title: Kohtuullista palkkaa koskeva kertomus

eurovoc_concepts:
European social policy
pay policy
remuneration of work
standard of living
wage determination

text: EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO Bryssel, 08. 01. 1997 KOM(96) 698 lopull. Kohtuullista palkkaa koskeva kertomus (komission esittämä) Sisällysluettelo Tiivistelmä 1. 0 Yleinen johdanto 1. 1 Taustaa 1. 2 Lausunto 1. 3 Tarkistusmenettely 1. 4 Kertomuksen rakenne 1. 5 Keskeiset kysymykset 2. 0 Tilanne jäsenvaltioissa 2. 1 Johdanto 2. 2 Määrittelyyn liittyvät kysymykset 2. 3 Oikeudet kohtuulliseen palkkaan 2. 4 Palkat ja työmarkkinoiden avoimuus 2. 5 Kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen 2. 6 Inhimillisten voimavarojen kehittäminen 3. 0 Euroopan unionin näkökulma 3. 1 Komission aikaansaama edistys 3. 2 Jäsenvaltioiden edistystä koskeva katsaus 3. 3 Tilastotietoja 3. 4 Tulevaisuudennäkymät Liitteet Sivu 1 <sl id. 14. 3 4 4 6 6 10 20 23 24 24 6 6 13 17 20 A. Lausunto oikeudesta palkkaan yleisinä vapaapäivinä ja sairauden aikana B. Tilastotietoja Tiivistelmä Työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevaan yhteisön peruskirjaan sisältyy periaate, jonka mukaan kaikesta työstä pitää saada oikeudenmukaista palkkaa. Syyskuussa 1993 Euroopan komissio julkaisi lausuntonsa kohtuullisesta palkasta. Lausunnossa keskityttiin seuraaviin kolmeen keskeiseen jäsenvaltioiden toiminta-alueeseen: toiminta työmarkkinoiden avoimuuden parantamiseksi palkkojen osalta, toiminta sen takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan ja toiminta inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi. Työmarkkinaosapuolia pyydettiin ottamaan kantaa näihin kysymyksiin. Euroopan komissio asetti itselleen seuraavat tehtävät: palkkarakenteeseen liittyvän tiedon laadun parantaminen, ammatillisen koulutuksen tarpeet, palkkauksessa noudatettavaan hyvään käytäntöön liittyvä tiedonvaihto ja lisätutkimusten aloittaminen kohtuullisten palkkapolitiikkojen lähentymisen edistämiseksi. Komissio toimitti kertomuksen neuvostolle, talous-ja sosiaalikomitealle ja Euroopan parlamentille kuultuaan työmarkkinaosapuolia. Tämän kertomuksen tulokset perustuvat lähinnä erityiskyselyyn, joka lähetettiin kaikille jäsenvaltioiden hallituksille ja jossa pyydettiin tietoja lausunnon julkaisemisvuoden 1993 jälkeen tapahtuneesta edistyksestä. Kaikki jäsenvaltiot vastasivat kyselyyn, mutta vastausten yksityiskohtaisuus vaihteli. Päätelmät voidaan jakaa a) lainsäädäntöön/sääntelyyn, b) palkanmuodostukseen ja c) palkkoja koskeviin tietoihin. a) lainsäädäntö/sääntely Suurimmassa osassa jäsenvaltioista kohtuullista palkkaa koskeva peruslainsäädäntö oli olemassa ennen komission lausunnon julkaisemista. Yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevat säännökset edelsivät usein lainsäädäntöä, jonka tarkoituksena oli suojata työmarkkinoilla huonossa asemassa olevia ryhmiä. Joidenkin jäsenvaltioiden mielestä kohtuullisen palkan käsite on vaikea ymmärtää, koska se koskee erillisiä vaikkakin toisiinsa liittyviä kysymyksiä oikeudenmukaisesta palkasta ja riittävästä elintasosta. Oikeudenmukainen palkka on vain yksi vaikkakin tärkeä osatekijä riittävän elintason saavuttamisessa. Harvat merkit viittasivat siihen, että jäsenvaltiot olisivat katsoneet komission lausunnon kirvoittaneen toimintaa. Lähin yhteys nähtiin kotityön alalla, missä jotkut jäsenvaltiot olivat ryhtyneet toimiin, luultavasti tosin moninaisten olosuhteiden vaikutuksesta. Suurin osa jäsenvaltioista oli sitä mieltä, että palkkajärjestelmään puuttuminen ei ole toivottavaa ja sitä pitäisi mahdollisuuksien mukaan välttää. Tätä mieltä olivat jopa jotkut sellaiset jäsenvaltiot, joilla on kansallinen vähimmäispalkkapolitiikka. 4,a b) palkanmuodostus Joissakin jäsenvaltioissa palkkauksen epätasa-arvoisuus on syventynyt. Tilannetta ovat pahentaneet teollisuuden muutokset, kuten yritysten hierarkkisuuden purkaminen ja jakautuminen, mikä on aiheuttanut työntekijöihin ja heidän uraansa kohdistuvia uusia paineita. Palkkojen määräytymistapojen muutokset, kuten tulokseen perustuvan palkkauksen lisääntyminen ja perinteisten työehtosopimusneuvottelumuotojen vähentyminen joissakin jäsenvaltioissa, ovat vähentäneet kohtuullisen palkan seurantaan ja säilyttämiseen kohdistuvaa valvontaa. Työmarkkinoiden muutokset, kuten epätyypillisten työmuotojen ja uhanalaisten työpaikkojen lisääntyminen, ovat vaikuttaneet jäsenvaltioiden hallitusten kykyyn vaikuttaa palkkapolitiikkaan. c) palkkoja koskevat tiedot Palkoista tiedottamisen avoimuus on edelleen ongelma kaikissa jäsenvaltioissa. Yleisesti saatavissa olevat jäsenvaltioiden palkkatilastot ovat usein liian yleisluonteisia ja vanhentuneita lisätäkseen avoimuutta, ja vapaita työpaikkoja koskeviin tietoihin pohjautuvilla palkkatiedoilla on liian suppea perusta. Työmarkkinoiden muutokset, kuten palkkaneuvottelujen pirstoutuminen, saattavat heikentää vähimmäispalkkojen seurannan ja asettamisen pohjaa joissakin jäsenvaltioissa. EU:n laajuisia tietoja ansiorakenteesta ja tuloerojen muutoksista ei yleensä ole saatavissa. Eurostat on kuitenkin luonut uusia tietolähteitä ja se antanee lähivuosina joitakin hyödyllisiä suuntaviivoja. Jotkut jäsenvaltiot epäilivät EU:n laajuisten tietojen tarpeellisuutta tässä asiassa ja huomauttivat, että jäsenvaltioiden väliset joskus merkittävätkin erot elintasossa, palkkatasossa ja välillisissä palkkakustannuksissa ovat ongelmallisia. Seitsemästä jäsenvaltiosta (Saksa, Ranska, Italia, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta) saatujen tietojen perusteella palkkajakauma on ajan mittaan; viime vuosien kehitys Alankomaissa on osittain poikkeus tästä suuntauksesta. Lisäksi ansiojakauma näyttää olevan palvelualoilla suurempi kuin teollisuudessa. ib Komissio voi määritellä tiettyjä keskeisiä aloja, joilla edellä mainittuja asioita voidaan kehittää tulevaisuudessa. Esimerkiksi voidaan: levittää yleisiä työoloja ja erityisesti yritystason palkkoja koskevaa hyvää käytäntöä seurata täydennyskoulutuksen kehittämistä ja sen vaikutuksia ansioihin ja sen arvoa työnantajalle ja sitä, miten koulutusmahdollisuuksiin suhtaudutaan (kouluttautumislomat, koulutusavustukset jne. ) kannustaa paikanmääritystä ja palkkojen tasoa koskevien luotettavien tietojen kehittämiseen kaikissa jäsenvaltioissa ja tietyissä kilpailijamaissa tukea vapaita työpaikkoja koskevien kansallisten tietojen kehittämistä ja sitä, että kaikki työmarkkinoiden osapuolet ja erityisesti työnhakijat saavat näitä tietoja. * • «- 1. 