankrike, Italien, Nederländerna, Österrike, Portugal och Förenade kungariket) verkar inkomst fördelningen ha ökat med tiden, med undantag av Nederländerna under de allra senare åren. Dessutom verkar inkomstfördelningen inom tjänstesektorn vara större än fördelningen inom industrin. Kommissionen har kunnat fastställa flera viktiga målområden för framtida åtgärder i syfte att utveckla dessa frågor. Hit hör följande: • Att sprida goda lösningar på företagsnivå i fråga om anställningsvillkor i allmänhet och löner i synnerhet. /A Att övervaka utvecklingen av vidareutbildning, dess inverkan på inkomst möjligheterna och värde för arbetsgivaren, samt hur möjligheterna att fullfölja sådan utbildning tas tillvara (t. ex. i form av studieledighet, utbildningsstöd osv. ). Att uppmuntra till förbättringar vad gäller tillförlitlig och aktuell information om lönebildning och lönenivåer osv. i samtliga medlemsstater och i utvalda konkurrentländer. Att uppmuntra till bättre nationell information om lediga platser och bättre tillgång till denna information för alla parter på arbetsmarknaden, särskilt för de arbets sökande. 1. 0 Allmän inledning 1. 1 Bakgrund Efter en noggrann genomgång av bakgrunden och samråd med arbetsmarknadens parter offentliggjorde kommissionen sitt yttrande om skäliga löner i september 19931. Vid den tidpunkten rådde en stor oro över långvariga arbetsmarknadsproblem som påverkade rättvisan med lönerna. Yttrandet betonade t. ex. behovet av produktivitetsökningar för att svara mot förändringarna i lönenivåerna och de problem som uppstår vid löneskillnader som inte på ett rättvisande sätt återspeglar rena arbetsmarknadsfaktorer, vilket ofta leder till en uppenbar diskriminering. Grunden för kommissionens svar utgjordes av bestämmelserna i stadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, som bl. a. uttryckte den grundläggande principen att allt "arbete skall ersättas med rättvis lön". Vid en närmare förklaring av detta föreslogs i stadgan att varje medlemsstat skall säkerställa att arbetstagarna erhåller en 'skälig lön', som beskrivs enligt följande: 'En lön som är tillräcklig för att de (dv. s. arbetstagarna) skall ha en skälig levnadsstandard. ' Kommissionen tolkade den grundläggande principen till att den bäst upprätthålls genom att medlemsstaterna uppmuntras till att respektera den genom en anpassning av deras egna ekonomiska och sociala handlingsprogram samt i synnerhet genom följande metoder: '. att använda de ekonomiska och sociala handlingsprogrammens normala instrument, i synnerhet de som utformats för att öka produktiviteten och stimulera ekonomisk tillväxt, bekämpa diskriminering och säkerställa solidariteten mellan samhällsgrupperna. ' löner omfattar en rad Kommissionen ansåg således att handlingsområden och därmed många olika parter i varje medlemsstat. Detta gemensamma ansvar framgick också av villkoren i kommissionens yttrande om skäliga löner. införandet av skäliga 1. 2 Yttrandet Yttrandet var inriktat på tre huvudområden för åtgärder från medlemsstaternas sida enligt följande: Commission Opinion on an Equitable Wage (Bryssel, Europeiska kommissionen (GD V). KOM (93) 388, september 1993). JcA • • • Åtgärder för att förbättra insynen på arbetsmarknaden vad gäller löner. Åtgärder för att säkerställa att rätten till skälig lön respekteras. Åtgärder som främjar en utveckling av de mänskliga resurserna. Alla tre åtgärdsområdena innehöll en mängd uppslag till handlingsprogram som bör tas i beaktande av medlemsstaterna och i vissa fall kom kommissionen med idéer till hur den själv skulle kunna främja yttrandet. Åtgärder för att förbättra insynen på arbetsmarknaden vad gäller löner I yttrandet föreslogs här att bättre och mera pålitlig information orn lönestrukturer skulle hjälpa till att säkerställa att problem blir synliga och därigenom eiïektivt kan åtgärdas. Vidare underströks behovet av att fa en bred spridning av informationen. Åtgärder för att säkerställa att rätten till skälig lön respekteras Detta avsnitt i yttrandet inriktades på att övertyga medlemsstaternas regeringar om att lagstiftande insatser krävdes för att säkerställa att utsatta grupper verkligen erhöll en skälig lön. Särskilt viktiga områden var behandlingen av hemarbetare, upprätthållandet av diskriminerande metoder och behovet av att fastställa minimilöner genom förhandling. Information ansågs utgöra en huvudingrediens för att uppnå dessa mål, likaså utveckling av god praxis. Detta avsnitt i yttrandet hänvisar till nödvändigheten av att undvika negativa följder av åtgärderna för att förbättra ställningen för de utsatta grupperna, inbegripet en negativ inverkan på skapandet av arbetstillfällen. Åtgärder som främjar en utveckling av de mänskliga resurserna Detta var en ganska omfattande kategori i yttrandet. Avsikten var att uppmärksamma medlemsstaterna på behovet av att ständigt hålla utvecklingen av arbetskraften under uppsikt. Här lades tonvikten på att människornas potential bör utvecklas så att de blir värdefullare för sina arbetsgivare och därigenom får bättre lön, och det var helt tydligt att utbildning och vidareutbildning på alla nivåer var i blickfånget. Yttrandet avslutades med en uppmaning till arbetsmarknadens parter att ta itu med de frågor som tagits upp. Närmare bestämt ålade kommissionen sig själv en rad uppgifter som den ansåg skulle hjälpa till att förbättra medlemsstaternas förmåga att följa bestämmelserna i yttrandet. Dessa åtgärder kan sammanfattas enligt följande: • • • Att vidta lämpliga åtgärder för att förbättra kvaliteten på den information som är tillgänglig på gemenskapsnivå, i synnerhet den som gäller lönestrukturer. Att bidra till att yrkesutbildningssystemen bättre avpassas efter de krav på både kvalifikationer och omskolning som uppkommer för arbetstagare och företag genom att säkerställa att erfarenheterna från detta område insamlas och sprids samt genom att uppmuntra ett samarbete mellan de berörda parterna. Att uppmuntra utvecklingen av ett utbyte på gemenskapsnivå av de olika slag av praxis som råder på företagen vad gäller löner. företa ytterligare Att i samarbete med medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter i syfte att främja en enhetlig politik för skäliga löner i medlemsstaterna. studier Slutligen åtog sig kommissionen att lämna en rapport om de framsteg som gjorts och de hinder som funnits vid antagandet av yttrandet ungefär tre år efter det att yttrandet först offentliggjordes och därefter med ytterligare uppföljning med två års intervaller. Denna rapport utgör kommissionens svar på detta krav och avsnitt 3 innehåller kommissionens egen översyn av de föreslagna åtgärderna. 1. 3 Uppdatering Den största informationskällan som använts för att sammanställa denna rapport har varit medlemsstaternas svar på det frågeformulär som skickades ut till de nationella arbetsmarknadsdepartementen och andra tillämpliga organ i mitten av år 1995 och som begärde in uppgifter enligt huvudrubrikerna i det ursprungliga yttrandet. Huvudsakligen efterfrågades uppgifter om följande förhållanden i varje medlemsstat: • • • • Rätten till skälig lön. Löner och insyn på arbetsmarknaden. Säkerställandet av rätten till skälig lön. Förbättring av utvecklingen av mänskliga resurser. Före frågorna fanns en förklarande anmärkning som gav bakgrunden till den skäliga lönen och fastställde ett behov av denna rapport efter tre år. Medlemsstaterna ombads svara på frågeformuläret före utgången av september 1995 med en särskild begäran att också dokumentation skickas in som stöd för deras svar. Endast ett fåtal medlemsstater hade svarat innan fristen gått ut så den blev förlängd ett antal gånger. I slutet av januari 1996 hade svar inkommit från 13 medlemsstater och kort därefter svarade Portugal och Sverige vilket gjorde kretsen av de 15 EU-länderna fulltalig. De inkomna svaren varierade kraftigt vad gällde hur detaljerade de var och alla lämnade ytterst lite dokumentation. En medlemsstat (Italien) tillhandahöll inte bara den officiella ståndpunkten från Arbetsmarknads- och socialdepartementet utan också de ståndpunkter som framkommit vid överläggningar med huvudorganisationerna för arbetsmarknadens parter2. Andra medlemsstater hade rådfrågat arbetsmarknadens parter innan de formulerat sina svar. De tre nya medlemsstaterna (Finland, Sverige och Österrike) var inte medlemmar vid den tidpunkt då yttrandet om skälig lön utarbetades. Finland och Österrike redogjorde dock ingående för det rådande läget enligt de relevanta rubrikerna De som rådfrågadesvar CONFAGRICOLTURA, CONFAPI, INTERSIND, CGIL, CISL, UIL och CIDA i frågeformuläret och deras kommentarer omfattas av den allmänna diskussionen om framsteg i avsnitt 2 i denna rapport. 1. 4 Rapportens uppbyggnad Mot bakgrund av att medlemsstaternas svar till frågeformuläret kraftigt varierar, utgörs kärnan i denna rapport, avsnitt 2, av en sammanfattande diskussion om de frågor som väcktes i yttrandet med exempel från medlemsstaterna i relevanta fall. Avsnittet beaktar således svaren under de fyra huvudrubrikerna • • • • rätten till skälig lön, löner och insyn på arbetsmarknaden, säkerställandet av rätten till skälig lön, och förbättring av utvecklingen av mänskliga resurser. Diskussionen i avsnitt 2 utgör grunden för det påföljande avsnittet i rapporten vilket sammanfattar de huvudfrågor och kärnpunkter som framkommit av de nationella svaren och därmed sätter dem i ett sammanhang som omfattar hela EU. Avsnitt 3 i rapporten sammanfattar kommissionens svar vad gäller de uppgifter som ålades den i yttrandet. Det innehåller också en allmän diskussion om de framsteg som gjorts av medlemsstaterna, information om den statistik som finns tillgänglig för att upplysa om detta sakområde samt utsikter som anger huvuddragen för den roll som kommissionen kan spela inom området för skäliga löner. 1. 5 Huvudfrågor Vid utformningen av en debatt om skäliga löner i medlemsstaterna är det lärorikt att först diskutera några av de huvudfrågor som sannolikt kommer att påverka verksamheten inom detta område. Vissa av dessa kärnpunkter fördes fram i yttrandet av kommissionen. Till exempel förhållandet mellan löner, produktivitet, sysselsättning och sociala faktorer, eller orsakerna till varför lönenivåerna varierar mellan medlemsstaterna i EU. Efter tre år är alla dessa frågor fortfarande relevanta, men det är viktigt att granska dem på nytt för att hinna ikapp utvecklingen på arbetsmarknaden som ofta sker under extremt dynamiska villkor. Arbetsmarknaden genomgår ständiga förändringar. I synnerhet kommer en ökning av de sysselsättningsformer som inte är allmänt förekommande och av osäkra arbetsförhållanden att markant påverka det inflytande medlemsstaternas regeringar har på lönerna. Exempelvis innebär en hög andel av egenföretagare begränsat utrymme för ett lönepolitiskt handlingsprogram och ökningen av tillfälliga anställningskontrakt och varierande arbetstid komplicerar alternativen för ett handlingsprogram. Många av dessa undergrupper i arbetskraften skulle aldrig kunna omfattas av ett lönepolitiskt handlings program medan alternativen för andra grupper inte är lika uppenbara. För potentiellt utsatta grupper som t. ex. deltidsanställda arbetstagare går det redan att påvisa att en reglering liknande den som finns för heltidsanställda är fullt möjlig. Ytterligare tryck uppkommer p. g. a. de ibland markanta förändringar av lönesättnings- metoderna. Några medlemsstater har sett hur traditionella former av kollektivförhandlingar bryts ner och får lämna plats för individuell lönesättning som ofta är knuten till sådana element som t. ex. prestationsrelaterad lön. Under sådana förhållanden blir det svårt att kontrollera vad anställda får i lön. Det blir också problem med variationer i löneutbetalning från år till år beroende på hur företagets förmögenhet ändras, vilket utgör särskilda problem för övervakning och upprätthållande av skäliga löner. En annan fråga är bruket av en nationell minimilön. Även om endast en minoritet av medlemsstaterna har en sådan politik håller de övriga medlemsstaterna på att förbereda för att diverse minimilöner skall förhandlas fram genom en rad kollektivavtal eller också koncentrerar de åtgärderna till några få utsatta sektorer. Förhållandet mellan låga löner och låga familjeinkomster är mycket komplicerat och socialpolitiken fyller också en kompletterande funktion när problemet med en för låg levnadsstandard skall bemötas, även om det bottnar i löner som är otillräckliga för att uppfylla arbetstagarnas behov. Dessutom har det skett en ökning av löneskillnaderna på arbetsmarknaderna i hela EU, i synnerhet under påfrestning av en svag sysselsättningsökning och en hög arbetslöshet3. Vad gäller ekonomin rent allmänt genomgår medlemsstaterna för närvarande en avsevärd industriell förändring. Naturligtvis har förloppet med färre arbetstillfällen i tillverknings industrin och fler arbetstillfällen inom servicesektorn pågått en längre tid nu och kommer att fortsätta i de flesta fallen. Under vissa förhållanden har verksamhet som ger en platt organisation och ny ansvarsfördelning utsatt många anställda för avsevärda förändringar vad gäller deras karriärmål. Detta har långsamt vunnit insteg i det sätt som löneskillnader uppfattas och fastställs med ytterligare följder för hur de traditionella formerna för lönesättning kan bibehållas. Alla dessa faktorer måste beaktas när man undersöker hur medlemsstaterna har gripit sig an målsättningen med en skälig lön. Emellertid kommer nog inverkan av sådana faktorer att variera i kraft p. g. a. de skiftande förhållanden som råder på arbetsmarknaderna i EU- länderna. Till viss del kommer detta att bero på att en del medlemsstater har mer erfarenhet än andra vad gäller förändringar på arbetsmarknaden, vilket utgör en fördel för de andra medlemsstaterna, eftersom de har möjlighet att dra nytta av andras erfarenhet. Se t. ex. Freeman R och Katz C F (1994) 'Rising Wage Inequality: the United States vs Other Advanced Countries' (i R Freeman, ed, Working Under Different Rules, New York, Russell Sage Foundation and NBER, s. 29-62). 5 2. 0 Rådande läge i medlemsstaterna 2. 1 Inledning Samtliga medlemsstater som svarade på frågeformuläret gjorde det helt systematiskt genom att följa de underrubriker som utgjorde stommen i enkäten. Detaljeringsgraden varierade kraftigt mellan medlemsstaterna och det fanns också skillnader i tolkningen av de ställda frågorna. Till exempel gick vissa medlemsstater in på bakgrunden till den lagstiftning som omger frågan om skäliga löner medan andra höll sig mera till kärnfrågan och fokuserade den utveckling som skett efter det att kommissionens yttrande offentlig gjordes. Med tanke på dessa skillnader i förhållningssätt är det inte lämpligt att här redogöra för utvecklingen i varje medlemsstat. I detta avsnitt av rapporten tas därför de fyra huvudrubrikerna som grund för en diskussion om frågorna med exempel från medlemsstaterna i relevanta fall. 2. 2 Definitionsfrågor Ett antal medlemsstater (t. ex. Belgien, Frankrike, Tyskland och Österrike) ansåg att begreppet 'skälig lön' var aningen missledande. Det största problemet var att det ofta sammanblandas med det mycket vidare begreppet 'rimlig levnadsstandard'. Österrikes bidrag utvecklade detta genom att förklara att grunden för fastställandet av löner bör vara den att lönen återspeglar värdet på det arbete som utförs. Att denna definition accepteras (vilket de flesta medlemsstater uttryckligen gjorde) innebär att om levnadsstandarden beaktas vid fastställandet av lönen skulle olika lön utbetalas för lika arbete (förutsatt att personerna som utför lika arbete utgår från olika inkomstgrunder - vilket igen skulle vara fullt möjligt). Detta skulle göra förfarandet med fastställandet av löner meningslöst vilket leder till den uppenbara slutsatsen att en reglering av levnadsstandarden inte ligger inom lönepolitikens ansvarsområde men däremot inom socialpolitikens. Vad som ytterligare komplicerar detta défini ti onsmässiga dilemma är det faktum att samtliga medlemsstater är överens om att ansvaret för fastställandet av lön ligger hos arbetsgivaren och arbetstagaren (eller deras respektive representanter) och därför undviks ett ingripande i förhandlingsprocessen i det längsta. Det är därför inte förvånansvärt att en majoritet av medlemsstaterna inte kunde påvisa ett direkt samband mellan kommissionens yttrande om skälig lön och vad de nationella regeringarna åstadkommit under de senaste tre åren. De flesta medlemsstaterna var nöjda med hur yttrandet var formulerat med betoningen på subsidiaritet och kände inget större behov av att reagera på de åtgärder som angavs i stora drag. En rad medlemsstater ansåg helt klart att de redan innan yttrandet offentliggjordes hade infört tillräckligt omfattande handlingsprogram och praxis för att garantera att de huvudsakliga målsättningarna vad gäller skälig lön uppfylls. 2. 3 Rätten till skälig lön Medlemsstaterna ombads svara på hur de uppfattar den punkt i yttrandet som rör stadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter4 vad gäller rätten till skälig lön och behovet av att denna rättighet bekräftas. Här fanns tendensen att medlemsstaterna svarade genom att tillhandahålla uppgifter om den grundläggande rättsliga ställningen vad gäller rätten till lön för det arbete som utförs. Det fanns en klar skillnad mellan de medlemsstater som har bestämmelser om skälig lön i grundlagen och de som har en mer uppstyckad lagstiftning. Endast tre medlemsstater, Italien, Portugal och Spanien, gjorde gällande att deras grundlag omfattar rätten till skälig lön. I Italiens fall är ordvalet: ". lön som står i rimlig proportion till arbetsmängden och -kvaliteten"5 Definitionen tolkas också till att betyda att den utbetalade lönen inte endast bör vara skälig för det utförda arbetet utan också vara tillräcklig för att försörja en familj. Detta liknar i stort det spanska inlägget som också använder formuleringen 'skälig lön' och dessutom kräver att lönen måste vara tillräcklig för att tillgodose en familjs behov6. En ytterligare förstärkning av detta är att det fastställs i den spanska författningen att offentliga organ som en vägledande ekonomisk och socialpolitisk princip bör främja sådana villkor som gynnar en mer jämlik fördelning vad gäller privata inkomster och regionala inkomstskillnader. I Portugal förstärks de uttryckliga bestämmelserna i författningen genom hänvisning till nationell minimilön och dess inverkan på att en skälig lön uppnås7. En majoritet av medlemsstaterna har inte sådana uttryckliga bestämmelser i sin författning och ännu intressantare är att de inte nödvändigtvis hänvisar till begreppet skälig lön. Exempelvis i Frankrike anses ett oreglerat fastställande av löner vara en grundläggande princip i rättigheterna för de anställda vilket får stöd i en omfattande lagstiftning och detta är en grundläggande princip som är helt tydlig i andra medlemsstater. I Tyskland accepterar man i allmänhet inte begreppet skälig lön som grunden för fastställandet av löner, men däremot oreglerade kollektivförhandlingar. Det är detta system som bidrar till att garantera att rättvisa löner fastställs. För att betona denna kärnpunkt gjorde Tyskland i sitt svar till frågeformuläret gällande att det faktum att ingen någonsin hävdat att de löner som uppnåtts genom kollektivförhandlingar var oskäliga bevisar systemets ändamålsenlighet. Ett oreglerat fastställande av löner genom kollektivförhandlingar utgör således den vanligaste grunden för att säkerställa att skäliga löner utbetalas i medlemsstaterna. Det relevanta stycket i yttrandet finns i punkt 3 i motiveringen och punkt 1 i yttrandet. Ingår i artikel 36 i den italienska författningen. Ingår i artikel 35. 1 i den spanska författningen. Ingår i artikel 59. 2 i den portugisiska författningen. 7 av kollektivavtalen genomgår emellertid Omfattningen i många medlemsstater eftersom traditionella metoder upphör att fungera och ersätts av individuell lönesättning. Inom EU har detta fortskridit längst i Förenade kungariket där ståndpunkten (enligt formuleringen i svaret till frågeformuläret) är den att regeringen inte har rätt att blanda sig i lönesättningen. I svaret rättfärdigades Förenade kungarikets inställning genom att man kan påvisa att reallönerna ökade markant mellan 1979 och 1995, med 35 procent för heltidsarbetande män och med 56 procent för heltidsarbetande kvinnor, varvid ökningen för kvinnor är synnerligen viktig i detta sammanhang. förändringar Kanske den motsatta ytterligheten återfinns i Österrike där kollektivavtalen utgör grunden för fastställande av rättvisa löner och det allmänt accepterade sättet att skydda arbetstagares rättigheter. Den största skillnaden jämfört med de flesta andra medlemsstaterna är emellertid den omfattande tillämpningen av dessa kollektivavtal, eftersom de omfattar alla arbetstagare inom en viss sektor oberoende av deras direkta deltagande i förhandlingsprocessen. Detta beror på kravet att alla företag bör vara anslutna till den lokala handelskammaren och att det är dessa handelskammare som står i förgrunden vid kollektivförhandlingarna med arbetsgivarorganisationerna. Alla medlems organisationer tvingas därför att följa de kollektivavtal som slutits av deras handelskammare. Det finns dock undantag även i detta heltäckande system. I de fall det inte finns någon organisation som för arbetsgivarens del ingår kollektivavtal, kan en förvaltningsmyndighet {Bundeseinigimgsamt) ge ut minimilöneskalor som fungerar som bestämmelser som fastställer minimilönerna och ersättningen för kostnader. Ett annat undantagsfall uppstår om det är en frivillig arbetsgivarorganisation och inte den lagstadgade intresseorganisationen som ingår kollektivavtalet, eftersom vissa arbetsgivare då inte kommer att omfattas av kollektivförhandlingarna (t. ex. arbetsgivare som inte är medlemmar av den frivilliga arbetsgivarorganisationen). I dessa fall har det sk. Bundeseinigimgsamt möjlighet att utvidga kollektivavtalens räckvidd till att omfatta även de arbetsgivare som inte är parter i det berörda kollektivavtalet. Detta innebär emellertid endast att kollektivavtalets räckvidd utvidgas, inte att bestämmelserna ändras. I Sverige är det också vanligt att kollektivavtal utvidgas till att omfatta alla arbetstagare i en särskild sektor, vilket skulle omfatta även dem som inte är inbegripna i förhandlings processen. Omfattande kollektivavtal är också vanliga i Finland där de utöver lönerna brukar fastställa även alla andra arbetsvillkor. Exempelvis omfattar avtalen vanligtvis semestrar och andra förmåner och genom dem kan också utbildning ombesörjas, vilket är en vanligt förekommande trend även i många andra medlemsstater. Till exempel Tyskland har ett synnerligen väl strukturerat system för kollektivförhandlingar som garanteras och respekteras enligt lag och som förutom lönerna omfattar många andra anställningsvillkor. Alltmer har medlemsstaterna antagit särskild lagstiftning för att inbegripa det sågande antalet personer med osäker anställning. Hemarbetarna utgör här en viktig grupp och i Österrike omfattas de av en särskild lag (Heimarbeitsgesetz) som fastställer löner och andra arbetsvillkor genom särskilda hemarbetskommissioner. Ett liknande system används i Tyskland där hemarbetarnas löneskalor av hemarbetarkommittéer som består av representanter för arbetsgivaren och arbetstagarna samt en oberoende ordförande. I lagstiftningen i Spanien fastställs att hemarbetare måste fastställs enligt bindande löner erhålla en lön som åtminstone motsvarar en jämförbar lön för arbete som utförs under mer normala arbetsförhållanden8, vilket liknar det förfarande man har i Portugal9. I Nederländerna förbereds för närvarande en särskild lag för att skydda hemarbetare. Det är intressant att se att många medlemsstater inte gav sina bestämmelser om minimilöner en framträdande plats i sina svar till frågeformuläret, vilket bidrar till att återspegla den faktiska betydelsen av sådana åtgärder, d. v. s. ett skyddsnät som inte far användas i stor utsträckning. Alla medlemsstater har någon form av bestämmelser om minimilöner, även om dessa varierar mellan sådana som är mycket omfattande och inbegriper alla sektorer och typer av sysselsättning (exempelvis Frankrike) och sådana som är starkt begränsade, exempelvis Förenade kungariket med endast en sektor, jordbruk, som för närvarande omfattas av minimilöner. Dessa typer av bestämmelser om minimilöner inom medlemsstaterna kan indelas i tre grupper enligt följande: • • • En nationell minimilön som fastställs enligt lag (Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien). Minimilöner som fastställs genom kollektivavtal (Belgien, Danmark, Finland, Grekland, Italien, Sverige, Tyskland, Österrike). Minimilöner som fastställs inom några utsatta sektorer (Irland, Förenade kungariket). När det gäller Frankrike infördes den nationella minimilönen (som kallas SMIC) 1970 och den upprätthålls genom ett tvådelat förfarande för reglering som innebär månatliga justeringar enligt konsumentprisindexet och en årlig granskning som beaktar landets i stort. I Portugal infördes den nationella ekonomiska och sociala förhållanden minimilönen 1974 och den har sedan 1978 justerats årligen av regeringen utifrån samråd med arbetsmarknadens parter. Denna justering avtalades 1991, 1992 och 1996 mellan arbetsmarknadens parter. Det vanligaste sättet att införa minimilöner är genom kollektivavtal, vilket i själva verket innebär att olika miniminivåer fastställs vid en jämförelse av de olika sektorerna. Även när det gäller Nederländerna, där en nationell minimilön är fastställd (om än kopplad till ett index över lönenivåer som erhållits genom kollektivavtal), omfattas arbetstagarna av minimilöner (fastställda på sektor- eller företagsnivå) som i genomsnitt är 15 procent högre än den lagstadgade minimilönen. Arbetsmarknadens parter håller emellertid på att införa löner som börjar vid, eller aningen ovanför, den lagstadgade minimilönen. Det irländska systemet med samarbetsorgan {Joint Labour Councils) som inte bara fastställer nivåerna för minimilönerna utan också samtliga nivåer för sina sektorer och yrkesgrupper verkar inom ett avsevärt större system för samarbete mellan regeringen och 1995 års Stadgar för arbetstagare (artikel 13). De ekonomiska och sociala avtalen från 1990 och 1991 (som trädde i kraft 1991 respektive 1992) och det kortfristiga socialavtalet från 1996. arbetsmarknadens parter. Sedan 1987 har det förekommit en rad nationella treårsprogram som utgör en grundläggande ram för de ekonomiska och sociala handlingsprogrammen och inbegriper ett tak för löneförhöjningar som är tillämpliga på alla sektorer. Dessa avtal viktas till förmån för de lågavlönade för att bidra till att skäliga löner förblir allmänt utbredda, även om systemet inte helt går ut på att påverka lönerna utan också skall säkerställa att de sociala förmånerna far en inverkan. 2. 4 Löner och insyn på arbetsmarknaden Under rubriken: "Åtgärder för att förbättra insynen på arbetsmarknaden vad gäller löner" i yttrandet, förutspås det att förbättringar i insamlandet och spriaaingen av jämförbar statistisk information skulle göra det lättare att säkerställa rättvisare löner. I sina svar till frågeformuläret framförde de flesta medlemsstaterna hur viktigt det är med tillförlitliga statistikuppgifter som en grund för insynen, men endast ett fåtal hade gjort något sedan 1993 för att förbättra sina egna uppgifter. Till undantagen hörde Danmark där organisationerna för arbetsmarknadens parter tillsammans med den statistiska centralbyrån, Danmarks Statistik, 1993 började utveckla ny lönestatistik för att erhålla mer detaljerade uppgifter för hela landet. I slutet av 1995 omfattade dessa uppgifter hela arbetsmarknaden och alla delar av ersättningspaketet (förutom lönerna även sjuklöner, pensioner, etc). Det råder dock ingen tvekan om att den relativt höga andelen medlemmar i fackföreningarna har gjort det möjligt för Danmark att ta fram sådana uppgifter i en miljö där insynen vad gäller löner redan är högt utvecklad på grund av det omfattande stöd som arbetsmarknadens parter ger. Samma förhållanden råder i Sverige där omfattande lönestatistik finns tillgänglig. I Luxemburg däremot sammanträdde 1995 en kommitté bestående av tre parter för att överväga behovet av ytterligare information om löner, men beslöt att inga nya åtgärder för tillfället behövde införas. Det är dock åtminstone känt att frågan togs i beaktande i Luxemburg medan det finns fa belägg för att de tillgängliga löneuppgifterna har granskats i så stor utsträckning i de andra medlemsstaterna under de senaste åren. Endast i det österrikiska svaret nämndes landets delaktighet i den nya EU-omfattande undersökningen av inkomststrukturer som landet planerar att genomföra under 1996 till följd av att en hushållsundersökning utarbetas ur vilken uppgifter om inkomstsammansättningen tas fram. En del av drivkraften bakom denna viktiga utveckling i Österrike beror på att landet nyligen blivit medlem i EU. Redan före 1995 publicerade emellertid den österrikiska statistikbyrån (ÖSTAT) regelbundet uppgifter om inkomstnivåerna inom olika sektorer i ekonomin. Under de senaste åren har man främst uppmärksammat inkomstfördelningen. I svaret från Finland specificerades inte någon ny statistisk utveckling men det bekräftades att Finland redan utför relevanta statistiska undersökningar om inkomster och arbetsvillkor. Faktum är att de flesta medlemsstater inriktade sig på att bekräfta att de redan utför en rad olika löneundersökningar som tar fram användbar jämförande statistik som ansågs vara tillräcklig för att säkerställa en viss insyn på arbetsmarknaden. Till exempel i Förenade kungariket är inkomstrelaterade undersökningar som de årligen återkommande kartläggningarna av inkomster {New Earnings Survey), arbetskraftskostnader {Labour Cost 10 Survey) och hushållens utgifter {HouseholdExpenditure Survey) väletablerade och i svaret angavs att det inte finns några planer på att utvidga dessa. På liknande sätt medverkar den statistiska centralbyrån (CBS) i Nederländerna till att lägga fram information om löner och den samarbetar med den centrala planeringsbyrån inom detta område. I Tyskland finns det en liknande välutvecklad statistikbas, liksom i Frankrike där arbetsmarknads- ministeriet (MTDP) varje månad publicerar löneindex och leder olika löneundersökningar i samarbete med INSEE, den nationella statistikbyrån. I Frankrike utgör informationen en viktig del av den sociala dialog som förs under de sammanträden som rådet bestående av tre parter har en gång i kvartalet. Förutom via statistik har de medlemsstater som har välutvecklade system för kollektiv förhandlingar (d. v. s. majoriteten av medlemsstaterna) ytterligare ett sätt att säkerställa insynen, d. v. s. spridning av information om villkoren i dessa avtal. I Belgien till exempel finns alla avtal arkiverade hos arbetsmarknadsministeriet och de är tillgängliga för granskning. Liknande förhållanden råder i Italien där de nationella kollektivavtalen publiceras med tydliga uppgifter om lönenivåerna. I Tyskland far båda parterna tillgång till fullständig information genom kollektivavtalen och även under de mer begränsade omständigheter som omger den offentliga sektorns avtal publiceras avtalsvillkoren allmänt. Arbetsmarknads- och socialministeriet upprätthåller ett offentligt register över kollektivavtalen. Samma praxis gäller regionala kollektivavtal i de flesta delstater. I Österrike skall alla avtal registreras hos arbetsmarknads- och socialministeriet och därefter är de öppna för allmänhetens granskning. I Finland är kollektivavtalen också öppna för insyn och de innehåller ofta uppgifter om de kriterier för arbetsbedömning som använts för att fastställa arbetets verkliga värde (i ekonomiska termer). Den enda begränsningen på tillgången till information i samtliga ovannämnda fall är att individuella löner inte utgör en del av denna öppenhet och således måste hemlighållas. I Portugal måste kollektivavtalen, som är de viktigaste verktygen vid fastställandet av löner på sektornivå, lämnas till arbetsmarknadsministeriet. Ministeriet upprätthåller ett register över kollektivavtalen och offentliggör dem i sin officiella tidning. I Spanien registreras kollektivavtalen vid den berörda arbetsmarknadsmyndigheten i det territorium som omfattas av avtalet. Dessutom måste kollektivavtalen offentliggöras (gratis) i den spanska regeringens tidning {Boletin Ofwial del Estadö) eller i de självsstyrande förvaltningarnas eller provinsernas motsvarande tidningar, i enlighet med avtalets giltighetsområde. Offentliggörandet säkerställer insynen på arbetsmarknaden vad gäller löner. Det är tydligt att informationen om de gällande lönerna är mera begränsad om det inte finns kollektivavtal. Så är det i de flesta fallen i Förenade kungariket och i mindre utsträckning på Irland där utvecklingen alltmer gått från kollektivförhandlingar till mer individuella löneförhandlingar mellan arbetsgivare och anställda. Naturligtvis etablerar kollektivavtal i sig själva ofta bara en bred grund för lönerna och det är sedan upp till de lokala eller individuella förhandlingarna att förbättra dessa. På de arbetsmarknader där kollektivförhandlingar endast är av sekundär betydelse blir dock insynen vad gäller löner desto sämre. Inte heller har situationen förbättrats genom pålitliga uppgifter från 11 löneundersökningar och liknande, eftersom sådana ofta påvisar brister p. g. a. att de är alldeles för gamla när de publiceras. Det karaktäristiska är att uppgifterna är minst ett år förlegade men även två eller tre år är vanligt förekommande, vilket inte hjälper de insatser som görs för att förbättra insynen på kort sikt. I yttrandet omnämns arbetsförmedlingarnas potentiella roll när det gäller att förbättra insynen på arbetsmarknaden och denna fråga behandlades i ett fatal svar från medlemsstaterna. Fördelen med uppgifter som tas fram av arbetsförmedlingarna är att de troligtvis är färska, eftersom de oftast grundas på aktuella uppgifter om lediga platser och vanligtvis är mer lättillgängliga för de parter som sannolikt kommer att beröras av löneskillnader (d. v. s. den arbetssökande eller arbetstagaren). Naturligtvis kan uppgifternas riktighet utgöra ett problem, även om anställningsprocessen brukar ge relativt pålitliga indikationer om vad ett visst arbete ger i lön. Tillhandahållandet av arbetsförmedling varierade kraftigt mellan medlemsstaterna, men få uppgifter som kunde belysa dessa skillnader framkom ur svaren till frågeformulären10. I Österrike togs ett betydande steg 1994 då man grundade en ny arbetsförmedling (Arbeitsmarktservice), som är ett offentligt företag som skall tillhandahålla tjänster och ansvara för genomförandet av arbetsmarknadspolitiken. Denna uppgift innehades av de statliga myndigheterna till 1994, då en privatisering skedde. Det är emellertid inte endast de statliga arbetsförmedlingarna som har en funktion att fylla i detta fall utan också arbetsförmedlingarna i den privata sektorn. Förekomsten av arbetsförmedlingar i den privata sektorn varierar också i Europa, men deras funktion inom vissa sektorer och yrkesområden (t. ex. kontors- och sekreterararbete) är ganska avgörande. Ett av huvudproblemen med att vara beroende av arbetsförmedlingarna för att åstadkomma insyn vad gäller löner är dock att deras täckning av arbetsmarknaden som bäst är ofullständig och som värst ensidig. Det faktum att arbetsförmedlingarna i den privata sektorn visar en tendens att vara specialiserade har redan nämnts. finns på De offentliga arbetsförmedlingarna begränsas också av de lediga platser som anmäls till dem11 och oundvikligen utgör dessa endast en minoritet av det totala antalet lediga platser som eftersom arbetskraftsundersökningen och andra uppgifter visar att andra informationskällor alltid dominerar vid arbetssökandet12. Utbudet av de lediga platserna kan också vara kraftigt snedvridet mot kategorier med lågutbildad arbetskraft och grupper av lediga platser som arbetsmarknaden tillfälle, samma och vid ett 10 12 Tillhandahållandet och utvecklingen av arbetsförmedlingarna är av stort intresse för Europeiska kommissionen och ett arbete pågår genom "sysselsättningsobservatoriet" (GD V) för att utvärdera tillhandahållandet inom EU. Den kommande bulletinen Trends nr 26 kommer att rapportera om detta arbete (beräknas publiceras i slutet av 1996). Inom EU är det endast Luxemburg som har ett lagfäst krav på att lediga platser skall anmälas till den offentliga arbetsförmedlingen. Detta garanterar dock inte en större täckning av lediga platser, eftersom de flesta tillsätts inom en förhållandevis kort tidsperiod. I de flesta fall visar uppgifterna från Arbetskraftsundersökningen att de flesta arbetsplatser tillsatts genom information som gått från mun till mun och att annonser i dagstidningar och tidskrifter kommer på andra plats. 