0 Yleinen johdanto 1. 1 Taustaa Komissio antoi kohtuullista palkkaa koskevan lausuntonsa syyskuussa 19931 laajan taustatutkimuksen ja työmarkkinaosapuolten kuulemisen jälkeen. Silloin oltiin hyvin huolestuneita työmarkkinoiden pitkäaikaisista ongelmista, jotka heikensivät palkkauksen oikeudenmukaisuutta. Lausunnossa nostettiin esiin esimerkiksi se, että tuottavuuden olisi kasvettava, jotta se vastaisi palkkatason muutoksia sekä se, että palkkaerojen tuomat ongelmat, jotka eivät heijasta oikein puhtaasti työmarkkinoihin liittyviä tekijöitä, johtavat usein näkyvään syrjintään. Komission vastauksen perustana olivat sosiaalisia perusoikeuksia koskevan peruskirjan määräykset, joissa asetettiin muun muassa perusperiaate siitä, että "työstä pitää saada oikeudenmukaista palkkaa". Lisäksi peruskirjassa ehdotettiin, että jokaisen jäsenvaltion tulisi taata, että työntekijät saavat "kohtuullista palkkaa", joka määriteltiin seuraavasti: "Riittäväpalkka, joka mahdollistaa heille (työntekijöille) kunnollisen elintason". Komissio tulkitsi, että se palvelee tätä periaatetta parhaiten kannustamalla jäsenvaltioita noudattamaan sitä niin, että ne mukauttavat omia talous- ja sosiaalipolitiikkojaan ja käyttävät siihen erityisesti seuraavia menetelmiä: ". käyttävät talous-ja sosiaalipolitiikan tavanomaisia keinoja, erityisesti sellaisia, jotka lisäävät tuottavuutta ja kiihdyttävät talouskasvua, torjuvat syrjintää ja takaavat sosiaalisten ryhmien välisen yhteisvastuun toteutumisen. " Komissio katsoi, että kohtuullisen palkan saavuttaminen on tehtävä, johon kuuluu monia politiikan alueita ja siten useita yhteistyökumppaneita jokaisessa jäsenvaltiossa. Tämä yhteisvastuullisuus tuli esiin myös kohtuullista palkkaa koskevan komission lausunnon ehdoissa. 1. 2 Lausunto Tässä on syytä esittää lyhyesti jäsenvaltioiden hallituksille tarkoitetut keskeiset toiminta- alueet, koska ne muodostavat tämän seurantakertomuksen perusrakenteen. Lausunto keskittyi seuraavaan kolmeen jäsenvaltioiden toiminta-alueeseen: toimet työmarkkinoiden palkkoja koskevan avoimuuden parantamiseksi toimet sen takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan toimet inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi Commission Opinion on an Equitable Wage (Bryssel, Euroopan komissio (PO V), KOM(93) 388, syyskuu 1993) l cL Kaikkiin kolmeen toiminta-alueeseen kuului erilaisia toimintaideoita jäsenvaltioiden arvioitaviksi ja joissakin tapauksissa komissio esitti ideoita omasta tehtävästään lausunnon sisältämien asioiden edistämiseksi. Toimet työmarkkinoiden palkkoja koskevan avoimuuden parantamiseksi: Lausunnon mukaan luotettavammat tiedot palkkarakenteista auttaisivat takaamaan, että ongelmat tulevat näkyvimmiksi ja niitä voidaan siten tehokkaammin ratkaista. Myös tarvetta levittää tietoa laajalle korostettiin. Toimet se takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan: Tämän jakson tarkoituksena oli vakuuttaa jäsenvaltioiden hallituksille, että lainsäädännöllisten järjestelyjen olisi oltava riittävät, jotta taattaisiin, että heikossa asemassa olevat ryhmät todella saavat kohtuullista palkkaa. Erityisiä huolenaiheita olivat kotityöntekijöiden kohtelu, syrjivien käytäntöjen jatkuminen ja tarve määrätä vähimmäispalkat neuvottelemalla. Tiedottamisen ja hyvän käytännön kehittämisen katsottiin olevan tärkeitä osatekijöitä näiden päämäärien saavuttamisessa. Tässä jaksossa viitattiin myös tarpeeseen välttää kielteisiä seurauksia, joita näiden heikossa asemassa olevien ryhmien aseman parantamiseksi toteutettavilla toimenpiteillä voi olla, mukaan lukien niiden kielteinen vaikutus työpaikkojen luomiseen. Toimet inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi: Tämä oli lausunnossa melko laaja alue, jonka tarkoituksena on saada jäsenvaltiot huomaamaan, että on tärkeätä kiinnittää jatkuvasti huomiota työvoiman kehittämiseen. Tällä alueella korostettiin ihmisten kykyjen kehittämistä niin, että heistä on työnantajalle enemmän hyötyä ja he saavat parempaa palkkaa. Painopiste oli selvästi koulutuksessa kaikilla tasoilla. Lausunnon lopussa työmarkkinaosapuolia pyydettiin ottamaan kantaa esiin tulleisiin asioihin. Tarkemmin ottaen komissio asetti itselleen useita tehtäviä, joiden se uskoo edistävän jäsenvaltioiden kykyä vastata lausunnossa esitettyihin toimenpiteisiin. Nämä tehtävät ovat seuraavanlaiset: toteutetaan asianmukaisia toimenpiteitä, joilla parannetaan yhteisön tasolla saatavissa olevaa, erityisesti palkkarakenteita koskevaa tietoa, kehitetään ammatillisen koulutuksen rakenteita niin, että ne vastaavat paremmin työntekijöiden ja yritysten muuttuvia ammattitaitoa ja uudelleenkoulutusta koskevia tarpeita. Tämä tapahtuu keräämällä ja levittämällä tietoa alan kokemuksista ja edistämällä asianomaisten välistä yhteistyötä, kannustetaan kautta yhteisön tapahtuvaa, yritysten palkkauskäytäntöjä koskevaa tiedonvaihtoa, toteutetaan yhteistyössä jäsenvaltioiden ja työmarkkinajärjestöjen kanssa lisätutkimuksia jäsenvaltioiden kohtuullisten palkkapolitiikkojen lähentämiseksi. Lopuksi komissio sai tehtäväkseen laatia kertomuksen lausunnon toteuttamisen myötä saavutetusta edistyksestä ja kohdatuista esteistä noin kolme vuotta lausunnon julkaisemisen jälkeen ja järjestää vuoden välein kaksi jatkoseurantaa. Tämä kertomus on komission vastaus näihin vaatimuksiin ja 3 jaksossa on yhteenveto komission itsensä ehdottamista toimista. 1. 