12 är svåra att tillsätta, där arbetsförhållanden och -villkoren (inbegripet den erbjudna lönen) inte lockar den arbetssökande. Likväl representerar arbetsförmedlingen en källa vad gäller aktuella löner för den arbetssökande och det är viktigt att medlemsstaterna försöker säkerställa att den informationen är så pålitlig och omfattande som möjligt. Ett område inom vilket åtminstone två medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förbättra sin information är området för internationellt jämförande av löner. Statistiska centralbyrån i Nederländerna har samarbetat med den centrala planeringsbyrån för att ta fram pålitliga indikatorer för löneindex och uppgifter om ersättande lönenivåer i länder både inom och utanför EU. Italien har också sedan länge regelbundet publicerat internationella lönejämförelser. Medan visca medlemsstater uttryckte ett intresse för sådana internationella jämförelser (i synnerhet med andra EU-mediemsstater) ifrågasatte dock andra deras ändamålsenlighet med tanke på de mycket stora skillnader i lönekostnader och andra kostnader än lönekostnader som ibland finns mellan EU-medlemsstaterna. Bortsett från statistiska uppgifter kan insyn på arbetsmarknaden vad gäller löner inblandade i huvudsakligen uppnås genom att arbetstagarnas representanter är förhandlingsprocessen och får tillgång till uppgifterna om inkomsterna på företagsnivå. Detta utgör ett problem för många medlemsstater eftersom företagen ofta skyddas från att behöva avslöja sådana uppgifter genom sekretessbestämmelserna. I Grekland, till exempel, är arbetsgivarna skyldiga att tillhandahålla riktiga uppgifter och ställa denna information till förfogande för granskning, och liknande bestämmelser gäller faktiskt i de flesta medlemsstaterna om t. ex. upprätthållandet av noggrann bokföring för skatteändamål. Arbetsgivare i Frankrike har synnerligen stränga bestämmelser om vilka uppgifter de behöver samla in och redogöra för vad gäller löner och andra utbetalningar till de anställda. Tillgången till sådana uppgifter kommer dock endast att underlätta vid lönesättningen för dem som omfattas av det relevanta kollektivavtalet. Den kommer inte att främja insynen vad gäller samtliga enskilda förhandlingsrundor. I Portugal har arbetstagarna och deras företrädare rätt att få information om uppgifter som gäller de årliga personalplanerna. I dessa planer ingår också uppgifter om löner. 2. 5 Säkerställandet av fåttm till skälig Kön Trots de svårigheter som vissa medlemsstater hade med att tolka begreppet skälig lön innehöll svaren till frågeformuläret många belägg för verksamhet som styrkte deras oro vad gäller rättvisa löner. I yttrandet behandlades detta närmare i avsnittet 'Åtgärder för att säkerställa att rätten till skälig lön respekteras'. I det föreslogs att medlemsstaterna bör beakta behovet av ytterligare åtgärder inom följande områden: • ® • Lagstiftning gällande diskriminering. Säkerställandet av rättvis behandling av arbetstagare i alla åldersgrupper och av hemarbetare. System för att fastställa de minimilöner som förhandlats fram och för att stärka kollektivförhandlingarna. Frågeformuläret innehöll ett försök till att få fram svar på dessa frågor och de flesta medlemsstaterna lämnade omfattande uppgifter om de gällande bestämmelserna och påvisade var ändringar hade gjorts. Det är dessa ändringar som är av störst intresse för denna rapport. Bestämmelser om lika behandling för män och kvinnor fanns i alla medlemsstater, även om dessa bestämmelser hade en mycket varierande bakgrund. I Frankrike hade en lag om lika behandling av alla medborgare funnits sedan 1958 och denna har bättrats på under årens lopp för att säkerställa att män och kvinnor ges (och fal tiskt far) lika behandling i fråga om lön för liknande arbete. I Portugal fastställs principer om icke-diskriminering i grundlagen. Lika behandling av män och kvinnor på arbetsplatse, iar säkerställts i lag sedan 1979, då en kommitté bestående av tre parter inrättades för att främja tillämpandet av denna princip. I Tyskland råder sedan 1980 ett uttryckligt förbud mot all diskriminering mellan män och kvinnor i fråga om lika lön för samma eller liknande arbete. Under de senaste åren, i Sverige 1994 och i Danmark 1995 (med rasdiskriminering i blickpunkten), har särskild lagstiftning som förbjuder diskriminering på arbetsmarknaden antagits, även om frågan redan lyfts fram i de enskilda kollektivavtalen i båda länder. lagstiftning antogs 1991. Den I Italien har den grundläggande lagstiftningen om lika behandling funnits sedan 1977 och lag som skyddar handikappade från ytterligare diskriminering på arbetsplatsen går dock längre tillbaka i tiden, nämligen till 1968. I Förenade kungariket har nyligen 1995 års lag mot diskriminering av handikappade införts för att tillhandahålla särskilt skydd i fråga om anställning, lön och befordran. Andra nyligen gjorda ändringar i lagstiftningen om jämlikhet inbegriper de ändringar i lagen om lika behandling för män och kvinnor i Finland, där innehållet i lagen utökats år 1995 till att omfatta sådana faktorer som tillgång till utbildning samt liknande åtgärder som styrker jämlikheten vad gäller möjligheter till befordran. Ändringarna genomfördes för att motsvara EG-direktiven inom detta område. I Belgien har tonvikten lagts vid små ändringar av hur den gällande lagstiftningen inom detta orrråde verkställs. Till exempel har några nya försök gjorts för att förbättra övervakningen av lika möjligheter på arbetsplatsen med hjälp av lagstiftning. I Frankrike inleddes 1996 ett specialprojekt på hög nivå som inrättade ett center som skulle bevaka jämlikheten och som har premiär ministern till ordförande. Övervakningen kommer att koncentreras på jämställdheten mellan könen, men även utländska arbetstagare i Frankrike omfattas. För att säkerställa att lönerna i så stor utsträckning som möjligt är rättvisa spelar minimilönen en stor roll. De många olika metoderna vad gäller fastställandet av minimilöner har behandlats i föregående avsnitt och här är det viktigt att koncentrera uppmärksamheten på hur effektiva de är vid genomförandet. Vad gäller de nationella minimilönerna är lösningen till deras fortsatta effektivitet att de regelbundet granskas samt i sista hand att deras värde står i proportion till den gällande lönenivån för de yrken som de omfattar. I Frankrike fungerar den nationella minimilönen (SMIC) enligt ett system där en strukturerad och regelbunden justering bidrar till att säkerställa att den ligger på rätt nivå. Detta verkar dock förekomma i mindre utsträckning vad gäller andra nationella minimilöner. I Portugal och Spanien, till exempel, granskas de nationella minimilönerna endast en gång om året, vilket kan medföra att de mellan granskningarna kan vara mycket 14 mindre effektiva13. För kollektivavtal är naturligtvis årliga granskningar det normala och i vissa fall även granskningar för längre perioder och i de fall där ett sådant system används för att fastställa minimilönerna kan samma grad av minskning förekomma. Men med tanke på att samma förhållanden troligtvis råder för alla andra löner som omfattas av sådana avtal är det inte lika aktuellt med frågan om det är risk för att det bildas en klyfta mellan minimilönen och andra löner. En i intressant utveckling vad gäller användningen av minimilöner återfinns Nederländerna. Här har den lagstadgade minimilönen helt klart setts som en potentiell begränsning vid anställandet av vissa missgynnade grupper på arbetsmarknaden. Således har en special dispens nu införts när det gäller minimilönen, vilken tillåter arbetsgivare att anställa långtidsarbetslösa för en lön som är minst 70 % av den avtalade minimilönen under högst två år. Dessa arbetstillfällen är också kopplade till ett villkor att arbetsgivaren ger lämpliga möjligheter till utbildning. Andra specialvillkor förekommer för att förmå arbetsgivare att anställa långtidsarbetslösa och de är alla kopplade till någon nivå av minimilön. På liknande sätt finns det i Portugal en viss flexibilitet i den nationella minimilönen. Den kan t. ex. vara 25 % lägre för arbetstagare under 18 år och 20 % lägre för arbetstagare som är anställda som lärlingar eller i läroavtal. Sedan 1991 har en särskild minimilön, som är aningen lägre än den allmänna minimilönen, tillämpats endast för anställda i husligt arbete (före 1991 gällde denna även jordbrukssektorn). Denna sektorvisa minimilön har emellertid justeras snabbare än den allmänna minimilönen, vilket har lett till att skillnaderna mellan de sektorvisa minimilönerna och den allmänna minimilönen har minskat. I Spanien har man nu en lagstadgad minimilön på två olika nivåer, dvs. en för personer under 18 år och en för personer över 18 år. Vid lärlingsavtal - som omfattar ungdomar över 16 men under 25 år utan de kvalifikationer som behövs för ett formellt läroavtal - fastställs lärlingens lön genom kollektivavtal. Om inget sådant avtal finns, får lönen inte vara mindre än 70, 80 respektive 90 % av den lagstadgade minimilönen under det första, andra respektive tredje avtalsåret. Lönen till lärlingar under 18 år får inte vara mindre än 85 % av den lagstadgade minimilönen för motsvarande åldersgrupp. Likaså måste arbetstagarens lön vid läroavtal fastställas i kollektivavtal för arbetstagare i utbildning. Ifall inget sådant kontrakt finns, får lönen under det första och andra avtalsåret inte vara mindre än 65 % respektive 75 % av den lön som fastställs i avtal för arbetstagare som utför liknande eller motsvarande arbetsuppgifter. Vissa medlemsstater driver sina arbetsmarknadspolitiska handlingsprogram på basen av en bred enighet vad gäller ekonomiska och sociala frågor. Till exempel på Irland verkar de treåriga ramavtalen mellan regeringen och arbetsmarknadens parter etablera sådana förhållanden där rättvis behandling kan övervakas noga. I Italien undertecknade regeringen och arbetsmarknadens parter 1993 ett protokoll i vilket de kom överens om en inkomstpolitik som var avsedd att förbättra rättvisan i inkomstfördelningen genom 13 Trots att minimilönen i Portugal i vanliga fall bara justeras en gång om året, kan det hända att den justeras oftare. Så skedde 1989, då man på grund av den höga inflationsnivån gjorde två justeringar (i januari och juli). 15 handlingsprogram som kontrollerar inflationen och gynnar den ekonomiska tillväxten. Regeringen hoppas att den genom ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter bättre kan påverka sådan verksamhet som fastställandet av löner och detta inbegriper skydd av de utsatta grupperna på arbetsmarknaden. Samtliga medlemsstater lämnade någon uppgift om sina bestämmelser för att skydda lönerna till de arbetstagare som missgynnats utan egen förskyllan. Typfallen uppkommer vid sjukdom eller arbetsskada, men relevanta handlingsprogram inriktas till exempel också mot företag som håller på att gå i konkurs. I Spanien infördes ! 995 en rad bestämmelser inom detta område genom stadgan för arbetstagare. Till exempel klargjordes begreppet 'lön', vilket avlägsnade möjligheten för en arbetsgivare att försök,, ersätta kontantlöner med löner in natura. Enligt de nya stadgarna får inte mer än 30 % av arbetstagarens sammanlagda (brutto)lön utgöra lön in natura. Som svar på ett EG-direktiv14 infördes även bestämmlese om löner i fall av arbetsgivarens insolvens och rätten till lön om arbetstagaren inte kan arbeta p. g. a. arbetsgivaren. I grund och botten klargör de spanska bestämmelserna att arbetsgivarens skyldighet att utbetala lön har företräde framför andra finansiella åtaganden15. I Tyskland försöker man i arbetskraftslagstiftningen skydda arbetstagarna genom att säkerställa att rättvisa löner också betalas ut för allmänna helgdagar, för frånvaro p. g. a. personliga skäl och för semestrar mm. I Vitboken om europeisk socialpolitik togs frågan om rätt till utbetalning av lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom upp under rubriken 'andra områden' som föreslogs för lagstiftande åtgärder på unionsnivå (punkt 13, kapitel III). I punkt 4. 3. 6 i kommissionens medelfristiga sociala handlingsprogram hänvisas till rätten till lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom. Vidare står det att denna fråga kommer att behandlas i den första rapporten om yttrandet från kommissionen angående skäliga löner. För att fullfölja denna uppgift har kommissionen skickat ut ett frågeformulär till medlemsstaterna angående rätten till lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom. Svaren från medlemsstaterna sammanfattas i bilaga A. Många medlemsstater har försökt att anpassa sin lagstiftning i enlighet med utvecklingen på arbetsmarknaden under de senaste åren. Yttrandet om skäliga löner riktade uppmärksamheten på ett av dessa områden, nämligen området för hemarbetare, vilket fått ett flertal medlemsstater att direkt vidta åtgärder. I 1995 års Stadgar för arbetstagare i Spanien skyddas uttryckligen hemarbetare, särskilt så att lönen åtminstone skall motsvara den lön som utbetalas till de arbetstagare som utför liknande uppgifter i en mer normal arbetsmiljö. I Portugal finns ett liknande villkor där minimilönen fungerar som reserv. I Österrike och Tyskland finns så kallade hemarhelarkommittéer se m fastställer bindande lönenivåer för hemarbetare genom avtal mellan arbetsgivarnas och arbetstagarnas organisationer och som leds av en oberoende ordförande. I Nederländerna pågår också förberedelser för en lag som omfattar hemarbetare. 14 15 Rådets direktiv av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (80/987/EEG), EGT nr L 283/23, 28. 10. 80. Enligt artikel 45 i den ändrade stadgan för arbetstagare (24 mars 1995) 16 Anpassningen till utvecklingen på arbetsmarknaden sträcker sig dock längre än till hemarbetare. I Luxemburg till exempel fastställdes genom en ny lag 1993 lika behandling vad gäller löner till deltidsanställda och 1994 utökades den ytterligare till att omfatta arbetstagare med tillfälliga anställningskontrakt. Deltidsanställda har uppmärksammats på liknande sätt i andra medlemsstater, även om Italien antagligen gått längre än de flesta vad gäller att införa lagstiftning som skyddar arbetstagarna på samma arbetsplats oberoende av vilken typ av anställningskontrakt de har. På samma sätt har Nederländerna nyligen utökat sin nationella minimilön till att omfatta alla anställda som arbetar mindre än 13 timmar per vecka. Alla dessa åtgärder tyder på att medlemsstaterna har anpassat sig till de viktigaste förändringarna på arbetsmarknaden under den senaste tiden, och medan vissa medlemsstater har valt att införa särskild lagstiftning har andra låtit utöka befintliga bestämmelser till att omfatta de nya arbetsformerna, även om de ibland fastställs genom rättspraxis. Detta för fram till en diskussion om medlemsstaternas sätt att tillämpa sin lagstiftning om rättvis lön. Lagbrott medför de vanliga ekonomiska straff och/eller frihetsstraff som länge förekommit för sådana bestämmelser. Dessa straff tillämpas dock när överträdelser har upptäckts och bevisats och det varierar något mellan medlemsstaterna hur sådana överträdelser avslöjas. Länder såsom Italien och Portugal visar en tendens att lita på att tillsynsmyndigheten för arbetskraften övervakar tillämpningen av lagstiftningen, även om privatpersoner också kan väcka åtal inför en arbetsdomstol som är ett organ som förekommer i andra medlemsstater. I Frankrike och Belgien sätts också stor tilltro till tillsynsmyndigheten för att upptäcka överträdelser av lagstiftningen och vad Frankrike anbelangar tillämpas bestämmelserna om minimilön (SMIC) flitigt. Ifråga om rättsfall har de flesta medlemsstaterna särskilda domstolar som behandlar arbetsrättsliga frågor i åtminstone första instans. Tillämpning av lagstiftningen om rättvisa löner verkar inte vara ett stort problem för medlemsstaterna. Det finns dock belägg för att det är ett problem som troligtvis kommer att vara av större vikt i framtiden allteftersom mer ovanliga arbetsformer sprids och de speciella problemen med illegal arbetskraft och informell ekonomi ökar och blir svår överskådliga, särskilt i vissa medlemsstater (t. ex. Grekland, Spanien och Italien). 2. 6 Förbättring av utvecklingen av mänskliga resurser Avsnittet i yttrandet om åtgärder för att främja en utveckling av de mänskliga resurserna var ganska omfattande jämfört med de föregående huvudpunkterna gällande åtgärder och det är därför inte överraskande att svaren på detta område i frågeformuläret blev något svävande. Faktum är att frågan i formuläret till medlemsstaterna blev mycket mera begränsad genom att man frågade efter ett ställningstagande vad gäller sådana åtgärder för utveckling av mänskliga resurser som är inriktade på att förbättra arbetskraftens inkomstmöjligheter. 17 Majoriteten av medlemsstaterna svarade med vittomspännande formuleringar om sitt engagemang för en utveckling av arbetskraften med hjälp av utbildning och ökad produktivitet, allt med sikte på en ekonomisk tillväxt. Portugal var den enda medlemsstat som betonade förhållandet mellan inkomst och utbildningsnivå genom att citera OECD som hävdar att utbildning och inkomst är närmare sammankopplade i Portugal än i något annat OECD-land16. socialministeriet arbetsmarknads- och Intresset för att främja förhållandena för fortbildning verkar genomsyra målsättningen med utvecklingen av mänskliga resurser i de flesta medlemsstaterna. I Grekland, till exempel, har för arbetsmarknadsfrågor (OAED) tagit ett gemensamt initiativ för att utveckla åtgärder för att främja livslångt lärande. I Danmark ses utbildning uttryckligen som ett sätt att utnyttja arbetskraftens potential till fullo, vilket inbegriper inkomsterna, och 1995 kom ett nytt avtal till stånd för de statsanställda. Avtalet stärker utbildningens ställning rent allmänt och i synnerhet vad gäller fortbildning. Detta anknyter till ett mer omfattande försök från 'intressanta och den danska regeringen och arbetsmarknadens parter att skapa stimulerande' arbeten genom en kontinuerlig utveckling av mänskliga resurser Pilotstudier genomförs för närvarande på detta område. Portugal är mitt uppe i en omfattande reform av sitt utbildnings- och yrkesutbildningssystem. och myndigheten Tyskland uttrycker också sitt engagemang för livslång utbildning, men här verkar arbetsgivarna enligt en sysselsättningstradition där utbildning alltid har varit viktig, vilket i viss utsträckning minskat behovet av ytterligare påtryckningar från regeringen inom detta område. Förhållandena är liknande i Luxemburg, även om regeringen 1994 utfärdade en deklaration som på nytt bekräftade behovet av fortbildning som underbyggs av god tillgänglighet och utfärdande av intyg. Frankrike har också vidtagit åtgärder för att främja en större spridning av fortbildning genom att till exempel införa nya kvalifikationskrav. Alla åtgärder sker med deltagande av arbetsmarknadens parter. Faktum är att i många medlemsstater är den funktion som arbetsmarknadens parter fyller helt avgörande för framgången med de åtgärder som införs, eftersom många utgör en del av kollektivavtalen på nationell och lokal nivå. I Portugal beror de omfattande reformerna vad gäller grundläggande och fortsatt yrkesutbildning på samarbetet mellan arbetsmarknadens parter och regeringen. En viktig fråga vid utvecklingen av fortbildning är lättillgängligheten, och det finns användbara uppgifter från medlemsstaterna som visar på betydande förändringar här. Till exempel i Nederländerna föreslog man i en nyligen offentliggjord vitbok "Arbetskraft och omvårdnad" att utveckla sådana åtgärder som föräldraledighet och ledighet från arbetet för att tillåta anställda att delta i utbildning. I Finland har en ny lag om studieledighet på ett liknande sätt givit personer som har arbetat minst ett år rätt till studieledighet (obetalt). Vad som är anmärkningsvärt är att de studier som inleds av dem som utnyttjar detta erbjudande inte behöver ha någon anknytning till den affärsverksamhet som bedrivs av deras arbetsgivare, eftersom tonvikten mer läggs på personlig utveckling. I Österrike är berättigandet till studieledighet mycket mer begränsat eftersom endast personer som ingår 16 OECD (1995) OECD Economie Studies Portugal (Paris, OECD) i företagsråd har laglig rätt till ledighet för utbildning. Det finns dock några kollektivavtal som också medger ledighet för fortbildning I Portugal finansieras största delen av fortbildningen av staten under ledning av institutet för sysselsättning och yrkesutbildning. I Sverige var målsättningen med den statliga Arbetslivsfonden mellan 1990 och 1995 att understödja förbättringar av arbetsförhållandena och arbetsorganisationen. Yrkesutbildningen har rent allmänt genomgått noggranna undersökningar i de flesta medlemsstaterna den senaste tiden. I Spanien uppfattas yrkesutbildning som lösningen på hur de arbetslösa skall komma tillbaka in på arbetsmarknaden och för att klara detta omorganiserades det spanska yrkesutbildningssystemet 1993. De tidigare yrkesutbildningssystemen slogs ihop till ett med sikte på att avpassa utbildningen till arbetsmarknadens behov och förbättra tillgängligheten och kvaliteten. I Luxemburg inriktas förändringarna, även om de är mindre dramatiska, fortfarande på att anpassa utbudet av yrkesutbildning till utvecklingen på arbetsmarknaden (i synnerhet den som uppkommer p. g. a. tekniska tillämpningar) och till arbetslivet i allmänhet. två Ett viktigt led i utvecklingen av yrkesutbildningen är att bistå missgynnade grupper på arbetsmarknaden, och många av förändringarna kan därmed kopplas samman med allmänna interventionsåtgärder för att bekämpa arbetslösheten. Detta gäller i synnerhet i Italien där 1993 års lagstiftning gav arbetsmarknadsministeriet i uppgift att genomföra rådgivning och ledning vad gäller utbildning till arbetstagare som får särskilda lönebidrag. Stöd ges också till företag som tillhandahåller utbildning och vägledning på arbetsplatsen, vilket också gäller i Portugal. Två medlemsstater har också tagit tillfället i akt att göra utvecklingen av arbetskraften till en nationell kampanj. Förenade kungariket var först med att göra detta genom att inrätta programmet Nationella mål för utbildning och vidareutbildning (National Targets for Education and Training, NTET) som grundades på främsta arbetsgivarföreningen och som senare även fick stöd av fackföreningarna och regeringen. NTET-programmet ställer upp som mål att delar av befolkningen skall ha nått vissa kompetensnivåer vid slutet av detta decennium och i 1995 års vitbok om konkurrens17 fastställs mål som reviderats (oftast uppåt) ochsom ger större vikt åt högre kompetensnivåer. En liknande infallsvinkel är också tydlig i 1993 års nationella yrkesutbildningsprogram i Spanien som ställer upp kvantitativa och kvalitativa mål för sin yrkesutbildning till slutet av 1996. Allt detta hänger ihop med 1993 års nationella plan för sysselsättning, utbildning och integration som var inriktad på att underlätta integrationen av de arbetslösa på arbetsmarknaden genom vidareutbildning. initiativ av den Av den information som tillhandahölls av medlemsstaterna kan man inte avgöra hur stort inflytande yttrandet om skäliga löner hade på de olika typer av åtgärder för utvecklingen av mänskliga resurser som redogjorts för ovan. I praktiken spelar möjligheten till ökade inkomster en mindre roll i förändringarna av yrkesutbildningen och inom andra centrala politiska områden, jämfört med de andra målsättningarna inom denna politik, där ett av huvudmålen är att minska arbetslösheten. 17 Competitiveness - Forging Ahead (London, HMSO, maj 1995). 3. 0 Europeiska unionens perspektiv 3. 1. Kommissionens framsteg I yttrandet om skäliga löner fann kommissionen det väsentligt att • • • • vidta lämpliga åtgärder för att förbättra kvaliteten på den information som är tillgänglig på gemenskapsnivå, bidra till att yrkesutbildningsystemet anpassas till de framväxande behoven av kvalifikationer och omskolning osv. , uppmuntra utvecklingen av ett utbyte på gemenskapsnivå av de olika slag av praxis som råder på företagen vad gäller löner, och att företa ytterligare studier i samarbete med medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter, i syfte att främja en enhetlig politik för skäliga löner i medlemsstaterna. Kvaliteten på den information som är tillgänglig på gemenskapsnivå Vad gäller förbättrad kvalitet på den information som är tillgänglig på gemenskapsnivå antogs under 1995 rådets förordning 2744/95 för att få fram statistik över inkomst strukturen för år 1995 (1994 för Frankrike och 1996 för Österrike). Statistikarbetet pågår för närvarande i samtliga medlemsstater och uppgifterna om de individuella inkomsternas nivå och fördelning blir klara under 1997. De flesta EES-länder förväntas ha lämnat sina uppgifter vid mitten av 1997 och dessa kommer sedan successivt att publiceras i separata publikationer för varje medlemsstat med en översikt av de viktigaste punkterna. Jämförande uppgifter kommer att ges i en serie kortfattade rapporter, vartefter den allmänna bilden börjar framträda. Senare kommer det att finnas betydande möjligheter till djupgående multivariata analyser, vilka underlättas av att uppgifterna för de flesta medlemsstater kommer att föreligga i form av enskilda register. Ett program för detta arbete kommer att preciseras 1997. Under 1996 skall kommissionerpHrigeartti£$6ftfefi& studie som handlar om minimilönernas utveckling under tiden 1980-1995, om förhållandet mellan minimilön och genomsnittlig lön och om antalet personer som erhållit minimilön i medlemsstaterna. Kommissionen inledde år 1994 Europeiska gemenskapens hushållsundersökning, som skall pågå under minst tre år. Undersökningen består av ett statistiskt urval på ungefär 60 000 hushåll över hela Europeiska unionen. Undersökningen inleddes 1994 i tolv medlemsstater, varefter Österrike har gått med i projektet under 1995 och Finland under 1996. De preliminära resultaten för år 1994 är redan klara och resultatet för 1995 borde bli klart i slutet av 1996. I samarbete med de nationella statistikbyråerna undersöker Eurostat för närvarande dessutom följande frågor: 1. Möjligheten att genomföra ett europeiskt index för sysselsättningskostnader som skulle göra det möjligt att kvartalsvis följa upp hur sysselsättningskostnaderna utvecklas enligt näringsgren, yrke, kön, ålder och företagsstorlek. 20 2. av att Lämpligheten arbetskraftsundersökning. ta med lönevariabler i Europeiska unionens Här är det också viktigt att nämna det memorandum om lika lön för lika arbete (KOM (94) 6) som antogs av kommissionen den 23 juni 1994 i syfte att fastställa innebörden och omfattningen av begreppet lika lön för lika arbete och att ge vägledning i fråga om kriterier som bör beaktas vid bedömning och klassificering av arbeten. Dessutom häl kommissionen för avsikt att anta rekommendationer om lika lön, som skall ge alla berörda parter praktisk vägledning i fråga om åtgärder för att införa lika lön inom alla aspekter av lönepaketet, liksom vägledning för att avskaffa könsdiskriminering inom de arbetsklassificerings- och bedömningssystem på vilka lönestrukturerna grundar sig. Tanken på rekommendationer för behandlingen av svagare arbetstagargrupper har redan dykt upp i yttrandet. Anpassning av yrkesutbildningssystemet I syfte att bidra till att yrkesutbildningssystemet bättre anpassas till de framväxande behoven av kvalifikationer och omskolning har kommissionen fastställt en politisk ram som skall stödja utvecklingen av mera flexibla system i medlemsstaterna. Kommissionen medger i vitboken Lära och lära ut: på väg mot kunskapssamhället att det är medlemsstaterna som ansvarar för utbildningen, men den ställer ändå upp vissa mål för utbildningens utveckling i Europa. I vitboken förespråkas en utveckling av nya sätt att erkänna färdigheter oberoende av hur de tillägnats, så att outbildade personer som t. ex. har arbetslivserfarenhet ges möjlighet att skaffa sig kvalifikationer utanför det formella utbildningssystemet. För att svara på näringslivets behov förespråkar vitboken närmare relationer mellan utbildning och utbildningsinstitutioner och företag samt utveckling av ett system med varvad utbildning på alla nivåer, inbegripet den högre utbildningen. I vitboken argumenteras också för en ändring av sättet att bedöma utbildningskostnaderna i skatte- och redovisningstermer i syfte att främja satsning på personresurser. En utredning av nya sätt att finansiera utbildning t. ex. genom utbildningskonton och nya möjligheter att kombinera utbildnings- och arbetstid föreslås i vitboken. Under 1996 - Europaåret för livslång utbildning - har en omfattande debatt kring frågorna i vitboken inletts. Det föreslogs också att Leonardo da Vinci, programmet för yrkesutbildning och kompetensutveckling, skall användas till att stödja ett antal experimentella pilotprojekt för att pröva några av tankarna i vitboken. Inom ramen för den europeiska syssel sättningsstrategin har kommissionen envetet uppmanat medlemsstaterna att ställa upp mål för arbetskraftens utbildnings- och kunskapsnivå. Detta skulle utgöra en förpliktelse till att öka färdighetsnivån på medellång sikt, även för personer med lägre kvalifikationer. Därutöver har flera åtgärder vidtagits inom ramen för Europeiska socialfondens Mål 4- program, vars syfte bl. a. är att förbättra yrkesutbildningen så att den motsvarar de behov som finns på arbetsmarknaden. För det första måste de företag som får ekonomiskt stöd från Mål 4-programmet för återanpassning av sina arbetstagare införa ett framtids perspektiv i sina utbildningsplaner så att de kan jämföra framtidens arbetslivskrav och arbetstagarnas färdigheter. För det andra består den första riktlinjen i ramen för gemenskapsstöd och samlat programdokument av att granska arbetsmarknaden för att belysa de industriframsteg som kommer att ställa nya krav på arbetskraftens yrkes- 21 skicklighet. Ett sätt att nå detta mål är att företa särskilda studier för att fastställa förändringar inom industrin som kommer att leda till nya utbildningsbehov hos arbets kraften. I vissa fall har s. k. sysselsättningsobservatorier inrättats för att ge snabb feedback på förändringarna så att nödvändiga ändringar kan göras för att uppfylla de nya behoven. Enligt den andra riktlinjen i ramen för gemenskapsstöd föreskrivs att utbildare skall få den utbildning de behöver för att kunna möta dessa behov. Den tredje riktlinjen fastställer utbildningsplaner som skall säkerställa att de nya färdigheterna förmedlas till dem som behöver. Dessutom är ett av den medelfristiga granskningens huvudmå! ?n ändra utbildningens inriktning så att den bättre motsvarar såväl de befintliga som de iramtida behoven på arbetsmarknaden. Ramarna för gemenskapsstöd ändras hela tiden så att de bättre kan inriktas på de förändrade behoven. Slutligen har kommissionen aktivt uppmuntrat medlemsstaterna att engagera arbetsmarknadens parter i utbildningsprocessen i syfte att kontinuerligt förbättra den utbildning som erbjuds genom att säkerställa att den hålls jämsides med de ändringar som sker i fråga om behov av färdigheter. Utvecklat utbyte på gemenskapsnivå av olika praxis påföretag vad gäller löner I fråga om främjande av utvecklingen av ett utbyte på gemenskapsnivå av praxis på företag vad gäller löner, hänvisas särskilt till den rapport som sammanställts av en expertgrupp som sysslat med frågor som gäller flexibilitet och arbetsorganisation och som offentliggjorts i tillägg nr 1/95 till publikationen Det sociala Europa. Expertgruppen rekommenderade att erfarenheter av nya lönesystem skall utvärderas på europeisk nivå och att resultaten skall förmedlas till arbetsmarknadens parter. Goda föredömen kan spela en viktig roll då det gäller att främja förhandlingar på industri- och företagsnivå. Eftersom lönesystem påverkas starkt av typen av produktion och av företagets storlek, borde utvärderingen inriktas på särskilda nya erfarenheter som kan utnyttjas av andra. Kommissionen överväger tillsammans med arbetsmarknadens parter hur man bäst kan följa upp denna rekommendation. Ytterligare studier i syfte att främja en enhetlig politik för skäliga löner i medlemsstaterna Vad gäller åtagandet att företa nya studier i syfte att främja en enhetlig politik för skäliga löner i medlemsstaterna utför kommissionen två undersökningar. Det första projektet gäller analys av lönestrukturer och sysselsättning och har som mål att förbättra och berika analyskapaciteten och sakkunskapen och att effektivera samarbetet med experter enligt de åtaganden som fastslagits vid Europeiska rådet i Essen. En grupp med oberoende experter på sysselsättning har inrättats som ett led i denna process. En analys av löne strukturerna och sysselsättningen kommer att utföras inom ramen för projektet. Analysen skall påminna om de viktigaste sidorna av problemet, presentera diskussionen i dag, ta fasta på viktiga reaktioner på riktlinjer och utarbeta förslag till riktlinjer och/eller fortsatt forskning. Undersökningens slutrapport skall läggas fram 1996. Det andra projektet gäller kartläggning av låga löner. Projektet syftar till att studera i vilken utsträckning låga löner förekommer i utvalda europeiska länder och att kartlägga de lågavlönades personliga och i olika länder utgående från nya arbetsrelaterade bakgrund samt familjeförhållanden 2? harmoniserade uppgiftskällor. Det skall även undersöka socialförsäkringssystemets roll när det gäller att stödja de lågavlönade i olika länder, granska minimilönlagstiftningens inverkan på låga löner och för förslagen till lag om löner och socialförsäkring i olika länder. Projektet inleddes i mars 1996 och skall vara avslutat i augusti 1997. 