3 Tarkistusmenettely Tämän kertomuksen pääasiallisena tietolähteenä ovat olleet jäsenvaltioiden vastaukset kyselyyn, joka toimitettiin kansallisille työministeriöille tai muille asianmukaisille elimille vuoden 1995 puolivälissä ja jossa pyydettiin tietoja alkuperäisen lausunnon pääotsikoita seuraillen. Kyselyssä tiedusteltiin seuraavia asioita jokaiselta jäsenvaltiolta: oikeudet kohtuulliseen palkkaan palkat ja työmarkkinoiden avoimuus kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen inhimillisten voimavarojen kehittäminen Kutakin kysymystä edelsi selittävä huomautus, jossa hahmotettiin kohtuullisen palkan taustaa ja kerrottiin, että tällainen kertomus tarvittaisiin kolmen vuoden kuluttua. Jäsenvaltioita pyydettiin vastaamaan kyselyyn syyskuun 1995 loppuun mennessä ja erityisesti pyydettiin, että myös kaikki vastauksia tukevat asiakirjat lähetettäisiin niiden mukana. Loppujen lopuksi vain harva jäsenvaltio vastasi määräajassa ja niinpä aikaa jatkettiin monta kertaa. Tammikuun 1996 loppuun mennessä oli vastannut 13 jäsenvaltiota. Portugali ja Ruotsi vastasivat hieman myöhemmin ja siten vastaukset saatiin EU:n 15 jäsenvaltiolta. Vastausten yksityiskohtaisuus vaihteli suuresti ja tausta-aineistoa lähetettiin niukasti. Yksi jäsenvaltio (Italia) lähetti työ-ja sosiaaliministeriön virallisen näkemyksen lisäksi keskeisten työmarkkinajärjestöjen2 kuulemisissa esiin tulleet näkökannat. Myös muut jäsenvaltiot olivat kysyneet työmarkkinaosapuolten kantaa ennen vastaustensa laatimista. Uusimmat kolme jäsenvaltiota (Itävalta, Suomi ja Ruotsi) eivät olleet EU:n jäseniä, kun kohtuullista palkkaa koskeva lausunto laadittiin. Itävalta ja Suomi antoivat kuitenkin yksityiskohtaiset selvitykset senhetkisestä tilanteestaan kyselyn asianmukaisissa kohdissa, ja niiden kannanotot ovat mukana yleisessä edistystä koskevassa esityksessä kertomuksen 2 jaksossa. Asiassa kuultiin INTERSIND, CGIL, CISL, UIL ja CIDA. seuraavia järjestöjä: CONFAGRICOLTURA, CONFAPI, 1. 4 Kertomuksen rakenne Koska jäsenvaltioiden vastaukset kyselyyn ovat erityyppisiä, kertomuksen keskeinen osa, 2 jakso, on esitetty yhteisesityksenä, jossa käsitellään komission lausunnossa esille otettuja kysymyksiä. Jäsenvaltiokohtaisia esimerkkejä annetaan tarpeen mukaan. Jaksossa tarkastellaan vastauksia seuraavien neljän pääotsakkeen mukaisesti: Oikeudet kohtuulliseen palkkaan Palkat ja työmarkkinoiden avoimuus Kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen Inhimillisten voimavarojen kehittäminen Kertomuksen 2 jakson esitys on perustana 3 jaksolle, jossa esitetään lyhyesti keskeiset kansallisista vastauksista esille tulleet kysymykset ja tekijät ja sijoitetaan ne EU:n laajuiseen yhteyteen. Kertomuksen 3 jaksossa esitetään lyhyesti komission vastaus lausunnossa sille asetettuihin tehtäviin. Jaksossa on myös yleisesitys jäsenvaltioiden aikaansaamasta edistyksestä, tietoja tämän aihealueen saatavana olevista tilastoista ja katsaus tulevaisuuteen, jossa hahmotellaan komission mahdollista tehtävää kohtuullisen palkan asiassa. 1. 5 Keskeiset kysymykset Kohtuullista palkkaa jäsenvaltioissa koskevan keskustelun kehykseksi on valaisevaa käsitellä ensin joitakin keskeisiä asioita, jotka vaikuttanevat toimintaan tällä alalla. Jotkut näistä tekijöistä tulivat esiin komission lausunnossa. Esimerkiksi palkkojen, tuottavuuden, työllisyyden ja sosiaalisten tekijöiden väliset suhteet sekä syyt siihen, että palkkataso vaihtelee EU:n jäsenvaltioiden välillä. Nämä kysymykset ovat ajankohtaisia edelleen kolmen vuoden jälkeen. On tärkeää arvioida uudelleen joitakin niistä, jotta saadaan käsitys työmarkkinoiden usein erittäin dynaamisista muutoksista. Työmarkkinoilla tapahtuu edelleen muutoksia. Erityisesti se, että epätyypillisten työntekomuotojen ja uhanalaisten työpaikkojen määrä kasvaa, vaikuttaa vastaisuudessa merkittävästi jäsenvaltioiden hallitusten kykyyn vaikuttaa palkkoihin. Esimerkiksi korkea itsensä työllistämisen taso tarjoaa hyvin pienet mahdollisuudet harjoittaa palkkapolitiikkaa, ja määräaikaiset sopimukset ja joustava työaika mutkistavat palkkapolitiikan vaihtoehtoja. Monia näistä työvoimaryhmistä ei voi koskaan saada palkkapolitiikan piiriin, vaikka joillekin vaihtoehdot eivät ole yhtä selkeät. Mahdollisesti huonossa asemassa olevien ryhmien kuten osa-aikatyöntekijöiden osalta on esimerkiksi jo merkkejä siitä, että kokopäivätyöntekijöille tarjotun tapainen sääntely on täysin mahdollista. Enemmän vaikeuksia aiheuttavat palkkojen määräytymisen joskus merkittävätkin muutokset. Joissakin jäsenvaltioissa perinteiset työehtosopimusneuvottelun muodot ovat romahtaneet ja niissä suositaan yksilöllisiä palkkajärjestelyjä, joihin liittyy usein tulokseen perustuvan palkan kaltaisia tekijöitä. Sellaisessa tilanteessa on vaikea valvoa, millaista palkkaa työntekijät saavat. Silloin ongelmana on myös palkkojen vaihtelu vuodesta toiseen, kun yrityksen tuotto vaihtelee. Tämä aiheuttaa erityisiä ongelmia seurannalle ja sille, että yritetään säilyttää kohtuullista palkkaa. Myös kansallisesta vähimmäispalkasta keskustellaan. Vain pienessä osassa jäsenvaltioista on kansallinen vähimmäispalkkapolitiikka, ja muissa jäsenvaltioissa useita eri vähimmäispalkkoja vahvistetaan eri työehtosopimuksissa tai toimet keskitetään tietyille heikossa asemassa oleville aloille. Matalan palkan ja perheen matalan tulotason välinen suhde on monimutkainen. Lisäksi sosiaalipolitiikalla on täydentävä tehtävä käsiteltäessä riittämätöntä elintasoa, joka tosin usein johtuu työntekijöiden tarpeisiin riittämättömistä palkoista. Lisäksi kaikkialla EU:n työmarkkinoilla palkkaa koskeva epätasa-arvo on syventynyt erityisesti, koska työllisyyden kasvu on ollut heikkoa ja työttömyys korkea. 3 Yleisemmin taloutta ajatellen jäsenvaltioissa on käynnissä huomattava teollinen muutos. Se kehitys, että tuotannossa on entistä vähemmän ja palvelualalla entistä enemmän työpaikkoja, on jatkunut jo jonkin aikaa ja jatkuu edelleen useimmissa tapauksissa. Joissakin tapauksissa esimerkiksi yritysten hierarkkisuuden purkaminen ja jakautuminen ovat aiheuttaneet työntekijöille merkittäviä muutoksia uratavoitteissa. Tämä on vaikuttanut siihen, miten palkkaeroihin suhtaudutaan, ja antanut lisämerkkejä siitä, miten perinteiset palkkajärjestelymuodot voidaan säilyttää. Kaikki nämä tekijät on otettava huomioon, kun tarkastellaan, miten kohtuullisen palkan tavoitetta on käsitelty jäsenvaltioissa. EU:n työmarkkinoiden monimuotoisuus tarkoittaa kuitenkin sitä, että näiden tekijöiden voimakkuus vaihtelee. Osittain se johtuu siitä, että joillakin jäsenvaltioilla on muita enemmän kokemusta työmarkkinoiden muutoksista. Tämä on hyvä asia muille jäsenvaltioille, sillä niillä on mahdollisuus oppia muiden kokemuksista. Katso esimerkiksi Freeman R ja Katz C F (1994) 'Rising Wage Inequality: the United States vs Other Advanced Countries' (teoksessa R Freeman (toim. ), Working Under Different Rules, New York, Russel Sage Foundation ja NBER, s. 29-62). 2. 0 Tilanne jäsenvaltioissa 2. 