3. 2 Översikt över framsteg i medlemsstaterna Svaren på frågeformuläret visade tydligt att vissa medlemsstater inte var nöjda med definitionen av begreppet en skälig lön. Kort sagt ansåg man att begreppet förväxlas med de skilda men nära förbundna begreppen rättvis lön och tillräckligt hög levnadsstandard. En rättvis lön är naturligtvis en viktig beståndsdel då det gäller att nå en tillräckligt hög levnadsstaadard men den är knappast den enda faktorn. Allmänt taget fanns få tecken som tydde på att kommissionens yttrande om en skälig lön utgjort en katalysator för insatser i medlemsstaterna. Det närmaste samband som framgick av svaren var att en del medlemsstater infört lagstiftning för att skydda arbetsvillkoren för hemarbetare, vilket nämndes särskilt i yttrandet. Den komplexa ekonomiska och sociala omgivningen gör det emellertid svårt att fastställa sådana samband. Det är mycket troligt att de förändringar som medlemsstaternas regeringar infört har påverkats av ett antal olika faktorer, av vilka yttrandet kan vara en. Att de flesta medlemsstater redan ansåg sig ha lagt grunden för den nödvändiga lag stiftningen skall ses som en positiv faktor. Mycket av den lagstiftning som gäller jäm likhet till exempel är från 1970-talet och hänför sig direkt till EG-direktiv, även om bestämmelserna till viss del har uppdaterats sedan dess. Faktum är att frågan om skälig lön till stor del har uppstått i och med jämställdhetsdiskussionen. Att kvinnor i högre grad än män har osäkra arbetsförhållanden (t. ex. deltidsarbete, tillfälligt arbete) tyder på att det är särskilt viktigt att beakta jämställdhetsfrågan. Det fanns även hoppingivande tecken i medlemsstaterna på att andra utsatta grupper kommer att skyddas genom lagstiftning. Även på de mera reglerade arbetsmarknaderna var den överväldigande åsikten emellertid den, att ingripande i lönesättning inte önskades och att detta alltid skulle undvikas om möjligt. Också i de länder där nationella minimilöner existerade berörde de i allmänhet få personer direkt, trots att de i allmänhet inverkade på den övergripande lönesättnings- processen. Vanligast var att minimilönenivån för särskilda arbetstagargrupper fastställdes genom kollektivavtal. Också i dessa fall påverkades lönesättningsprocessen, även om minimilönernas betydelse var ännu mindre. Öppenhet i fråga om löneuppgifter är fortfarande ett problem i medlemsstaterna. Trots att nationell lönestatistik sammanställdes i samtliga medlemsstater var den ofta för allmän och för sen. Fördelen med löneuppgifter i samband med lediga platser är att de är mera omedelbara, men deras värde undergrävs allvarligt av det låga antal platser som ledig- anslås genom de offentliga arbetsförmedlingarna och det vanliga sättet att tillsätta lediga platser, vilket ofta innebär att arbetsförmedlingsbyråerna förbises helt och hållet. Värdet av uppgifter från hela EU kan också ifrågasättas på grund av de stora skillnaderna i levnadsstandard, lönenivåer och i andra kostnader än lönekostnader. 23 Diskussionen ovan visar att skapandet av de rätta förutsättningarna för att bibehålla en skälig lön kommer att variera mellan medlemsstaterna och att det viktigaste målet borde vara att var och en på sitt eget sätt skall uppnå denna, med minsta möjliga störningar för de ekonomiska och sociala framstegen. 3. 3 Statistiska uppgifter Uppgifter om trender i inkomststrukturen och förändringar i inkomstskillnaderna behövs för att kunna mäta omfattningen av effekterna av förändringarna på arbetsmarknaden och i lagstiftningen efter det att yttrandet offentliggjordes. Tyvärr är det inte lätt att fa sådana uppgifter i fråga om hela EU och alla försök att samanställa uppgifter om de olika medlemsstaterna kommer oundvikligen att innebära att man använder uppgifter från en mängd olika källor som kanske inte är jämförbara. Vissa viktiga framsteg som kommer att vara till hjälp vid framtida forskning har emellertid gjorts. Särskilt finns tre statistiska instrument som Eurostat håller på att utveckla. - Statistik om inkomststrukter. Eurostat samordnar för närvarande insamlandet av relevanta uppgifter i varje medlemsstat som skall fastställa det statistiska urvalets olika kännetecken enligt kön, ålder, arbetsförhållandets längd, yrke, bransch och utbildningsnivå osv. Resultaten av enkäten förväntas vara klara 1997. Hushållsundersökningen. Denna undersökning om hushållens inkomster inleddes 1994 och skall pågå i minst tre år. Undersökningen består av ett statistiskt urval av ungefär 60 000 hushåll över hela Europeiska unionen. De preliminära resultaten från 1994 finns redan tillgängliga och resultaten från 1995 bör vara klara i slutet av 1996. Undersökning om minimilöner i Europa. Denna särskilda undersökning skall rapporteras i mitten av 1996 och omfattar i huvudsak de medlemsstater som tillämpar minimilön. Undersökningen utreder minimilönens omfattning och förhållande till de genomsnittliga lönerna. I de länder som inte har en nationell minimilön begränsas undersökningen till vissa branscher och områden med kollektivavtal. I bilaga B finns uppgifter om löneutvecklingen i medlemsstaterna. Uppgifterna grundar sig på både hushållsundersökningen och på en direkt förfrågan från de medlemsstater som hade möjlighet att lämna uppgifter om löneutvecklingen. 3. 4 Framtidsutsikter Behovet att övervaka skäliga löner kommer även i framtiden att vara en viktig fråga men den kan inte åtskiljas från de andra faktorer som för närvarande formar arbetsmarknaden i Europeiska unionen. Frågans relativa betydelse ökas emellertid av fragmenteringen på arbetsmarknaden, i och med vilken de traditionella formerna av kollektivförhandlingar frångås. I vissa medlemsstater där etablerade system för kollektivförhandlingar är centrala för fastställandet av minimilönenivån till exempel, uppstår frågan om vad som kommer att hända med dessa bestämmelser ifall förhandlingsstrukturen bryter samman. Under 24 sådana förhållanden är det sannolikt att medlemsstaternas regeringar inte kommer att ersätta branschvisa beslut med nationella bestämmelser. En annan negativ effekt av att frångå dessa kollektivavtal skulle vara att man förlorar värdefulla källor till information om löner, eftersom dessa för närvarande till stor del bidrar till öppenheten på detta område. I och med att arbetsmarknaden fragmenteras och nya arbetsformer blir allt vanligare kommer det mest realistiska sättet att uppmuntra till skälig lön att bli att uppvisa god praxis, i huvudsak på arbetsgivarnivå. Detta talar för att kommissionen kommer att spela en positiv roll i att främja utnyttjandet av denna erfarenhet i hela EU. Kommissionen kan fastställa ett antal huvudområden för framtida åtgärder i syfte att utveckla dessa teman. Det handlar om följande huvudområden: • • • • Att sprida goda lösningar på företagsnivå i fråga om anställningsvillkor i allmänhet och löner i synnerhet. Att övervaka utvecklingen av vidareutbildningen, dess inverkan på inkomst- möjligheterna och värde för arbetsgivaren, samt hur möjligheterna att fullfölja sådan utbildning tas tillvara (t. ex. i form av studieledighet, utbildningsstöd osv. ). Att vart fjärde eller femte år publicera jämförbar statistik över inkomststrukturen i samtliga medlemsstater, utarbeta ett europeiskt index för sysselsättningskostnader som möjliggör mätningen av låglönetrender samt årligen offentliggöra vilka minimilöner som tillämpas i medlemsstaterna. Att uppmuntra utvecklingen av information om lediga platser inom länderna och av möjligheterna för arbetsmarknadens parter, i synnerhet för arbetssökande, att få tillgång till denna information. 25 Bilaga A: Rapport om rätten till lon på allmänna helgdagar och vid sjukdom JLb Rapport om rätten till lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom. Rapporten grundar sig på ett frågeformulär som kommissionen skickat ut till medlemsstaterna i januari 1996. 1. Frågorna och den övergripande situationen i medlemsstaterna A Rätt till lön på allmänna helgdagar 1) Har arbetstagarna vanligen rätt till lön även vid allmän helgdag? I Belgien, Finland, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Portugal, Spanien, Sverige, Tyskland och Österrike har arbetstagare lagstadgad rätt till lön även vid allmän helgdag. I Danmark är en del arbetstagare undantagna från denna rättighet och i Förenade kungariket är rättigheten beroende av villkoren i arbetstagarens anställningsavtal. I Frankrike och i Nederländerna regleras denna rättighet i många fall av kollektivavtal. 2) Om svaret är ja: Utgörs den rättsliga grunden för denna rättighet av grundlagen, av lagar och andra författningar eller av juridiskt bindande kollektivavtal? Den rättsliga grunden är vanligen en lag. Dessutom finns andra författningar och kollektivavtal. I Nederländerna och i Sverige grundar sig denna rättighet enbart på kollektivavtal (i Nederländerna på kollektivavtal som har uppgetts vara allmänt bindande). I Finland är endast självständighetsdagen en lagstadgad allmän helgdag medan övriga allmänna helgdagar regleras i kollektivavtalen. Semesterrättigheten i Förenade kungariket är allmänt taget inte lagstadgad, utan rättigheten fastställs mellan den enskilde arbetsgivaren och arbetstagaren i anställningsavtalet. 3) Finns det någon arbetstagargrupp som är undantagen från denna rättighet eller som vanligen inte får betalt på allmänna helgdagar? I Belgien, Finland (med ett litet undantag: se punkt 4), Grekland, Italien, Luxemburg, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike finns inga undantag. I Danmark, Frankrike, Irland, Nederländerna och Sverige är vissa arbetstagargrupper undantagna från denna rättighet och i Förenade kungariket är rättigheten beroende av anställningsavtalet. 4) Måste arbetstagaren ha varit anställd en viss tid för att ha rätt till lön på allmänna helgdagar? I Belgien, Danmark, Grekland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike finns ingen karenstid. I Frankrike är en del arbetstagare med timlön undantagna och i Irland tillämpas karenstid endast för deltidsanställda. I Sverige och Finland kan frågan regleras i kollektivavtal och i Förenade kungariket beror det på anställningsavtalet. 1 5) Betalas lönen alltid av arbetsgivaren eller iv någon annan instans? I det senare fallet, vilken? I de flesta medlemsstaterna måste arbetsgivaren betala, men i Danmark finns ett särskilt system för vissa arbetstagare. 6) Hur definieras begreppet "allmän helgdag" och hur många sådana dagar finns det? Ingen av medlemsstaterna har en entydig lagstadgad definition av begreppet "allmän helgdag" men dagarna räknas upp. I Belgien finns 10, i Danmark 9,5, i Finland 12, i Frankrike 11, i Förenade kungariket 8-10, i Grekland 10-12, i Irland 9, i Italien 10, i Luxemburg 10, i Nederländerna 7, i Portugal 12-14, i Spanien 14, i Sverige 11, i Tyskland 10-13 och i Österrike 13 allmänna helgdagar. 7) Utgår lön för dessa helgdagar utöver betald årssemester enligt artikel 7 i direktivet om arbetstidens förläggning (93/104/EG)? I Förenade kungariket beror det på anställningsavtalet. I alla andra medlemsstater får man lön för allmänna helgdagar utöver betald årssemester. 8) Är frågan om rätt till lön på allmänna helgdagar ett aktuellt debattämne i medlemsstaterna ? Bara i Irland, där semesterlagstiftningen överlag granskas just nu. B Rätt till lön vid sjukdom 1 ) Har arbetstagare i regel rätt till lön under sjukdomsperioder? Arbetstagare har i regel rätt till lön vid sjukdom. 2) Om svaret är ja: Grundar sig denna rättighet på socialförsäkringslagstiftning, på arbetslagstifining eller på andra lagar och författningar, på kollektivavtal eller på annat? juridiskt bindande Rättigheten grundar sig på arbetslagstiftning, socialförsäkringslagstiftning och kollektiv avtal. 3) Får arbetstagarna full lön eller en procentandel eller en enhetlig taxa? I Belgien, Danmark, Finland, Italien, Luxemburg och Österrike får arbetstagarna full lön. I alla andra länder är ersättningen ofta lägre och består antingen av en procentandel av arbetstagarens lön (i Grekland, Frankrike, Nederländerna, Portugal, Spanien, Sverige och Tyskland) eller av en enhetlig taxa (i Irland och i Förenade kungariket). 4) Förändras beräkningsgrunden med tiden och finns det en gräns för hur lång tid lönen kan betalas? I alle medlemsstater utom Irland är den tid som lönen utbetalas begränsad. I Irland finns inger begränsning förutsatt att arbetstagaren har betalat social försäkringsavgifter i minst fem år. 5) Finns det arbetstagargrupper som är undantagna från denna rättighet eller som vanligen inte får lön vid sjukdom? I Förenade kungariket är arbetstagare över 65 år, arbetstagare med visstidskontrakt på under tre månader, arbetstagare som förtjänar mindre än GBP 61 i veckan och arbetstagare som deltar i en facklig tvist undantagna från denna rättighet. Arbetstagare som inte kan få lagstadgad sjuklön från sin arbetsgivare, kan vara berättigade till ett slags statligt stöd till arbetsoförmögna (s. k. incapacity benefit). I Finland (i vanliga fall) och Sverige betalas ingen lön för den första sjukdagen, i Frankrike och Förenade kungariket betalas ingen lön för de tre första dagarna vid sjukdom. I Grekland betalas bara hälften av lönen vid sjukdom som varar 1-3 dagar. 1 de övriga medlemsländerna finns inga undantag. 6) Måste arbetstagaren ha varit anställd en viss tid för att ha rätt till lön vid sjukdom? I Förenade kungariket, Luxemburg, Nederländerna och Tyskland (på grundval av lagstiftning) finns ingen karenstid. I Österrike gäller karenstid för arbetare och i Belgien, Frankrike, Grekland, Irland (inom sjukförsäkringssystemet) och Sverige (i några enstaka fall) för arbetare och tjänstemän. I Finland är arbetsgivaren inte skyldig att betala lön vid sjukdom om anställningsförhållandet har varat i mindre än en månad. Kollektivavtalen medför dock i de flesta fall fördelaktigare bestämmelser för arbetstagarna. 7) Betalas lönen alttid av arbetsgivaren eller är det någon annan instans som betalar lönen? I det senare fallet, vilken? I alla medlemsstater utom Frankrike, Irland och under vissa förhållanden i Italien måste arbetsgivaren betala lön under den inledande sjukdomsperioden, varefter ansvaret övertas av sjukförsäkringssystemet. 8) Om del är arbetsgivaren som betalar, får denne ersättning från socialförsäkringskassa eller motsvarande? I Tyskland och Österrike får arbetsgivaren i många fall ersättning för betalning till arbetare. I Finland, Förenade kungariket, Luxemburg och Sverige får arbetsgivaren ersättning i vissa fall. I Belgien, Danmark och Grekland utgår ingen ersättning. I Frankrike, Irland och Italien (då det gäller arbetare) är det i de flesta fall socialförsäkringssystemet som betalar <3 9) År frågan om rätt till lön vid sjukdom ett aktuellt debattämne i medlemsstaterna? I Danmark kräver arbetstagarna regelbundet att de befintliga systemen förbättras genom kollektivavtal. I Tyskland ändrades lagen om lön vid sjukdom den 1 oktober 1996 så att samtliga tjänstemän och arbetare i prinicp far endast 80 % av lönen i stället för 100 %. Denna ändring är föremål för en kontroversiell allmän debatt. I Sverige har det skett betydande förändringar i sjukersättningssystemet - t. ex. lag om sjuklön och införandet av en karensdag (en dag utan lön eller ersättning) - och ersättningsnivån har sänkts. I Förenade kungariket har socialministeriet offentliggjort ett samrådsdokument där alla parter inom industrin fick lämna sin ståndpunkt i fråga om ett förslag att undanta arbetsgivare från skyldigheten att betala och tillämpa lagstadgad sjuklön då de betalar avtalsenlig ersättning (inbegripet yrkesbunden sjuklön) på samma eller högre nivå än den lagstadgade sjuklönen till en arbetstagare som är arbetsoförmögen en dag. I Förenade kungariket menar man att arbetstagarens rättighet borde vara helt skyddad genom att den lagstadgade sjuklönen behålls. 2. Rätt till medlemsstaterna lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom i de olika A Rätt till lön på allmänna helgdagar Belgien I Belgien finns 10 allmänna helgdagar (1. 1, annandag påsk, 1. 5, Kristi himmelsfärdsdag, annandag pingst, 21. 7, 15. 8, 1. 11, 11. 11, 25. 