1 Johdanto Kaikki kyselyyn vastanneet jäsenvaltiot vastasivat järjestelmällisesti seuraten kyselyn alaotsakkeita. Yksityiskohtaisuus kuitenkin vaihteli huomattavasti jäsenvaltioiden välillä, ja asetettuja kysymyksiä oli myös tulkittu eri tavoin. Jotkut jäsenvaltiot esimerkiksi selittivät pitkästi kohtuullista palkkaa koskevan lainsäädännön historiaa, kun taas muut vastasivat suoremmin kysymykseen keskittyen komission lausunnon jälkeisiin muutoksiin. Ottaen huomioon nämä lähestymistapojen erot ei ole tarkoituksenmukaista selvittää erikseen muutoksia jokaisessa jäsenvaltiossa. Niinpä esityksen pohjaksi on tässä jaksossa otettu kyselyn neljä pääotsaketta ja jäsenvaltiokohtaisia esimerkkejä annetaan tarpeen mukaan. 2. 2 Määrittelyyn liittyvät kysymykset Monien jäsenvaltioiden (esimerkiksi Itävallan, Belgian, Saksan ja Ranskan) mielestä kohtuullisen palkan käsite on hieman harhaanjohtava. Suurin ongelma on, että se sekoitetaan usein paljon laajempaan kohtuullisen elintason käsitteeseen. Itävallan vastauksessa selitettiin edelleen, että palkan määräytymisen perusta pitäisi ole se, että palkat heijastavat suoritetun työn arvoa. Tämän määritelmän hyväksyminen (kuten suurin osa jäsenvaltioista nimenomaisesti teki) tarkoittaa sitä, että jos elintaso otetaan huomioon palkkaa määritettäessä, samasta työstä maksettaisiin erisuuruisia palkkoja (jos oletetaan, että samaa työtä tekevillä työntekijöillä on erilaiset tuloperusteet - jälleen aivan mahdollinen kuvio). Tämä tekisi tyhjäksi koko palkan määrittämisprosessin ja johtaa siihen lopputulokseen, että elintason mukautukset eivät kuulu palkka- vaan sosiaalipolitiikkaan. Kaikki jäsenvaltiot ovat samaa mieltä siitä, että palkan määrittäminen on pääasiassa työnantajan ja työntekijän (tai heidän edustajiensa) vastuulla, ja sellaisenaan puuttumista tähän menettelyyn vastustetaan hyvin kiihkeästi. Ei siis ole yllättävää, että suurin osa jäsenvaltioista ei kyennyt osoittamaan suoraa yhteyttä kohtuullista palkkaa koskevan komission lausunnon ja kansallisten hallitusten kolmen viime vuoden aikaansaannosten välillä. Suurin osa jäsenvaltioista oli tyytyväisiä lausunnon sanamuotoihin ja toissijaisuusperiaatteen korostamiseen eikä tuntenut suurta tarvetta puuttua siinä kaavailtuihin toimenpiteisiin. Monet jäsenvaltiot olivat sitä mieltä, että niillä oli jo ennen lausunnon julkaisemista riittävän kattavia politiikkoja ja käytäntöjä, joilla voitaisiin taata kohtuullisen palkan tavoitteen laajojen tarkoitusperien toteuttaminen. 2. 3 Oikeudet kohtuulliseen palkkaan Jäsenvaltioita pyydettiin vastaamaan siihen lausunnon kohtaan, joka koskee peruskirjaa työntekijöiden sosiaalisista perusoikeuksistapa oikeutta kohtuulliseen palkkaan ja tarvetta vahvistaa tätä oikeutta. Jäsenvaltiot antoivat enimmäkseen tietoja siitä, miten niiden lainsäädännnössä käsitetään oikeus suoritetusta työstä saatavaan palkkaan. Tuli esiin selvä jako niihin jäsenvaltioihin, joiden perustuslaissa on kohtuullista palkkaa koskevia säännöksiä ja niihin, joissa on hajanaisempia lainsäädännöllisiä määräyksiä. Vain kolme jäsenvaltiota, Italia, Portugali ja Espanja, ilmoittivat, että oikeus kohtuulliseen palkkaan on osa niiden perustuslakia. Italia käyttää seuraavaa terminologiaa: ". palkka, joka vastaa työn määrääjä laatua, "5 Siinä määritelmän katsotaan tarkoittavan myös, ettei maksetun palkan pidä olla vain oikeudenmukainen suhteessa suoritettuun työhön vaan että lisäksi sen pitäisi olla riittävä perheen tarpeisiin. Tilanne on pitkälti samanlainen Espanjassa, jossa myös käytetään ilmaisua "kohtuullinen palkka" ja lisäksi vaaditaan, että palkan on oltava riittävä perheen tarpeisiin. 6 Lisäksi Espanjan perustuslain 40 artiklan 1 kohdassa säädetään, että talous- ja sosiaalipolitiikan periaatteen mukaisesti työvoimatoimistojen pitäisi edistää tilannetta, joka vauhdittaa kehitystä kohti yksittäisten työntekijöiden ansioiden ja alueellisten ansioerojen tasa-arvoisempaa jakautumista. Portugalissa nimenomaisten perustuslain säännösten tukena on viittaus kansalliseen vähimmäispalkkaan ja sen rooliin kohtuullisen palkan saavuttamisessa. 7 Suurimmassa osassa jäsenvaltioita ei ole nimenomaisia perustuslaillisia määräyksiä ja, kiintoisaa kyllä, ne eivät välttämättä viittaa. kohtuullisen palkan käsitteeseen. Esimerkiksi Ranskassa palkkojen vapaata määrittämistä pidetään työtekijöiden oikeuksien perusperiaatteena ja sen tukena on laaja lainsäädäntö, ja tämä on perusperiaatteena muissakin jäsenvaltioissa. Saksassa kohtuullista palkkaa ei yleisesti hyväksytä palkan määrittämisen perustaksi mutta oikeus vapaisiin työehtosopimusneuvotteluhin hyväksytään ja tämä järjestelmä auttaa takaamaan, että vahvistetaan oikeudenmukaiset palkat. Tämän korostamiseksi Saksan vastauksessa esitettiin, että se, ettei kukaan ole koskaan valittanut, että työehtosopimuksessa päätetyt palkat eivät olisi kohtuullisia, todistaa järjestelmän toimivuudesta. Palkkojen vapaa määrittäminen työehtosopimusneuvottelujärjestelyillä onkin kaikkein tavallisin perusta kohtuullisten palkkojen takaamiseksi jäsenvaltioissa. Työehtosopimusten kattavuus on kuitenkin muuttumassa monissa jäsenvaltioissa, kun perinteiset käytännöt katoavat ja yksilöllinen paikanmääritys yleistyy. EU:n alueella tässä on menty kaikkein pisimmälle Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jonka (vastauksen mukainen) kanta on se, ettei ole hallituksen pidä mitenkään puuttua palkkajärjestelyihin. Asiaa käsitellään perustelujen 3 kohdassa ja lausunnon 1 kohdassa. Sisältyy Italian perustuslain 36 artiklaan. Sisältyy Espanjan perustuslain 35 artiklan 1 kohtaan. Portugalin tasavallan perustuslaki, 59 artikla, 2 kohta. Vastauksessa perusteltiin Yhdistyneen kuningaskunnan kantaa sillä, että todelliset palkat kasvoivat huomattavasti vuosina 1979 -1995. Ne kasvoivat 35 prosentilla kokopäiväisillä miespuolisilla työntekijöillä ja 56 prosentilla kokopäiväisillä naispuolisilla työntekijöillä. Tässä tapauksessa naisten palkannousu oli erityisen suuri. Toinen äärimmäisyys on Itävalta, jossa työehtosopimukset ovat oikeudenmukaisten palkkojen määrittämisen perustaja hyväksytty tapa suojella työntekijän oikeuksia. Se eroaa suurimmasta osasta muita jäsenvaltioita kuitenkin siinä, että näitä työehtosopimuksia sovelletaan niin laajasti, että ne kattavat kaikki tietyn alan työntekijät riippumatta siitä, ovatko he suoraan edustettuina neuvotteluissa. Tilanne johtuu siitä, että kaikkien yritysten on kuuluttava paikalliseen kauppakamariin, ja näillä kauppakamareilla on keskeinen asema työntekijäjärjestöjen kanssa käytävissä työehtosopimusneuvotteluissa. Kaikkien jäsenjärjestöjen on siis noudatettava kauppakamarinsa tekemiä työehtosopimuksia. Tässäkin laajassa järjestelmässä on kuitenkin poikkeuksia. Silloin kun työnantajilla ei ole yhdyselimiä, jotka osallistuisivat työehtosopimusneuvotteluihin, hallintoviranomainen (Bundeseinigungsamt) voi julkaista vähimmäispalkkataulukoita. Niissä määrätään vähimmäispalkkatasosta ja kustannusten korvaamisesta. Poikkeuksellinen tilanne voi syntyä myös, jos lakisääteisen edustajiston sijaan vapaaehtoisuuteen perustuva työnantajajärjestö allekirjoittaa työehtosopimuksen, minkä vuoksi työehtosopimusneuvottelujen tuloksena syntyneet sopimukset eivät sido kaikkia työnantajia (siis vapaaehtoisuuteen perustuvaan järjestöön kuulumattomia työnantajia). Näihin tapauksiin on varauduttu siten, että Bundeseinigungsamt laajentaa työehtosopimusten soveltamisalaa niihin työnantajiin, jotka eivät ole kyseisen työehtosopimuksen sopimuspuolia. Tällöin kuitenkin vain laajennetaan työehtosopimuksen soveltamisalaa eikä muuteta sopimuksen ehtoja. Myös Ruotsissa on yleistä, että työehtosopimusten piiriin kuuluvat kaikki tietyn alan työntekijät ja siten myös ne, jotka eivät ole edustettuina neuvotteluissa. Laajat työehtosopimukset ovat yleinen käytäntö myös Suomessa, missä niillä määrätään palkkojen lisäksi kaikenlaisista työehdoista. Sopimuksissa määrätään yleensä lomista ja muista etuuksista ja niissä saatetaan määrätä myös koulutuksesta. Tämä on yleinen suuntaus monissa muissakin jäsenvaltioissa. Esimerkiksi Saksassa on erityisen hyvin rakentunut ja lailla taattu työehtosopimusneuvottelujärjestelmä, joka kattaa palkkojen lisäksi monia muita työhön liittyviä asioita. Jäsenvaltiot ovat säätäneet entistä enemmän erityislakeja, jotka koskevat myös kasvavaa epävarmoissa työsuhteissa olevien joukkoa. Kotityöntekijät ovat tässä suuri ryhmä, ja Itävallassa heitä suojaa erityinen laki (Heimarbeitsgesetz), jossa säädetään palkoista ja muista työehdoista erityisten kotityötoimikuntien avulla. Saksassa on samantapainen järjestelmä, jossa kotityöntekijöiden palkat on sidottu kotityöntekijöiden komiteoiden asettamiin taksoihin. Komiteoihin kuuluu työnantajien ja kotityöntekijöiden edustajia ja puolueeton puheenjohtaja. Espanjan lain mukaan kotityöntekij öille on maksettava tavanomaisemmassa työpaikassa vastaavasta työstä maksettavaan palkkaan verrattavaa palkkaa8. Portugalissa tilanne on hyvin samantapainen. 9 Alankomaissa valmistellaan erityistä lakia kotityöntekijöiden suojelemiseksi. On kiintoisaa huomata, että vastauksissa monikaan jäsenvaltio ei korostanut vähimmäispalkkoja koskevia määräyksiään. Tämä kertoo tällaisten toimenpiteiden merkityksestä turvatoimena, jota ei ehkä kovinkaan paljon käytetä. Kaikissa jäsenvaltioissa on jonkinlainen vähimmäispalkkaa koskeva määräys. Määräykset vaihtelevat kuitenkin laajoista kaikki alat ja työmuodot kattavista määräyksistä (esimerkiksi Ranskassa) hyvin rajallisiin määräyksiin, kuten Yhdistyneessä kuningaskunnassa, missä vain yksi ala, maatalous, kuuluu nykyään vähimmäispalkkajärjestelyn piiriin. Jäsenvaltioiden vähimmäispalkkaa koskevat määräykset voidaan jakaa seuraaviin kolmeen ryhmään: laissa säädetty kansallinen vähimmäispalkka (Ranska, Luxemburg, Alankomaat, Portugali, Espanja) työehtosopimuksilla määrätyt vähimmäispalkat (Itävalta, Belgia, Tanska, Saksa, Kreikka, Italia, Suomi, Ruotsi) tietyille heikossa asemassa oleville aloille määrätyt vähimmäispalkat (Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta) Ranskassa kansallinen vähimmäispalkka (SMIC) vahvistettiin vuonna 1970, ja sitä pidetään yllä kaksivaiheisella mukautusmenetelmällä. Vähimmäispalkka arvioidaan kuukausittain vähittäismyynti-indeksin perusteella ja tarkistetaan vuosittain, jolloin otetaan huomioon maan taloudellinen ja sosiaalinen tilanne laajemmin. Portugalissa kansallinen vähimmäispalkka määrättiin vuonna 1974 ja vuodesta 1978 lähtien hallitus on tarkistanut sen vuosittain työmarkkinaosapuolten kanssa käytyjen neuvottelujen perusteella/Vuosina 1991, 1992 ja 1996 tarkistuksesta sopivat työmarkkinaosapuolet keskenään. Tavallisin tapa on vahvistaa vähimmäispalkkatasot työehtosopimuksilla, mikä tarkoittaa sitä, että vähimmäistasot vaihtelevat aloittain. Alankomaissakin, missä on määrätty kansallinen vähimmäispalkka (vaikkakin sidottu työehtosopimusten pohjalta tehtyyn palkkaindeksiin) työntekijät kuuluvat aloittain tai yrityskohtaisesti sovittujen vähimmäispalkkojen piiriin, jotka ovat keskimääräisesti 15 prosenttia lainmukaista vähimmäispalkkaa korkeampia. Työmarkkinaosapuolet ovat kuitenkin aikeissa sopia palkkatasosta, jonka alaraja vastaa lainmukaista vähimmäispalkkaa tai on hieman tätä korkeampi. Irlannissa on työneuvostojen (Joint Labour Councils) järjestelmä, joka määrää vähimmäispalkkojen lisäksi kaikista alan ja ammattikunnan taksoista. Se toimii paljon laajempana yhteistyöjärjestelmänä hallituksen ja työmarkkinaosapuolten välillä. Vuodesta Vuoden 1995 työntekijöitä koskeva laki (13 artikla). Vuosina 1990 ja 1991 tehdyt talous-ja sosiaalisopimukset (voimassa vuosina 1991 ja 1992) sekä vuoden 1996 lyhyen aikavälin sosiaalisopimus 1987 on järjestetty kolmivuotisia kansallisia ohjelmia, jotka ovat olleet peruskehyksenä talous-ja sosiaalipolitiikoille ja joihin sisältyvät kaikilla aloilla sovellettavat palkkojen nousun ylärajat. Näitä sopimuksia painotetaan matalapalkkaisten eduksi, jotta kohtuulliset palkat säilyisivät. Järjestelmä ei kuitenkaan ole riippuvainen yksinomaan vaikuttamisesta palkkoihin vaan takaa myös, että sosiaalietuuksilla on merkityksensä. 2. 