12). Om helgdagen infaller på en söndag måste en annan dag vara ledig. Alla arbetstagare får samma lön dessa dagar, förutsatt att de inte varit borta utan giltigt skäl från arbetet dagen före och efter den allmänna helgdagen. Det är tillåtet att arbeta på en allmän helgdag om detta är tillåtet på en söndag. Danmark I Danmark finns 9,5 allmänna helgdagar (1. 1, skärtorsdag, långfredag, annandag påsk, 1. 5, 12. 5, Kristi himmelsfärdsdag, 5. 6 - halv dag, 25. 1. , 26. 12). Arbetstagare med månadslön får full lön för dessa dagar. Övriga arbetstagare som omfattas av kollektivavtal får vanligen 3,5 % av lönen för varje allmän helgdag. Arbetstagare som inte omfattas av kollektivavtal har ingen lagstadgad rätt att få lön vid allmän helgdag. Det är tillåtet att arbeta på allmänna helgdagar. Tyskland I Tyskland är endast dagen för Tysklands enande (3. 10 - Tag der deutschen Einheit) fastställd enligt förbundslagen. Beslut om övriga allmänna helgdagar fattas av de enskilda förbundsstaterna. Det finns mellan 9 och 13 allmänna helgdagar årligen. I alla förbundsstater är 1. 1, långfredag, annandag måndag, 1. 5, Kristi himmelsfärdsdag, annandag pingst, 25. 12 och 26. 12 allmänna helgdagar. Enligt lagen om fortsatt utbetalning av ersättning får alla arbetstagare lön dessa dagar om de inte varit borta från arbetet utan giltig orsak dagen före och efter den allmänna helgdagen (§ 2 Entgeltfortzahlungsgesetz). So Grekland I Grekland finns 6 allmänna helgdagar (25. 3, annandag påsk, 1. 5, 15. 8, 28. 10, 25. 12) som gäller alla. Dessutom kan social ministeriet årligen utse 5 dagar till allmänna helgdagar. Alla arbetstagare får lön dessa dagar om de inte varit borta utan giltig orsak från arbetet dagen före den allmänna helgdagen. Spanien I Spanien finns 12 fastställda allmänna helgdagar (1. 1, 6. 1, 19. 3 eller 25. 7, skärtorsdag, långfredag, 1. 5, 15. 8, 12. 10, 1. 11, 6. 12, 8. 12, 25. 12) och två valfria allmänna helgdagar. Om en allmän helgdag infaller på en söndag är följande måndag ledig. Alla arbetstagare får dessa dagar samma lön som om de hade arbetat. Frankrike Rätten till lön för den 1 maj tryggas genom artikel L222 - 7 i arbetslagen {Code du travail). Arbetstagare med månadslön far också lön för den 1 maj. Övriga arbetstagare far lön om de har varit anställda i minst tre månader och har arbetat 200 timmar under de senaste två månaderna och inte har varit borta från arbetet utan giltig orsak dagen före och efter den 1 maj. Artikel L222 - 1 i ovan nämnda lag föreskriver ytterligare 11 allmänna helgdagar, men kollektivavtalen avgör huruvida arbetstagaren får lön för dessa dagar. Irland I Irland är de allmänna helgdagarna 9 till antalet (1. 1, 17. 3, annandag påsk, första måndagarna i maj, juni och augusti, sista måndagen i oktober, 25. 12, 26. 12). Om en allmän helgdag infaller på en söndag är en annan dag ledig. Heltidsanställda arbetstagare får full lön på allmänna helgdagar, ordinarie deltidsanställda arbetstagare måste arbeta 13 veckor och tillfälligt deltidsanställda arbetstagare minst 120 timmar för att få denna rättighet. Hemarbetare, sjömän, anställda på fyrar eller fyrskepp, fiskare och släktingar till arbetsgivare som bor i dennes hus är undantagna från denna rättighet. Italien I Italien finns det 2 nationella allmänna helgdagar (25. 4, 1. 5) och 8 andra allmänna helgdagar (1. 1, 6. , annandag påsk, 15. 8, 1. 11, den obefläckade avlelsen, 25. 12, 26. 12). Det finns även allmänna helgdagar som fastställs genom kollektivavtal. Alla arbetstagare far för dessa dagar samma lön som om de hade arbetat. Luxemburg I lagen av den 10 april 1976 föreskrivs att nyårsdagen, annandag påsk, 1. 5, Kristi himmelsfärdsdag, annandag pingst, 23. 6, 15. 8, 1. 11, 25. 12, 26. 12 är allmänna helgdagar. Om en allmän helgdag infaller på en söndag är någon annan dag ledig. Alla arbetstagare far lön för dessa dagar om de inte varit borta från arbetet utan giltig orsak dagen före och efter den allmänna helgdagen eller i tre dagar inom tjugofem arbetsdagar före den allmänna helgdagen. Det är tillåtet att arbeta på allmän helgdag. Nederländerna I Nederländerna finns det 7 allmänna helgdagar per år (1. 1, annandag påsk, 30. 4, Kristi himmelsfärdsdag, annandag pingst, 25. 12, 26. 12). Dessutom är den 5 maj en allmän helgdag vart femte år. Det finns ingen lagstiftning, men i så gott som alla kollektivavtal föreskrivs utbetalning av lön för dessa dagar. Denna rätt kan också fastställas i anställningsavtalet. Österrike I Österrike är 13 allmänna helgdagar lediga för alla (1. 1, 6. 1, annandag påsk, 1. 5, Kristi himmelsfärdsdag, annandag pingst, Kristi lekamens fest, 15. 8, 26. 10, 1. 11, 8. 12, 25. 12, 26. 12) och dessutom vissa dagar för särskilda grupper. Det är inte tillåtet att arbeta en allmän helgdag, med flera undantag. Enligt principen om inkomstbortfall i berörd lagstiftning far alla arbetstagare samma lön för dessa dagar som om de hade arbetat (§ 9 par. l Arbeitsruhegesetz). Portugal I Portugal finns 12 fastställda allmänna helgdagar (1. 1, långfredag, 25. 4, 1. 5, Kristi lekamens fest, 10. 6, 15. 8, 5. 10, 1. 11, 1. 12, 8. 12, 25. 12) och två valfria allmänna helgdagar (fettisdagen och en dag för varje stad). Alla arbetstagare får samma lön för dessa dagar som om de hade arbetat. Finland Självständighetsdagen (6. 12) och första maj är lagstadgade allmänna helgdagar. Arbetstagare med vecko- eller månadslön får också betalt för allmänna helgdagar. Arbetstagare som har en dags- eller timlön får lön för självständighetsdagen om de har varit anställda i minst 6 arbetsdagar. I kyrkolagen stadgas om ytterligare 9 allmänna helgdagar (1. 1,6. 1, långfredag, annandag påsk, Kristi himmelsfärdsdag, midsommardagen, 1. 11, 25. 12, 26. 12). Kollektivavtal bestämmer om lön skall utbetalas även för dessa dagar. Sverige I Sverige finns 11 allmänna helgdagar (1. 1, 6. 1, långfredag, annandag påsk, 1. 5, Kristi himmelsfärdsdag, 23. 6, 24. 6, 1. 11, 25. 12, 26. 12). Av dessa får 6 inte infalla på en söndag. Ingen lagstiftning finns men kollektivavtal garanterar lön för allmänna helgdagar åt ungefär 85 % av arbetstagarna. Förenade kungariket I England och Wales är de allmänna helgdagarna 8 till antalet (1. 1, långfredag, annandag påsk, första och sista måndagen i maj, sista måndagen i augusti, 25. 12, 26. 12). I Nordirland har man 10 allmänna helgdagar, dvs. samma dagar som i England och Wales men dessutom den 17 mars och 12 juli. I Skottland är helgdagarna 8 (1 joch 2 januari, långfredag, första och sista måndagen i maj, första måndagen i augusti, 25 och 26 december). Arbetstagarna är traditionellt lediga dessa dagar. Regionala variationer förekommer dock och särskilt i Skottland beaktar man inom den offentliga förvaltningen och företagen snarare olika lokala och traditionella dagar. Rätten till lön vid allmän helgdag är beroende av anställningsavtalet mellan den enskilde arbetsgivaren och arbetstagaren. B Rätt till lön vid sjukdom Belgien Arbetare har rätt till lön vid sjukdom efter att de varit anställda i en månad och tjänstemän efter en prövotid. Under de sju första dagarna av en sjukdom får samtliga anställda full lön. Därefter far arbetare 85,88 % och icke-arbetare 86,93 % i ytterligare tre veckor. Under de sista två veckorna måste sjukförsäkringssystemet betala 60 % och arbetsgivaren resten. I vissa fall far arbetsgivaren ersättning. Danmark Arbetsgivaren måste betala full lön vid sjukdom i fjorton dagar. Därefter betalar staten sjukpenning som utgör ungefär 90 % av lönen. Tyskland Alla arbetstagare har rätt till 80 % av sin lön i minst sex veckor enligt lagen om fortsatt utbetalning av ersättning {Entgeltfortzahlungsgesetz § 3). Genom att avstå från en dag av sin årssemester far arbetstagaren rätt till full lön i fem sjukdagar. Under de fyra första veckorna av anställningsförhållandet har arbetstagaren ingen rätt till lön vid sjukdom. För majoriteten av arbetstagarna innebär kollektivavtalen mera fördelaktiga bestämmelser. Små företag (högst 20 arbetstagare) kan få ersättning för lön som betalats till arbetare vid sjukdom. Grekland Efter att ha varit anställd i 10 dagar far arbetstagare vid sjukdom ungefär 70 % av lönen av arbetsgivaren. Lön betalas i 13 dagar och efter ett års anställning i 26 dagar. Vid sjukdom som varar mellan en och tre dagar behöver arbetsgivaren endast betala hälften av lönen. Spanien I Spanien far alla arbetstagare 60 % av lönen från sjukförsäkringssystemet i 20 dagar och därefter 75 %. De tre första dagarna av varje sjukdom är karensdagar. I vissa fall finns kollektivavtal enligt vilka sjukpenning betalas av arbetsgivaren. Frankrike Arbetstagare som omfattas av lag 78/49 av den 19 januari 1978 och som varit anställda i minst 3 år får 90 % av lönen i 30 dagar av arbetsgivaren. Därefter får de 66,6 % av lönen i ytterligare 30 dagar. Många arbetstagare som inte omfattas av denna lag får dock ca 50 % av lönen från sjukförsäkringssystemet. Det finns också 3 karensdagar. Rätten till ersättning från sjukförsäkringssystemet kräver att man arbetat minst 200 timmar under de tre senaste månaderna. Inom tre år betalar sjukförsäkringssystemet bara sjukpenning för 360 dagar. Irland I Irland måste socialförsäkringssystemet betala en enhetlig taxa vid sjukdom. För arbetstagare som betalat sjukförsäkringsavgifter i minst 5 år gäller inga begränsningar medan rätten till lön vid sjukdom för övriga arbetstagare är begränsad till ett år. De tre första sjukdomsdagarna betalas ingen lön. Italien Rätten till lön vid sjukdom tryggas i artikel 2110 i medborgarlagen {Civil Code). Ytterligare bestämmelser som gäller arbetstagare tryggas genom kollektivavtal. Arbetsgivaren måste vanligen betala full lön till tjänstemän och sjukförsäkringssystemet måste betala ca 60 % av lönen till arbetare. För arbetare gäller en karenstid på 3 dagar. Många kollektivavtal jämnar emellertid ut skillnaderna mellan tjänstemän och arbetare. Luxemburg Arbetsgivaren måste betala full lön för den månad då sjukdomen började och för de följande tre månaderna. Om arbetsgivaren inte betalar måste sj( ^försäkringssystemet betala i förskott. Nederländerna Alla arbetstagare har rätt till 70 % av lönen vid sjukdom. Arbetsgivaren måste betala i 52 veckor. I några fall kan arbetsgivaren få ersättning. De flesta kollektivavtalen innehåller en bestämmelse om ett tillägg till den lagstadgade nivån. Österrike Denna rättighet tryggas i § 8 arbetstagarlagen {Angestelltengesetz) för icke-arbetare och i § 2 lagen om fortsatt utbetalning av ersättning (Entgeltfortzahlungsgesetz) för arbetare. Icke-arbetare är berättigade till lön vid sjukdom i 6 veckor och arbetare i 4 veckor. De erhåller full lön. Under de 14 första dagarna av anställningsförhållandet är arbetare inte berättigade till sjuklön. Ersättningstiden beror på anställningsförhållandets längd. I fråga. om andra arbetstagare än arbetare ökar ersättningstiden till 8/10/12 veckor efter 5/15/25 år och i fråga om arbetare till 6/8/10 veckor efter 5/15/25 år. I fråga om arbetare får arbetsgivaren ersättning för 80 % av den lön som utbetalats. Portugal I Portugal måste sjukvårdssystemet betala 65 % av lönen i 155 veckor. Om en arbets tagare är intagen på sjukhus eller har familj är ersättningen 100 %. Finland Efter att ha varit anställd i minst en månad har alla arbetstagare rätt till lön vid sjukdom. De får full lön i 7 dagar räknat från och med dagen efter sjukanmälan. Denna rättighet kan utvidgas genom kollektivavtal. Efter denna tidsperiod och en karensdag får alla arbetstagare 70 % av sin lön från sjukförsäkringssystemet. Sverige Samtliga arbetstagare får 75 % av lönen från arbetsgivaren under de 14 första dagarna. Varje första sjukdag betraktas som karensdag. Därefter betalar sjukförsäkringssystemet 75 % och arbetsgivaren 10 %. Bara små företag med särskild försäkring får ersättning. Förenade kungariket Rätten till understöd från sjukförsäkringssystemet tryggas genom del XI i lagen om social försäkringsavgifter och -förmåner {Social Security Contributions and Benefits Act) från år 1992 och i förordningarna om lagstadgad sjuklön {Statutory Sick Pay Regulations) från år 1982. Den lagstadgade sjuklönen är en enhetlig taxa på GBP 52,50 i veckan. För W de tre första sjukdagarna betalas ingen lön. Dessutom kan arbetstagare genom sitt anställningsavtal ha rätt till yrkesbunden sjuklön. !• Slutsatser Principen om lön på allmänna helgdagar och vid sjukdom är etablerad i alla medlemsstater, även om vissa skillnader förekommer vad gäller lagstiftningens funktion. I vissa medlemsstater är vissa, förhållandevis små arbetstagargrupper undantagna från denna rättighet. Samhällsdebatter om lön på allmänna helgdagar förs för närvarande inte i någon av medlemsstaterna, men i Irland revideras just nu semesterlagstiftningen. I flera av medlemsstaterna, dvs. i Danmark, Tyskland, Sverige och Förenade kungariket diskuteras frågan om lön vid sjukdom inom ramen för en mera omfattande debatt om hur socialförsäkringssystemet skall finansieras. 3 K Bilaga B: Statistiska uppgifter 1)6 Statistiska uppgifter 1. Inledning Syftet med denna statistiska bilaga är att se över de tillgängliga uppgifterna om inkomstfördelningen i Europeiska unionens medlemsstater och hur den förändrats under de senaste åren. Ett annat syfte är att påvisa den brist på information som råder om dessa frågor i Europeiska unionen. Bilagan har utarbetats med hjälp av EG:s statistikkontor (Eurostat). Trots att intresset både ur ekonomisk och social synvinkel växer för inkomstfördelningen i unionen och för i vilken grad denna fördelning blir mer eller mindre ojämn med tiden, är de tillgängliga uppgifterna oerhört begränsade och till stor del omöjliga att jämföra mellan länderna. Trots att Eurostat regelbundet samlar in uppgifter om inkomster och arbetskraftskostnader inom den privata sektorn över hela unionen (en kartläggning av arbetskraftskostnaderna utförs vart fjärde år) liksom om förändringar i timförtjänster och månadslöner bland arbetare- och tjänstemän inom industrin och vissa delar av tjänstesektorn (sammanställs var sjätte månad), ger dessa uppgifter snarare en bild av genomsnittet än av hur lönerna varierar från individ till individ. De enda för närvarande tillgängliga uppgifterna som är förhållandevis jämförbara mellan unionens länder härrör från Europeiska gemenskapens hushållsundersökning (ECHP) som utfördes av Eurostat 1994 i syfte att fa uppgifter om hushållens inkomster och om den relativa betydelsen av olika inkomstkällor, inklusiver löner, i medlemsstaterna (de tre nya medlemsstaterna ingår inte). De enda uppgifterna som är tillgängliga härrör emellertid från den första omgången (kartläggning bland det urval av hushåll som ingick i den undersökning som utfördes våren 1994) och gäller följaktligen förhållandet vid denna tidpunkt. Trots att dessa uppgifter analyseras nedan, påvisar de inte hur inkomstfördelningen förändras över tiden, vilket är en av de viktigaste frågorna. För att fa reda på detta finns inga andra alternativ än att använda nationella källor, trots att detta oundvikligen leder till problem med jämförbarheten. De här uppgifterna har samlats in genom att man kontaktat de nationella statistikbyråerna i varje land och bett att fa följande uppgifter för 1985, 1990 och 1995: Månadsinkomsternas fördelning vid förvärvsarbete per decil för heltidsanställda män inom den totala ekonomin, industrin och tjänste sektorn, heltidsanställda kvinnor tjänstesektorn, samt om möjligt timförtjänsten för varje decil. inom den totala ekonomin, industrin och Timförtjänsternas fördelning vid förvärvsarbete per decil för heltidsanställda män inom, den totala ekonomin, industrin och tjänste sektorn, heltidsanställda kvinnor inom den totala ekonomin, industrin och tjänste sektorn. ^ I praktiken kunde endast sju av medlemsstaterna (Tyskland, Frankrike, Italien, Nederländerna, Österrike, Portugal och Förenade kungariket) överhuvudtaget lämna uppgifter av detta slag. Två av dessa länder (Tyskland och Österrike) kunde dessutom endast lämna uppgifter för ett år (Tyskland för 1990 och Österrike för 1995) och endast för ett begränsad urval variabler (för heltidsanställda män och kvinnor men inte för industri, parti- och detaljhandel, bank- och deltidsanställda, eller endast för försäkringstjänster i fråga om Tyskland). Ett land (Italien) kunde lämna uppgifter bara för 1985 och 1990 och då endast för heltidsanställda (de deltidsanställda utgör en förhållandevis liten andel av arbetskraften i Italien) medan ett annat land (Frankrike) endast kunde lämna uppgifter för 1986 och 1992. Portugal kunde tillhandahålla uppgifter för alla tre åren (men för 1994 i stället för för 1995), men dessa gällde endast helstidsanställda, eftersom de deltidanställda i Portugal liksom i Italien utgör en förhållandevis liten andel av arbetskraften. Inget av länderna utom Portugal lämnade uppgifter om både timförtjänsternas och månadsinkomsternas fördelning bland heltidsanställda (dessa uppgifter samlas också rutinmässigt in i Förenade kungariket som en del av kartläggningen av inkomsterna, den s. k. New Earnings Survey, men eftersom uppgifterna för de övriga länderna saknades ansågs det inte vara värt att samla in dessa för detta ändamål). Detta betyder att det föreligger fullständiga uppgifter om tre år (även om det inte är just de som efterfrågades) endast för två länder, nämligen Nederländerna och Förenade kungariket. För de flesta länderna omfattar uppgifterna endast anställda inom den privata sektorn och inte inom den offentliga sektorn, och i vissa fall, endast en begränsad del av tjänstesektorn (i Tyskland bara partihandel och detaljhandel, bank- och försäkrings verksamhet och i Frankrike bara dessa sektorer plus företagstjänster). Eftersom uppgifterna dessutom erhölls från olika källor i olika länder (administrativa källor såsom socialskyddsregister i vissa fall och företagsundersökningar i andra fall) begränsas den direkta jämförbarheten mellan medlemsstaterna ytterligare. Ytterligare ett förhållande som påverkar jämförbarheten, liksom hela tolkningen av analysresultaten, är att uppgifterna i de flesta fall gäller arbetstagare i alla åldersgrupper, såväl ungdomar som kanske förvärvsarbetat bara en förhållandevis kort tid liksom erfarna personer. I praktiken befinner sig de förra sannolikt på en lägre lönenivå än de senare, men skillnaden varierar mellan olika näringsgrenar beroende på hur högt man värdesätter erfarenhet (sannolikt allt högre ju större färdigheter som krävs för arbetet). Detta kommer naturligtvis att förvränga jämförelserna mellan länderna, liksom förändringar över tiden eftersom arbetskraftens åldersstruktur förändras. Allt färre ungdomar kommer in på arbetsmarknaden, både beroende på demografiska trender och på tendensen att stanna längre inom utbildningssystemet, vilket kan förväntas hänga samman med en minskad ojämnhet vad gäller inkomstfördelningen eftersom färre arbetstagare får ungdomslön. I praktiken skulle detta emellertid kunna utjämnas av annan utveckling, nämligen den att arbetsuppgifternas svårighetsgrad och kvalifikationskraven hela tiden tenderar att öka. n Trots att de tillgängliga uppgifterna sannolikt kommer att vara mest användbara när det gäller att påvisa förändringar som skett, begränsar det faktum att en tidsserie bara är tillgänglig för ett fatal länder helt klart analysen av detta. Denna bilaga inriktas därför till stor del på presentation av uppgifterna snarare än en detaljerad analys av dem. 2. Olika sätt att mäta lönespridning För att granska hur inkomstfördelningen har förändrats över tiden eller hurdan den är mellan olika grupper på arbetsmarknaden (heltidsanställda kvinnor och män) och olika länder (även om meningsfullheten med detta allvarligt begränsas av uppgifternas art, vilket även betonats ovan), har man valt att i första hand konstruera något som kallas Lorenz-kurvor. Dessa anger hur stor procentandel av de sammanlagda inkomsterna i ekonomin eller inom en viss sektor som går till en viss procentandel av befolkningen (de visar t. ex. hur stor andel av de heltidsanställda männen som far 50 % av de sammanlagda inkomsterna inom denna särskilda grupp av arbetskraften). Mera formellt visar de förhållandet mellan den kumulativa procentandelen arbetstagare i respektive grupp, klassificerat enligt den inkomst de får, och den kumulativa procentandelen sammanlagda inkomster i den grupp de tillhör. Om den kumulativa procentandelen arbetstagare prickas in på den lodräta (Y) axeln och den kumulativa procentandelen inkomster på den vågräta (X) axeln, får man en kurva och ju mer denna avviker från di agonal linjen, desto ojämnare är inkomstfördelningen. (Detta illustreras enkelt genom att man föreställer sig två fördelningar, en där 50 % av de anställda har endast 20 % av de totala inkomsterna och en, där 50 % av de anställda har 40 % av de totala inkomsterna. ) Om inkomsterna däremot skulle vara jämnt fördelade mellan arbetstagarna skulle förhållandet avspeglas som en rak linje på 45 grader till båda axlarna (20 % av de anställda skulle ha 20 % av inkomsterna, 50 % skulle ha 50 % o. s. v. ). Istället för att direkt se på kurvor kan graden av ojämnhet i inkomstfördelningen mätas med ett sammanfattande statistiskt mått som kallas Gini-koefficienten. Denna mäter i själva verket Lorenz-kurvans bågform. Närmare bestämt är den definierad som kvoten mellan den yta som begränsas av diagonallinjen och Lorenz-kurvan och hela ytan under diagonallinjen. Den varierar alltså mellan 0, då inkomstfördelningen är helt jämn (dvs. Lorenz-kurvan sammanfaller med diagonallinjen) och 1, då total ojämnhet råder (dvs. en enda individ erhåller all lön). Ju högre Gini-koefficienten är, desto ojämnare är inkomstfördelningen alltså och ju lägre den är, desto jämnare är inkomstfördelningen. Detta är emellertid endast ett genomsnitt. Eftersom Gini-koefficienten sammanfattar graden av ojämnhet vad gäller inkomstfördelningen som helhet, kan en viss Gini-koefficient med andra ord motsvara olika kurvor - t. ex. kurvor som är mer ojämna inom den övre delen av fördelningen än inom den undre delen. Att koefficienten inte förändras från ett år till ett annat betyder därför inte nödvändigtvis att fördelningen inte har förändrats, förutom som helhet betraktat. Fördelningen kan ha blivit ojämnare inom den övre eller den undre delen av inkomstskalan. Detta betyder att Gini-koefficienten, även om den är ett användbart sammanfattande mått, inte kan ersätta studiet av Lorenz-kurvans form och dess förändring med åren. Följaktligen innehåller denna bilaga, utöver Gini-koefficienten för olika grupper av anställda i medlemsstaterna, ett stort antal diagram som illustrerar inkomstfördelningen. $S Förutom Gini-koefficienten används också ett annat mått på lönespridningen, som särskilt inriktas på den undre delen av inkomstfördelningen, som är av största intresse i denna rapport. Detta är inkomsterna hos den lägsta decilen av de anställda, uttryckt i procent av genomsnittsinkomsten i berörda grupp. Om denna skulle vara till exempel 60 % av genomsnittsinkomsten skulle den ange att 10 % av inkomsttagarna fick 60 % eller mindre av genomsnittsinkomsten. 3. Inkomstfördelningen i vissa medlemsstater För sju av de medlemsstater som lämnat uppgifter ritas här Lorenz -kurvor som illustrerar fördelningen, både i fråga om månadsinkomsterna för heltidsanställda män och kvinnor, om möjligt inom hela ekonomin, industrin och tjänstesektorn och i fråga om vart och ett av de år för vilka statistik är tillgänglig. (I praktiken visas Lorenz-kurvan inte för Tyskland på grund av tveksamhet i fråga om uppgifternas tillförlitlighet, vilket konstateras nedan. ) I varje enskilt fall räknar man ut de två sammanfattande måtten på spridningen, eller ojämnheten, som beskrivs i föregående avsnitt, hos den inkomstfördelning som illustreras i diagrammen. Av denna analys framgår att i alla de medlemsstater som lämnat uppgifter för mer än ett år tycks inkomstfördelningen har ökat med åren, delvis med undantag av Nederländerna under de senaste åren. Detta gäller både manliga och kvinnliga anställda och i de flesta fall även inkomster inom industrin och på tjänstesektorn beaktade var för sig (de enda undantagen är Nederländerna i fråga om den totala ekonomin sedan 1990 och Frankrike i fråga om tjänster). Samtidigt varierar omfattningen av denna ökning emellertid markant mellan länderna liksom mellan sektorerna. En allmän omständighet som förtjänar att understrykas då man tolkar spridningsmåtten är att inkomstfördelningen under normala förhållanden brukar förändras relativt långsamt, delvis på grund av trycket mot enhetlighet (t. ex. i form av avtalsförhandlingar eller fastställda löneskalor i de flesta organisationer över en viss storlek) vid löneförhöjningar och tröghet när det gäller större förändringar av det relativa löneläget. Betydande förändringar i inkomstfördelningen kan därför förväntas ske endast över tiden. De andra allmänna dragen i uppgifterna är för det första att inkomstfördelningen inom tjänstesektorn verkar vara större än fördelningen inom industrin, både för män och kvinnor. Detta återspeglar kanske att det inom tjänstesektorn finns en bredare kompetens än inom industrin. Med tiden, i och med att sysselsättningen inom tjänstesektorn ökar, kan detta leda till en större lönespridning i ekonomin. För det andra verkar inkomstför delningen bland heltidsanställda män vara större än bland kvinnor. Heltidsanställda män I alla de tre länder för vilka man har uppgifter för såväl 1985, 1990 som 1995 (eller år som ligger nära dessa), nämligen Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket, har månadsinkomsternas fördelning bland heltidsanställda män ökar. Detta gäller både ekonomin som helhet och industrin och tjänstesektorn var för sig. I Nederländerna, där inkomstfördelningen verkar ha varit jämnare i början av perioden (även om man bör L' i o iaktta försiktighet vid jämförelser, såsom ovan konstaterats), ökade inkomstfördelningen mycket mindre än i de andra två medlemsstaterna (diagram 1). Gini-koefficienten för ekonomin som helhet ökade från 0,187 för 1985 till 0,193 för 1990 och 0,196 för 1994 (tabell 1), medan den lägsta 10 % av löntagarna fick mindre än 62 % av dert genom snit tiga lönen år 1994, jämfört med mindre än 65 % nio år tidigare (tabell 2). Bland heltidsanställda män inom industrin ökade löneskillnaderna mera markant än i den övriga ekonomin mellan 1985 och 1990, medan fördelningen till stor del förblev oförändrad mellan 1990 och 1994. Inom tjänstesektorn ökade fördelningen ungefär i samma (låga) takt som mellan båda tidsperioderna (diagram 2 och 3). I Portugal ökade inkomstfördelningen bland heltidsanställda män betydligt både mellan 1985 och 1989 och mellan 1989 och 1994 (diagram 4). För 1985 var Gini-koefficienten för dessa arbetstagare 0,287 inom ekonomin som helhet. Denna ökade till 0,305 för 1989 och till 0,343 för 1994. Samtidigt tjänade den lägsta 10 % av löntagarna mindre än 43 % av den genomsnittliga lönen år 1994, medan de 1989 tjänade 46,5 % och 1985 51 %. I detta fall ökade inkomstfördelningen mer inom industrin under denna period än inom tjänstesektorn, trots att lönespridningen förblev större inom den senare sektorn än inom den förra, precis som i Nederländerna (diagram 5 och 6). I Förenade kungariket ökade inkomstfördelningen nästan lika mycket under en liknande tidsperiod (diagram 7), men i detta fall hänför sig sifferuppgifterna till heltidsanställda män med normal vuxenlön och inbegriper därför inte ungdomar med lägre lönenivåer, såsom de andra två länderna. I detta fall ökade Gini-koefficienten för heltidsanställda män inom ekonomin som helhet (med undantag av personer anställda i den offentliga sektorn liksom i de övriga fallen) från 0,239 för 1986 till 0,260 för 1990 och, i något långsammare takt, till 0,275 för 1995. Den lägsta 10 % av löntagarna tjänade i detta fall mindre än 48,5 % av den genomsnittliga lönen det sista året i jämförelse med 53,5 % för 1986. Liksom i Portugal är inkomstfördelningen ojämnare inom tjänstesektorn än inom industrin och den ökade mer under tidsperioden (diagram 8 och 9). Också i de andra två länderna för vilka uppgifter är tillgängliga för mer än ett år, ökade inkomstfördelningen bland heltidsanställda män (diagram 10 och 11). I Italien ökade Gini-koefficienten för ekonomin som helhet från 0,203 för 1985 till 0,236 för 1990, medan den i Frankrike ökade från 0,248 för 1986 till 0,262 för 1992. I Italien ökade inkomstfördelningen mera markant inom industrin än inom tjänstesektorn (diagram 12 och 13) och lönespridningen som helhet återspeglar delvis den relativa förskjutningen i sysselsättningen från den förra till den senare. Denna effekt var ännu mer framträdande i Frankrike, där inkomstfördelningen blev mindre snarare än ojämnare inom tjänste sektorn, trots att graden av ojämnhet ökade inom ekonomin som helhet, liksom inom industrin (diagram 14 och 15). För de återstående två länderna har man uppgifter endast för 1995. När det gäller Tyskland finns endast uppgifter om timförtjänsten bland heltidsanställda män (och kvinnor) i den totala ekonomin. Här verkar fördelningen vara mycket jämnare än i någon annan medlemsstat, även om detta väl kan vara en följd av uppgifternas omfattning än av en verklig skillnad. U A Det andra landet i fråga är Österrike, där uppgifterna verkar vara mer tillförlitliga. Här verkar lönespridningen bland heltidsanställda män i ekonomin som helhet vara relativt liten 1995 (diagram 16). Den var något större än i Nederländerna men mindre än i de övriga länderna för vilka uppgifter är tillgängliga (bortsett från Tyskland). Vad de övriga länderna beträffar, var spridningen större inom tjänstesektorn än inom industrin (Gini-koefficienten är 0,207 för den förra och 0,257 för den senare). Heltidsanställda kvinnor Lönespridningen bland heltidsarbetande kvinnor verkar vara mindre än bland män i alla länder utom Österrike. Liksom när det gäller män har graden av spridning tenderat att öka över tiden, med undantag av Nederländerna. I det sistnämnda landet minskade inkomstfördelningen något bland heltidsanställda kvinnor både inom den totala ekonomin och inom tjänstesektorn (men inte inom industrin) mellan 1990 och 1994, trots en ökning mellan 1985 och 1990 (diagram 17, 18 och 19). Gini-koefficienten för ekonomin som helhet sjönk från 0,187 till 0,184. I Portugal ökade lönespridningen bland heltidsanställda kvinnor mellan 1995 och 1994 ännu mer än bland männen, såväl då industrin och tjänstesektorn beaktades separat som inom den totala ekonomin (diagram 20, 21 och 22). Den sammanlagda Gini-koefficienten ökade från 0,240 det tidigare året till 0,305 det senare året, medan den lägsta 10 % av löntagarna fick under 53 % av den genomsnittliga lönen 1994 i jämförelse med mindre än 66% 1985. I Förenade kungariket ökade inkomstfördelningen betydligt bland heltidsanställda kvinnor, även om ökningen var mindre än bland de heltidsanställda männen (diagram 23) och Gini-koefficienten ökade från 0,215 för 1986 till 0,246 för 1995. Under samma period minskade inkomsterna bland den lägsta 10 % av löntagarna från 58,5 % av den genomsnittliga lönen till under 52,5 %. Den ökade lönespridningen var lika markant i inudustrin och på tjänstesektorn separat beaktade (diagram 24 och 25). I Italien ökade inkomstfördelningen mellan 1985 och 1990 mycket mindre bland heltidsanställda kvinnor än bland heltidsanställda män, särskilt inom tjänstesektorn (diagram 26, 27 och 28), för vilken Gini-koefficienten förblev i det närmaste oförändrad. I Frankrike å andra sidan var förhållandet det motsatta. Där ökade lönespridningen bland kvinnorna mycket mer än bland männen mellan 1986 och 1992, såväl inom industrin och tjänstesektorn som inom ekonomin som helhet (diagram 29, 30 och 31). I Österrike slutligen var lönespridningen bland heltidsanställda kvinnor mycket ojämnare än bland männen för 1985, särskilt inom industrin. Den totala Gini-koefficienten för kvinnornas löner var 0,264 jämfört med 0,228 för männen. 4. Europeiska gemenskapens hushållsundersökning Den nya hushållsundersökningen är en källa för ytterligare uppgifter om inkomstfördelningen i unionen, något som mot bakgrund av bristen på information på Lj V nationell nivå kan få stor betydelse. Exakt hur värdefull denna undersökning kommer att vara kan emellertid endast tiden utvisa. Undersökningen främsta syfte är att påvisa hur inkomster, levnadsförhållanden och andra karakteristika för hushållen i unionen förändras över tiden. Hittills är emellertid bara resultaten från den första omgången (dvs. den första årliga undersökningen bland de hushåll som deltar) som utfördes 1994 tillgängliga och även dessa är preliminära. De här uppgifterna gäller alltså inkomstfördelningen vid en given tidpunkt. (Trots att man i undersökningen frågade efter inkomsten även under tidigare år liksom efter den nuvarande inkomsten är det riskfyllt att i praktiken dra slutsatser om förändringar utifrån dessa uppgifter. ) Urvalet av hushåll som deltog i undersökningen är dessutom förhållandevis litet (totalt drygt 60 000 hushåll i tolv medlemsstater, eftersom de tre nya medlemsstaterna tillsvidare inte omfattas) och trots att man bemödat sig om att detta urval skall vara så representativt som möjligt för hela befolkningen, är det fortfarande inte klart hur tillförlitliga uppgifterna kommer att vara i praktiken. Detta gäller i synnerhet några av de större länderna, särskilt Tyskland där urvalet är mycket litet i förhållande till befolkningen (bara 5 000 hushåll av sammanlagt cirka 35 miljoner) och vid jämförelser mellan medlemsstaterna i motsats till uppskattningar av förhållandet i hela unionen (för vilken urvalets storlek kan vara ett mindre problem). Det gäller i synnerhet också inkomsten, om vilket det är erkänt svårt att samla in uppgifter, delvis på grund av de olikartade inkomstkällorna och delvis på grund av att individerna själva ofta inte tydligt anger huruvida den inkomst de uppger är beloppet tolkas med en viss försiktighet och endast betraktas som riktgivande i fråga om de faktiska skillnader som föreligger mellan medlemsstaterna före eller efter skatt. Detta är speciellt vanligt bland personer vars inkomster varierar under året eller inbegriper olika bonus eller särskilda ersättningar. Ytterligare en orsak är att det inte finns något enkelt sätt att kontrollera de uppgifter som uppges. Även om det kan finnas stora felmarginaler i resultaten kan hushållsundersökningen icke desto mindre ge värdefull insyn i de skillnader som förekommer i fördelningen av förvärvsinkomsterna i unionen. Detta är fallet särskilt eftersom sifferuppgifterna, till skillnad från de uppgifter som presenteras och diskuteras ovan, är sammanställda (åtminstone i princip) enligt gemensamt fastställda definitioner av både inkomster och av de anställda som ingår. bland anställda som härrör om bruttomånadsinkomsten från Uppgifterna hushållsundersökningens första omgång analyseras