4 Palkat ja työmarkkinoiden avoimuus Kohdassa Toiminta työmarkkinoiden palkkaa koskevan avoimuuden parantamiseksi' lausunnossa ennustetaan, että vertailukelpoisten tilastotietojen keräämisen ja levittämisen edistäminen auttaisi takaamaan, että palkoissa noudatetaan suurempaa oikeudenmukaisuutta. Vastauksissaan suurin osa jäsenvaltioista myönsi, miten tärkeä merkitys hyvillä tilastoilla on avoimuuden perustana, mutta harva oli tehnyt mitään sitten vuoden 1993 kartuttaakseen omia tietojaan. Poikkeuksena tähän yleissääntöön oli Tanska, missä työmarkkinajärjestöt alkoivat vuonna 1993 yhdessä maan tilastokeskuksen (Danmarks Statistik) kanssa kehittää uusia palkkatilastoja tarjotakseen enemmän yksityiskohtaisia tietoja kautta maan. Vuoden 1995 loppuun mennessä tietoja oli koko työmarkkinoista ja kaikista palkkauspolitiikkaan liittyvistä asioista (palkkojen lisäksi muun muassa sairauspäivärahoista, eläkkeistä). Epäilemättä melko korkea ammattiliittoihin kuulumisen aste on mahdollistanut sen, että Tanska saattoi kerätä sellaisen tietomäärän ilmapiirissä, missä palkkoihin suhtaudutaan hyvin avoimesti työmarkkinaosapuolten vankan tuen ansiosta. Samanlainen tilanne on Ruotsissa, missä on saatavilla kattavia palkkatilastoja. Luxemburgissa sitä vastoin kokoontui vuonna 1995 kolmikantakomitea pohtimaan palkkoja koskevien lisätietojen tarvetta mutta päätti, ettei uusia toimenpiteitä silloin tarvittu. Luxemburgissa asiaa sentään pohdittiin, mutta harvat merkit osoittavat, että saatavilla olevia palkkatietoja olisi niin ponnekkaasti tarkasteltu muissa jäsenvaltioissa viime vuosien aikana. Vain Itävallan vastauksessa mainittiin sen osallistumisesta uuteen EU:n laajuiseen ansiorakenteita koskevaan tietojenkeruuseen. Se on tarkoitus toteuttaa vuonna 1996 ja siinä seurataan uuden kotitalouksia koskevan tietojenkeruun kehittymistä, josta saadaan ansioita koskevia tietoja. Jossain määrin nämä suuret muutokset Itävallassa johtuvat sen hiljattaisesta liittymisestä EU:hun. Kuitenkin jo ennen vuotta 1995 Itävallan tilastokeskus (OSTAT) julkaisi säännöllisin väliajoin tilastoja tulojen tasosta kansantalouden eri osa-alueilla. Viime vuosina on keskitytty lähinnä tulonjakoon. Suomen vastauksessa ei eritelty mitään uusia tilastoja koskevia muutoksia mutta vakuutettiin, että Suomessa tehdään jo ansioita ja työoloja koskevia tilastotutkimuksia. Itse asiassa suurin osa jäsenvaltioista keskittyi vakuuttamaan, että ne toteuttavat jo monenlaisia paikkatutkimuksia, jotka tuottavat hyödyllisiä vertailukelpoisia tilastoja. Tilastojen katsottiin riittävän takaamaan korkea avoimuuden taso työmarkkinoilla. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa on pitkä paikkatutkimusten perinne. Siellä ilmestyy vuosittain ansioita koskevat tutkimukset New Earnings SurveyJa Labour Force Survey sekä kotitalouksien menoja koskeva tutkimus, ja vastauksessa todettiin, että niitä 10 ei ole tarkoitus laajentaa. Samaan tapaan Alankomaiden tilastokeskus (CBS) on mukana tuottamassa ansioita koskevia tietoja ja tekee yhteistyötä keskussuunnitteluviraston (Central Planning Bureau) kanssa alalla. Saksassa on samaan tapaan hyvin kehittynyt tilastointijärjestelmä samoin kuin Ranskassa, missä työministeriö (MTDP) julkaisee kuukausittain palkkaindeksejä ja toteuttaa erilaisia paikkatutkimuksia yhdessä kansallisen tilastokeskuksen (INSEE) kanssa. Ranskassa näillä tiedoilla on tärkeä merkitys sosiaalisessa vuoropuhelussa kolmikantaneuvoston kokouksissa neljännesvuosittain. Tilastojen lisäksi niissä jäsenvaltioissa, joissa on hyvin kehittynyt työehtosopimusneuvottelujärjestelmä (suurimmassa osassa), toinen keino avoimuuden takaamiseksi on sopimusehtoja koskevan tiedon levittäminen. Esimerkiksi Belgiassa työministeriö arkistoi kaikki sopimukset ja niitä voi vapaasti tarkastella. Samantapainen tilanne on Italiassa, missä kansalliset työehtosopimukset julkaistaan ja palkkatasoja koskevat tiedot asetetaan selkeästi nähtäville. Saksassa molemmat osapuolet voivat vapaasti tutustua työehtosopimuksiin ja myös rajatumman julkisen sektorin sopimusten ehtoja julkaistaan laajasti. Työ-ja sosiaaliministeriö ylläpitää työehtosopimusten julkista rekisteriä. Alueellisten työehtosopimusten tilanne on samanlainen useimmissa Saksan osavaltioissa. Itävallassa kaikki sopimukset on rekisteröitävä työ- ja sosiaaliasiain ministeriössä, minkä jälkeen niitä voi kuka tahansa vapaasti tutkia. Suomessakin työehtosopimukset ovat vapaasti nähtävissä ja niissä on usein tietoja niistä työn arvotusperusteista, joiden perusteella työn todellinen (rahassa mitattu) arvo on määritelty. Kaikissa edellä olevissa tapauksissa ainoa rajoitus tiedonsaannissa on se, että henkilökohtaiset palkat eivät kuulu tämän avoimuuden piiriin vaan ovat luottamuksellisia. Portugalissa työehtosopimukset, jotka ovat toimialakohtaisten palkkasopimusten tärkein muoto, on toimitettava työministeriöön. Ministeriö ylläpitää työehtosopimusrekisteriä ja julkaisee sopimukset ministeriön virallisessa lehdessä. Espanjassa työehtosopimukset rekisteröi työehtosopimuksen kohteena olevan alueen toimivaltainen työvoimaviranomainen. Lisäksi työehtosopimukset on julkaistava (maksutta) Espanjan hallituksen virallisessa lehdessä (Boletin Oficial delEstadö) tai vastaavassa itsehallintoyhteisön tai maakunnan virallisessa lehdessä riippuen sopimuksen alueellisesta soveltamisalasta. Sopimusten julkaiseminen takaa työmarkkinoiden avoimuuden palkkojen osalta. Silloin, kun työehtosopimuksia ei ole, olemassa olevista palkoista on selvästi vähemmän tietoja saatavilla. Tämä on enimmäkseen tilanne Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja vähemmässä määrin Irlannissa, missä suuntauksena on ollut se, että työehtosopimusneuvotteluja käydään entistä vähemmän ja yksilötason palkkaneuvotteluja työnantajan ja työntekijän välillä käydään entistä enemmän. Tietysti työehtosopimukset antavat usein vain summittaisia palkka-alarajoja, joita paikallisissa tai yksilötason neuvotteluissa sitten parannellaan. Kuitenkin sellaisilla työmarkkinoilla, missä työehtosopimusneuvotteluilla ei ole niin suurta merkitystä, palkkojen avoimuus on sitä vähäisempää. Tilannetta eivät juurikaan auta paikkatutkimuksista saatavat luotettavat 11 tiedot, sillä ne ovat aina reippaasti vanhentuneita siinä vaiheessa, kun ne julkaistaan. Tyypillistä on, että tiedot ovat vähintään vuoden ja usein kaksi tai kolme vuottakin vanhoja, mikä tuskin tukee lyhyen aikavälin toimia avoimuuden edistämiseksi. Lausunnossa mainitaan työvoimapalvelujen mahdollisesta tehtävästä työmarkkinoiden avoimuuden edistämiseksi, ja jokunen jäsenvaltio tarttui tähän seikkaan vastauksessaan. Työvoimatoimistoista saatavien tietojen etu on se, että ne ovat luultavasti ajan tasalla, koska ne perustuvat yleensä ajankohtaisiin tietoihin avoimista työpaikoista. Lisäksi tietoja saavat helpommin ne osapuolet, jotka luultavasti kärsivät epätasa-arvoisista palkoista (siis työnhakijat tai työssä olevat työntekijät). Tietojen oikeellisuus voi tietysti olla ongelma, vaikka yleensä työtä hakiessa saa melko luotettavia tietoja työpaikkojen tarjoamista palkoista. Työvoimapalvelut vaihtelevat huomattavasti eri jäsenvaltioissa, mutta vastauksissa ei ollut paljonkaan tietoja, jotka olisivat valottaneet näitä eroja. 