nedan. (Närmare bestämt gäller upp gifterna bruttomånadsinkomsten bland anställda 1994. Uppgifterna har justerats med beaktande av bonus och årliga tillägg som kanske inte betalats i jämna rater under året, så att man får en uppskattning av den genomsnittliga månadslönen. ) Trots att uppgifterna verkar vara jämförbara mellan länderna bör resultaten tolkas med en viss försiktighet och endast betraktas som riktgivande i fråga om de faktiska skillnader som föreligger mellan medlemsstaterna, eftersom undersökningen endast inbegrep ett litet statistiskt urval och insamladet av tillförlitliga uppgifter om inkomst bereder svårigheter. kl Bruttoinkomsternas fördelning i unionen En analys av uppgifterna från hushållsundersökningen visar att det finns skillnader mellan inkomstfördelningen och de nationella siffror som studerats ovan. Detta är väntat med tanke på de eventuellt olika definitionerna av inkomster och skillnader i omfattning, vilket även konstaterats ovan. I hushållsundersökningen har i princip alla anställda ingått, medan de flesta nationella uppgifterna bara inbegripit vissa anställda (oftast endast anställda inom den privata sektorn och ibland endast vissa delar av tjänstesektorn). Icke desto mindre påvisar hushållsundersökningens uppgifter i stort sett samma förhållande som de nationella uppgifterna, nämligen att lönespridningen bland kvinnor i allmänhet är mindre än bland män, medan lönespridningen bland både män och kvinnor verkar vara större i Förenade kungariket, Frankrike och Portugal än i Nederländerna eller Italien (resultaten av hushållsundersökningen sammanfattas i diagrammen 33-44). Hushållsundersökningen ger också vid handen att löneskillnaderna i de mindre välmående medlemsstaterna i allmänhet är större än i de välmående, även om det finns betydande undantag. Det land som hade den största inkomstfördelningen bland både heltidsanställda män och heltidsanställda kvinnor 1994 var Förenade kungariket, där Gini-koefficienten för den förstnämnda gruppen var 0,333 och för den senare 0,290 (tabell 3) och där 10 % tjänade mindre än 43 % av den genomsnittliga lönen och 10 % av kvinnorna mindre än 48 %. (Dessa sifferuppgifter tyder på en större lönespridning än vad som framgick av de nationella uppgifter som studerats ovan, även om detta delvis beror på att de sistnämnda uppgifterna endast omfattade anställda med normal vuxenlön och därför uteslöt många ungdomar, vilka däremot ingick i uppgifterna från de övriga länderna). Förenade kungariket följs av Frankrike, Irland, Luxemburg, Spanien och Portugal, där fördelningen bara var något mindre bland såväl män som kvinnor. Det finns en tydlig skillnad mellan dessa sex länder och de övriga sex medlemsstaterna om vilka man har uppgifter, där bruttoinkomsterna verkar vara mera jämnt fördelade. Detta gäller särskilt Nederländerna (där uppgifterna gäller 1993 och kan vara mindre tillförlitliga på grund av respondenternas svårigheter att minnas), Grekland och Italien, där Gini-koefftcientens värde i vart och ett fall var lägre än 0,2 (i fråga om Nederländerna var värdet kanske för mycket under genomsnittet för att vara trovärdigt). Uppgifterna visar dessutom att lönespridningen har olika mönster (Lorenz-kurvans form) i medlemsstater där helhetsspridningen är likartad. Man kan särskilt lägga märke till att skillnaderna är förhållandevis stora på den lägre delen av löneskalan i vissa länder och på den högre delen i andra länder. I Förenade kungariket och Frankrike till exempel har spridning bruttoinkomsternas helhetsfördelning bland män ungefär (Gini-koefficienten har ungefär samma värde i båda fallen), men det fanns flera lågavlönade personer 1994 i Förenade kungariket än i Frankrike (vilket illusteras i tabell 3, som visar att den lägst avlönade 10 % av löntagarna har lägre löner i förhållande till genomsnittslönen i det förra landet än i det senare) och underförstått färre personer med högre löner (en skillnad som kan återspegla det faktum att det finns lagstiftning om minimilön i det ena fallet men inte i det andra). lika stor På motsvarande sätt hade den lägst avlönade 10 % av löntagarna högre relativa löner i Portugal än i någon annan medlemsstat med undantag av Nederländerna, Italien och t(if Grekland, trots att inkomstfördelningen som helhet hade relativt stor spridning. Lönerna var märkbart högre än i Spanien, där helhetsfördelningen var liknande. Liksom i det förra fallet tyder detta på en förhållandevis stor lönespridning i Portugal ju högre upp på löneskalan man kommer. Med andra ord beror den stora lönespridningen i Förenade kungariket och Spanien, liksom i Irland och Luxemburg, snarare på att en stor andel av löntagarna är lågavlönade, än på att en liten andel högavlönade har en stor andel av inkomsterna, jämfört med situationen i Frankrike eller Portugal. Inkomster och antalet arbetstimmar Hushållsundersökningen ger också inblick i hur många timmar lågavlönade arbetar i jämförelse med personer högre upp på löneskalan. Både i fråga om heltidsarbetande män och kvinnor är den allmänna trenden i unionen att de som tjänar minst arbetar flera timmar än de som tjänar mer. I sju av de elva medlemsstaterna som ingår i under sökningen (det finns inga uppgifter om Nederländerna) arbetade män inom den lägsta decilen av inkomstfördelningen 1994 i medeltal minst tre timmar mer per vecka än det genomsnittliga antal timmar som samtliga heltidsanställda män arbetade (diagram 45). (Dessa uppgifter gäller sysselsatta inom industrin och tjänstesektorn beaktade tillsammans och utesluter jordbruk, där arbetstiden är svårare att beräkna och vanligen längre, särskilt för lågavlönade, än för personer som är sysselsatta i andra näringsgrenar. Skulle man ta med jordbrukssektorn skulle antalet relativa arbetstimmar bland de sämst betalda arbetstagarna öka). I Grekland, Spanien och Frankrike var skillnaden mer än fyra timmar i veckan och i Irland över fem timmar i veckan. Bara i Luxemburg arbetade män inom den lägsta decilen mindre än två timmar mer än genomsnittet. I fråga om kvinnor arbetade de som hade de lägsta inkomsterna också mera än genomsnittet i samtliga medlemsstater, men skillnaderna var något minde än bland männen. I fem av de elva medlemsstaterna arbetade kvinnorna inom den lägsta decilen av inkomstfördelningen i medeltal över tre timmar mer per vecka än det genomsnittliga antal timmar som samtliga heltidsanställda kvinnor arbetade (diagram 46). Bara i Irland var skillnaden större än så, medan den både i Luxemburg och Tyskland var under en timme per vecka. Slutsatsen av siffrorna om antalet arbetstimmar är att skillnaderna mellan timlönerna i samtliga medlemsstater, både i fråga om män och kvinnor, är ännu större än mellan månadsinkomsterna som antyds ovan. t/ A Tabell G!NI koefficienter. Heltid anställda Nederländerna:. iMån l Kvinnor I Portugal \ Män I Kvinnor Totala ekonomin 0,187 s otala ekonomin f 0,177 r 198S industrin 0,168 Industrin 0,170 Tjänstesektorn 0,197 Tjänstesektorn 0. 179 Totala ekonomin'l: 0J93J "otaia ekonornlnl 0,187 ! tisuu'-suu 0,163~] 0. 201 I tjänstesektorn: 0,191 | 1990 industrin ! Tjänstesektorn i Totaia ekonomin I 1994 Industrin jTotala ekonomin 0,287 1985 industrin Tjänstesektorn 1989 Totala ekonomin] : : Industrin:::: j:Tjanstesektorn j Totala ekonomin i Industrin Fjänstesektorn Totaia ekonomin i ; : Industrin 0,240 0,188 0,264 j 0,250 0. 190 0,257 0,303 I 0,305 | 0,276 0,326 Tjänstesektorn 0,283 0. 195 0,180 fotala ekonomin] ^ jnduMrin j:Tjäri. stesektom:::; j 0,205 ;;Tjân^ësékt0rn:::::i 0,184 0,164 0,188 Totala ekonomin 0,343 Totala ekonomin 0,305 1S94 industrin Tjänstesektorn 0,323 0,351 Industrin Tjänstesektorn 0,258 0,320 A S Förenade kungariket I Män- -£r* ! Kvinnor {j otaia ekonomin ! 0,239 F Totala ekonomin! 0. 21! 1986 industrin 0,218 ndustrin, 0,188 Tjänstesektorn 0,267 Tjänstesektorn 0,223 Totala ekonomin ! 0,260 Totala ekonomin 0,236 1990 industrin 0,233 Industrin 0,210 Tjänstesektorn 0,302 Tjänstesektorn 0,252 i otaia ekonomin] 0,275 Totala ekonomin 0,246 1995 industrin 0,242 industrin 0,231 T Tjänstesektorn 0,311 Tjänstesektorn 0,261 h Italien I Män Kvinnor j Frankrike i" i Män f\Vil ÖstöffPCÉ iMån: Kvinnor Totaia ekonomin 0,203! Totaia ekonomin | 1985 industrin Tjänstesektorn 0,183 0,250! Industrin 0. 182 0,161 Tjänstesektorn 0,212 ' [Totaia ekonomin 1 [Totala ekonomin _[ 0,184 , 0,248? 1983 industrin 0,231 | indugrrin "0,174 j j Tjänstesektorn 0,286 i Tjänstesektorn ' 0,194 Totala ekonomin 0,236 ! otaia ekonomin 0,192 1990 industrie 0,219 industrin 0,173 Tjänstesektorn 0,266 Tjänstesektorn 0,214 "1 iToiaiaekonomrru 0,262 Totaia ekonomin 0,216 1992 Industrin 0,247 Industrin 0,208 rjänstesektorn 0,275 Tjänstesektorn 0,219 [Totaiä:ekone)mIri 0,228 Totaia ekonomin 0. 264 1995 industnn Tjåftsfesélctörn 0,207 0,257 industrin 0,246 Tjänstesektorn 0273 Tabell 2 Lägsta decil i förhållande till genomsnittlig inkomst Nederländerna Män Kvinnor Portugal Män Kvinnor Totala ekonomin 65,165 Totala ekonomin 61,381 1985 Industrin 69,145 industrin 60,893 Tjänstesektorn 62,404 Tjänstesektorn 59,984 Totala ekonomin 63,304 Totala ekonomin 60,341 1990 Industrin 65,785 Industrin 67,306 Tjänstesektorn 61,637 Tjänstesektorn 59,157 Totala ekonomin 62,064 Totala ekonomin 63,738 •"^94 Industrin 65,363 industrin 68,442 Tjänstesektorn 60,078 Tjänstesektorn 63,179 Totala ekonomin 51,117 Totala ekonomin 66,061 1985 Industrin 56,048 Industrin 65,199 Tjänstesektorn 45,203 Tjänstesektorn 53,922 Totala ekonomin 46,726 Totala ekonomin 57,705 1989 Industrin 50,860 Industrin 71,117 Tjänstesektorn 40,762 Tjänstesektorn 53,922 Totala ekonomin 42,853 Totala ekonomin 52,765 1994 Industrin 46,730 Industrin 60,811 Tjänstesektorn 38,884 Tjänstesektorn 46,310 Förenade kungariket Män Kvinnor Italien Män Kvinnor Frankrike Män Kvinnor Österrike Män: •-:::>:--:•:•;:::-::-; Kvinnör-i ; : Totala ekonomin 53,697 Totala ekonomin 58,564 1986 Industrin 58,229 Industrin 63,035 Tjänstesektorn 49,407 Tjänstesektorn 58,879 Totala ekonomin 50,712 Totala ekonomin 54,759 1990 Industrin 55,323 Industrin 60,410 Tjänstesektorn 45,613 Tjänstesektorn 53,568 Totala ekonomin 48,580 Totala ekonomin 52,299 1995 Industrin 53,281 Industrin 57,079 Tjänstesektorn 44,274 Tjänstesektorn 51,745 Totala ekonomin 63,370 Totala ekonomin 58,174 1985 Industrin 65,945 Industrin 60,413 Tjänstesektorn 53,068 Tjänstesektorn 56,381 Totala ekonomin 59,757 Totala ekonomin 65,539 1990 Industrin 61,805 Industrin 69,988 Tjänstesektorn 53,890 Tjänstesektorn 61,332 Totala ekonomin 57,149 Totala ekonomin 67,016 1986 Industrin 59,770 Industrin 69,271 Tjänstesektorn 50,681 Tjänstesektorn 64,073 _ Totala ekonomin 54,545 Totala ekonomin 61,134 1992 Industrin 56,220 Industrin 62,974 Tjänstesektorn 53,058 Tjänstesektorn 60,328. t. Totaia ekonomin 54,108 Totala ekonomin 43. 895 1995 industrin 60,587 Industrin , 49. 112 Tjänstesektorn 46,813 Tjänstesektorn 41. 733 Tabell 3 Sammanfattande statistiska uppgifter om bruttomånadslönernas fördelning bland heltidsanställda män och kvinnor i medlemsstaterna 1994 Gini koefficienter Den nederstra decilen som % - genomsnitt Män Kvinnor Män Kvinnor ;•:•:••: : : ' : : : V : : : : - : : O : : - Ä : : : V : :: :••••'•;•:•:•:• ; : x = S^ ï::-:x= ^-^y^U^^-yMm^ x'xx^x^-x^vX^x^xoE-xïx^vX^x^x^x'x::::: :-::::::::x::::::::::::-:::::::x^::::x;;x::>::::::v:v::::--:::::: x ^ ; - ^^ Xvx::xxx:x:x:x:xl:vxxxxxxxx-x-xx:: x ; x x ^ ^^ - • • • « • • • • *» X:XV:XX:XX^:X-;NL*JX-XXVXX:XXYXY x::x:;x>:^:x:::::x::Px:x:::::x::v:::xxv;xx>v :x:'x:x-x:x:x'Xvx:UKx:x:x-x:-x':xxx:x-: 0. 213 0. 246 0. 238 0. 192 0. 285 0. 318 0. 308 0. 195 0. 300 0. 126 0. 284 0. 333 0. 194 0. 208 0. 214 0. 134 0. 283 0. 270 0. 256 0. 158 0. 290 0. 165 0. 269 0. 290 55. 7 52. 6 52. 7 57. 8 47. 5 47. 0 42. 4 61. 8 42. 2 73. 6 56. 5 42. 8 *) Siffrorna gäller bruttoårslönerna för 1993 eftersom uppgifter för 1994 inte är tillgängliga. Observera att uppgifterna gäller anställda som arbetar 30 timmar eller mer per vecka. Källa: Europeiska gemenskapens hushållsundersökning, första omgången, preliminära uppgifter. 57. 7 55. 2 47. 3 69. 6 41. 5 50. 2 49. 7 65. 3 38. 5 68. 7 60. 0 48. 3 IfY Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1985-95 Nederländerna, totala ekonomin, 1985,1990,1994 Nederländerna, industrin, 1985,1990,1994 1 0 0* m a n l i0a arbetstagare 90 10oVmanliga arbetstagare 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % Nederländerna, tjänstesektorn, 1985,1990,1994 Portugal, totala ekonomin, 1985,1989,1994 1 0 0% manliga arbetstagare 90 1 0 0% manliga arbetstagare 90 -1994 -1989 -1985 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % Portugal, industrin, 1985,1989,1994 6 Portugal, tjänstesektorn, 1985,1989,1994 1 0 Q% manliga arbetstagare 1 Q 0% manliga arbetstagare »-1994 •-1989 »-1985 • - 1 9 94 »-1989 »-1985 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 44 Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1985-95 Förenade kungariket, totala ekonomin, 1986, 1990,1995 8 Förenade kungariket, industrin, 1986,1990,1995 100* m a n' * 9a arbetstagare 1 0 0% manliga arbetstagare 90 80 70 90 80 70 60 50 40 30 20 10 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa Inkomster i % Förenade kungariket, tjänstesektorn, 1986,1990, 1995 10 Italien, totala ekonomin, 1985,1990. % manliga arbetstagare > manliga arbetstagare 60 80 kumulativa inkomster i % kumulativa inkomster i % 11 Italien, industrin, 1985,1990 12 Italien, tjänstesektorn, 1985,1990 1 0 0% manliga arbetstagare 90 •1985 •1990 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa Inkomster I % io> Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1985-95 13 Frankrike, totala ekonomin, 1986,1992 14 Frankrike, industrin, 1986,1992 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 15 Frankrike, tjänstesektorn, 1986,1992 16 Österrike, totala ekonomin, industrin och tjänstesektorn, 1995 100%manliga arbetstagare 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 100 17 Nederländerna, totala ekonomin, 1985,1990,1994 18 Nederländerna, industrin, 1985,1990,1994 100% kvinnliga arbetstagare 90 100% kvinnliga arbetstagare 90 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % A Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1985-95 19 Nederländerna, tjänstesektorn, 1985,1990,1994 20 Portugal, totala ekonomin, 1985,1989,1994 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 21 Portugal, industrin, 1985,1989,1994 22 Portugal, tjänstesektorn, 1985,1989,1994 kumulativa inkomster i % kumulativa inkomster i % 23 Förenade kungariket, totala ekonomin, 1986, 24 Förenade kungariket, industrin, 1986,1990,1995 1990,1995 1 oo% kvinnliga arbetstagare 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % fr Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1985-95 25 Förenade kungariket, tjänstesektorn, 1986,1990, 26 Italien, totala ekonomin, 1985,1990 1995 100% kvinnliga arbetstagare 90 % kvinnliga arbetstagare 60 80 kumulativa inkomster i % kumulativa inkomster i % 27 Italien, industrin, 1985,1990 28 Italien, tjänstesektorn, 1985,1990 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 29 Frankrike, totala ekonomin, 1986,1992 30 Frankrike, industrin, 1986,1992 1 0 0* kvinnliga arbetstagare 90 •1 -1992 '/o kvinnliga arbetstagare 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 6 2> Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1985-95 31 Frankrike, tjänstesektorn, 1986,1992 32 Österrike, totala ekonomin, industrin och > kvinnliga arbetstagare tjänstesektorn, 1995 1 00% kvinnliga arbetstagare kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % </ Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna, 1994 (ECHP data) 33 Belgien, 1994 % av anställda 100 r 34 Danmark, 1994 % av anställda 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 35 Tyskland, 1994 % av anställda 36 Grekland, 1994 % av anställda 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % 37 Spanien, 1994 % av anställda 38 Frankrike, 1994 % av anställda 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i % f Heltidsinkomsternas fördelning bland män och kvinnor i medlemsstaterna91994 (ECHP data) 39 Irland, 1994 % av anställda 100 r 40 Italien, 1994 % av anställda 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster t % 41 Luxemburg, 1994 % av anställda 42 Nederländerna, 1993 % av anställda 100 90 ao 70 60 50 40 30 20 10 -*-Män - »- Kvinnor jsrX y sy y fy 60 80 kumulativa inkomster i % 60 80 kumulativa inkomster i 43 Portugal, 1994 % av anställda 44 Förenade Kungariket, 1994 % av anställda 60 80 kumulativa inkomster i ' 100 90 •! 80 70 60 -i 50 40 30 20 10 uc •\ 80 •! 70 -j 60 -j 50 -; 40 -, 30 "i - 20 •I 10 45 Genomsnittligt antal timmar, som 16 Genomsnittligt antal timmar, som heltidsanställda manliga arbetstagare normalt heitidsanställda kvinnliga arbetstagare normalt. rt arbetade per vecka, 1994 60 [Genomsnittligt antal timmar per vecka • Genomsnittligt antal timmar lör alla heltidsanställda manliga arbetstagare - Q Genomsnittligt antal timmar lör den nedersta decilen 50 40 40 Rn arbetade per vecka, 1994 bu ""Genomsnittligt antal timmar per vecka • Genomsnittligt antal timmar lör alla heltidsanställda kvinnliga arbetstagare Q Genomsnittligt antal timmar för den nedersta decilen ISSN 1024-4506 KOM(96) 698 slutlig DOKUMENT SV 04 06 Katalognummer : CB-CO-96-707-SV-C ISBN 92-78-13788-X Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer L-2985 Luxemburg •ss