10 Itävalta toteutti merkittävän toimenpiteen vuonna 1994 perustaessaan uuden työvoimapalvelun (Arbeitsmarktservice), joka on työllisyyspolitiikan toteuttamisesta vastaava julkisoikeudellinen palvelulaitos. Tästä tehtävästä vastasivat valtion viranomaiset vuoteen 1994, jolloin laitos yksityistettiin. Julkisten työvoimapalvelujen lisäksi yksityisen sektorin työvoimatoimistoilla on kuitenkin oma merkityksensä tässä asiassa. Tällaisten yksityisen sektorin työvoimatoimistojen määrä vaihtelee EU:ssa, mutta niillä on hyvin keskeinen merkitys tietyillä aloilla ja ammateissa (muun muassa toimisto- ja sihteerintyössä). Kun odotetaan, että työvoimapalvelut loisivat palkkoja koskevaa avoimuutta, yksi pääongelmista on se, että ne kattavat parhaimmillaan vain osan työmarkkinoista ja antavat pahimmillaan vääristyneitä tietoja. Yksityisen sektorin taipumukseen erikoistua viitattiin jo aiemmin. Julkisen sektorin työvoimapalvelujen tiedot rajoittuvat niihin vapaisiin työpaikkoihin, joista niille ilmoitetaan11. Ilmoitetut paikat ovat aina väistämättä vain pieni osa työmarkkinoilla olevista vapaista työpaikoista, sillä Labour Force Survey -tutkimus ja muut tiedot osoittavat, että muilla tietolähteillä on aina tärkein asema työtä haettaessa. 12 Ilmoitetut paikat saattavat myös vahvasti painottua vähemmän ammattitaitoa vaativiin 10 11 Euroopan komissio on erittäin kiinnostunut työvoimapalvelujen tarjoamisesta ja kehittämisestä, ja näitä palveluita koko EU:n alueella arvioidaan parhaillaan työllisyyttä tarkastelevan tutkimuslaitoksen (PO V) avulla. Tulevassa Tre/ttfr-lehden numerossa 26 kerrotaan tästä toiminnasta (lehden on määrä ilmestyä loppuvuodesta 1996). EU:n alueella vain Luxemburgissa on lainmukainen vaatimus, että vapaista työpaikoista on ilmoitettava julkiseen työvoimapalveluun. Tämä ei kuitenkaan takaa, että järjestelmä kattaa kovin laajasti vapaat työpaikat, sillä suurin osa niistä täytetään suhteellisen nopeasti. 12 Useimmiten LFS-tutkimuksen tiedot osoittavat, että suurin osa työpaikoista täytetään suullisen tiedon ja seuraavaksi suurin osa sanoma- ja aikakauslehtien ilmoitusten perusteella. 12 töihin sekä vaikeasti täytettäviin töihin, joiden työehdot ja -olot (mukaan lukien tarjottu palkka) eivät houkuttele työnhakijoita. Työnhakijat saavat työvoimapalveluilta kuitenkin ajan tasalla olevaa tietoa palkoista. Jäsenvaltioiden onkin tärkeä yrittää taata, että tiedot ovat mahdollisimman luotettavia ja monipuolisia. Ala, jolla ainakin kaksi jäsenvaltiota on toteuttanut toimia tiedonsaannin edistämiseksi, on kansainväliset vertailevat palkkatiedot. Alankomaiden tilastokeskus on tehnyt yhteistyötä keskussuunnitteluviraston kanssa luodakseen palkkaindeksejä koskevia luotettavia indikaattoreita ja tietoja työntekijöiden vaihtuvuudesta maissa sekä EU:n alueella että sen ulkopuolella. Myös Italiassa julkaistaan vanhastaan säännöllisesti kansainvälisiä palkkavertailuja. Toiset jäsenvaltiot olivat kiinnostuneita tällaisista kansainvälisistä vertailuista (erityisesti muiden EU:n jäsenvaltioiden kanssa), mutta toiset epäilivät niiden hyödyllisyyttä, kun muistetaan EU:n jäsenvaltioiden väliset, joskus suuretkin erot palkoissa ja välillisissä palkkakustannuksissa. Tilastojen lisäksi yksi keskeinen keino päästä palkkoja koskevaan avoimuuteen työmarkkinoilla on se, että työehtosopimusneuvotteluihin osallistuvat työntekijöiden edustajat saisivat yritystason tietoja ansioista. Tämä on ongelmallista monissa jäsenvaltioissa, sillä luottamuksellisuutta koskevien määräysten nojalla yritysten ei useinkaan tarvitse luovuttaa tällaisia tietoja. Kreikassa työnantajilla on velvoitteita pitää huolellisesti kirjaaja antaa tiedot tarkastettaviksi, ja suurimpaan osaan jäsenvaltioista tulee samantapaisia määräyksiä, jotka koskevat kunnollisten arkistojen pitoa esimerkiksi verotusta varten. Ranskassa työantajia koskevat erityisen tiukat säännöt siitä, mitä palkkoja ja muita työntekijöille maksettavia maksuja koskevia tietoja heidän on kerättävä ja ilmoitettava. Tällaiset tiedot auttavat palkkajärjestelyissä kuitenkin vain niitä, jotka kuuluvat kyseisen työehtosopimuksen piiriin. Tiedot eivät edistä muille neuvottelukierroksille ulottuvaa avoimuutta. Portugalissa työntekijöillä ja heidän edustajillaan on oikeus saada tietoja vuotuisista henkilöstösuunnitelmista. Näihin suunnitelmiin sisältyy myös palkkoja koskevaa tietoa. 2. 5 Kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen Huolimatta siitä, että joidenkin jäsenvaltioiden oli vaikea tulkita kohtuullisen palkan käsitettä, vastauksissa oli paljon todisteita toimista, jotka osoittivat niiden olevan huolestuneita oikeudenmukaisista palkoista. Lausunnossa käsiteltiin joitakin yksityiskohtia jaksossa 'Suunnitellut toimet sen takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan'. Siinä ehdotettiin, että jäsenvaltiot pohtisivat lisäjärjestelyjen tarvetta seuraavissa asioissa: syrjintää koskeva lainsäädäntö oikeudenmukaisen kohtelun takaaminen kaikkien ikäryhmien työntekijöille ja kotityöntekij öille 13 toimintatavat, joilla luodaan neuvotteluteitse vähimmäispalkat ja vahvistetaan työehtosopimusneuvotteluja koskevia järjestelyjä Kyselyssä koetettiin saada vastaus näihin kysymyksiin ja suurin osa jäsenvaltioista antoi kattavia tietoja olemassa olevista määräyksistä ja ilmoitti hiljattain tapahtuneista muutoksista. Nämä muutokset ovat tämän kertomuksen kannalta kaikkein kiinnostavimpia. Miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskevia määräyksiä oli kaikissa jäsenvaltioissa mutta niiden ikä vaihteli. Ranskassa on ollut kaikkien kansalaisten tasa-arvoista kohtelua koskeva laki vuodesta 1958 ja sitä on paranneltu vuosien varrella, niin että se takaa, että miesten ja naisten on saatava (ja he myös saavat) tasa-arvoista kohtelua palkka-asioissa samanlaisessa työssä. Portugalin perustuslaissa määrätään syrjimättömyysperiaatteesta. Miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu työpaikalla on varmistettu vuodesta 1979 lailla, jolla perustettiin kolmikantakomitea edistämään tämän periaatteen soveltamista. Saksassa samaa tai samanlaista työtä tekevien miesten ja naisten välinen syrjintä palkka-asioissa on ollut selkeästi kiellettyä vuodesta 1980. Sittemmin, Ruotsissa vuonna 1994 ja Tanskassa vuonna 1995 (mukaan lukien rotusyrjintä), on säädetty erityinen laki, jolla kielletään syrjintä työmarkkinoilla. Kysymys oli kuitenkin ollut esillä erillisissä työehtosopimuksissa molemmissa maissa. Italiassa tasa-arvoista kohtelua koskeva peruslainsäädäntö on ollut olemassa vuodesta 1977 ja sitä on täydennetty vuonna 1991. Vammaisia työpaikkasyrjinnältä suojeleva laki on kuitenkin ollut olemassa jo vuodesta 1968. Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuoden 1995 vammaisten syrjintää koskeva laki (Disability Discrimination Act) tuli hiljan voimaan ja suojelee vammaisia muun muassa työhönotossa, palkkauksessa ja urakehityksessä. Hiljattain tapahtuneisiin yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan lainsäädännön muutoksiin kuuluvat muutokset miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskevaan lakiin Suomessa. Siellä lain soveltamisalaa laajennettiin vuonna 1995 niin, että siihen kuuluvat muun muassa pääsy koulutukseen ja sen tapaiset toimenpiteet. Niillä tuetaan yhtäläisiä uramahdollisuuksia alalla annettujen EY:n direktiivien mukaisesti. Belgiassa on painotettu pienempiä muutoksia siihen, miten olemassa oleva alan lainsäädäntö toimii. Siellä on esimerkiksi koetettu parantaa yhtäläisten mahdollisuuksien seurantaa työpaikoilla lainsäädännön avulla. Ranskassa käynnistettiin vuonna 1995 korkean tason erikoishanke, jossa perustettiin pääministerin johtama seurantakeskus yhtäläisten mahdollisuuksien seurantaa varten. Uudessa seurannassa keskitytään sukupuolten väliseen tasa-arvoon, mutta kohteena ovat myös ulkomaalaiset työntekijät Ranskassa. Vähimmäispalkkapolitiikka auttaa merkittävästi sen takaamisessa, että oikeudenmukaisia palkkoja noudatetaan mahdollisimman hyvin. Edellisessä jaksossa käsiteltiin erilaisia kantoja vähimmäispalkkajärjestelyihin, ja tässä jaksossa on tärkeä keskittyä niiden tehokkuuteen käytännössä. Keskeinen asia kansallisten vähimmäispalkkojen jatkuvan toimivuuden kannalta on se, miten säännöllisesti niitä tarkistetaan ja viime kädessä niiden arvo suhteessa palkkatasoon ammateissa, joihin niitä sovelletaan. Ranskan SMIC toimii järjestelmällisen ja säännöllisen tarkistusmenettelyn pohjalta, mikä auttaa takaamaan sen 14 asianmukaisuuden. Joidenkin muiden kansallisten vähimmäispalkkojen kohdalla tilanne on toinen. Esimerkiksi Portugalissa ja Espanjassa kansalliset vähimmäispalkat tarkistetaan ainoastaan vuosittain, mikä saattaa merkitä sitä, että tarkistusten välillä niitä ei niinkään noudateta. 13 Vuosittaiset ja mahdollisesti jopa harvemmin tapahtuvat tarkistukset ovat sääntö työehtosopimuksissa, ja silloin kun vähimmäispalkkataso vahvistetaan niissä, saman verran laskua saattaa tapahtua. Kaikki muutkin näiden sopimusten piiriin kuuluvat palkat ovat luultavasti kuitenkin samassa asemassa, ja niinpä ei ole luultavaa, että vähimmäispalkan ja muiden palkkojen väliin syntyisi kuilua. Alankomaissa on tapahtunut mielenkiintoista kehitystä vähimmäispalkkojen käytössä. Siellä kansallinen vähimmäispalkka on koettu mahdollisena tiettyjen työmarkkinoilla heikossa asemassa olevien ryhmien paikkausta koskevana pakkokeinona. Nyt ollaan ottamassa käyttöön erityistä vähimmäispalkkajärjestelmää, jonka mukaisesti työnantajat voivat palkata korkeintaan kahdeksi vuodeksi pitkäaikaistyöttömiä palkalla, joka on vähintään 70 prosenttia hyväksytystä vähimmäispalkasta. Näihin työtarjouksiin liittyy vaatimus, että työnantajan on tarjottava asianmukaisia koulutusmahdollisuuksia. Tietyillä muilla erityistoimenpiteillä yritetään saada työnantajat palkkaamaan pitkäaikaistyöttömiä, ja ne ovat kaikki sidoksissa vähimmäispalkkatasoihin. Samaan tapaan Portugalissa yleinen vähimmäispalkka on joustava. Se voi olla esimerkiksi 25 prosenttia pienempi alle 18- vuotiaille ja 20 prosenttia pienempi oppisopimussuhteessa tai harjoittelijana työskenteleville. Vuonna 1991 säädettiin erillinen, ainoastaan kotitaloustyöntekijöitä (ennen vuotta 1991 myös maatalousalaa) koskeva vähimmäispalkka, joka on pienempi kuin kansallinen vähimmäispalkka. Tätä toimialakohtaista vähimmäispalkkaa kuitenkin tarkistetaan useammin kuin yleistä vähimmäispalkkaa, minkä seurauksena toimialakohtaisen ja yleisen vähimmäispalkan välinen ero on kaventunut. Espanjassa lakisääteinen vähimmäispalkka on kaksitasoinen: alle 18-vuotiaillejayli 18- vuotiaille erikseen. Oppisopimussuhteessa työskentelevien palkka - tämä koskee yli 16- vuotiaita ja alle 25-vuotiaita nuoria, jotka eivät täytä virallisen harjoittelusopimuksen pätevyysvaatimuksia - määrätään työehtosopimuksessa. Jos tällaista sopimusta ei ole, palkan on oltava vähintään 70 prosenttia lakisääteisestä vähimmäispalkasta sopimuksen ensimmäisenä vuotena, vähintään 80 prosenttia toisena vuotena ja vähintään 90 prosenttia kolmantena vuotena. Alle 18-vuotiaitten oppisopimuskoulutettavien palkan on oltava vähintään 85 prosenttia ikäryhmän mukaisesta lakisääteisestä vähimmäispalkasta. Samaten haijoittelusopimuksessa sovitun palkan on oltava sama kuin työehtosopimuksen mukainen palkka koulutuksessa oleville työntekijöille. Jos tällaista sopimusta ei ole, ensimmäisen sopimusvuoden palkan on oltava vähintään 65 prosenttia ja toisen vuoden palkan vähintään 75 prosenttia sovitusta samanlaista tai vastaavaa työtä tekevän työntekijän palkasta. 13 Tavallisesti vähimmäispalkkoja tarkistetaan Portugalissa vain kerran vuodessa, mutta toisinaan on tarpeen suorittaa tarkistuksia useammin. Näin tapahtui vuonna 1989, jolloin korkean inflaatioprosentin vuoksi suoritettiin kaksi tarkistusta (tammi-ja heinäkuussa). 15 Joissakin jäsenvaltioissa työmarkkinapolitiikka toimii keskeisissä talous-ja sosiaaliasioissa vallitsevan laajan yhteisymmärryksen perusteella. Esimerkiksi Irlannissa kolmesti vuodessa tehtävät hallituksen ja työmarkkinaosapuolten väliset puitesopimukset luovat ilmapiirin, missä kaikkien työntekijöiden oikeudenmukaista kohtelua voidaan seurata tarkasti. Italiassa hallitus ja työmarkkinaosapuolet allekirjoittivat vuonna 1993 tulopoliittisen pöytäkirjan, jonka tarkoituksena on edistää oikeudenmukaisuutta tulojen jakautumisessa politiikoilla, jotka hillitsevät inflaatiota ja vauhdittavat talouskasvua. Kun hallitus tekee tiivistä yhteistyötä työmarkkinaosapuolten kanssa, sen toivotaan voivan paremmin vaikuttaa muun muassa palkkojen määräytymiseen mukaan lukien työmarkkinoilla heikossa asemassa olevien ryhmien suojelu. Kaikki jäsenvaltiot mainitsivat jotain määräyksistään, joilla suojellaan niiden työntekijöiden palkkoja, jotka joutuvat huonoon asemaan itsestään riippumattomista syistä. Tyypillisesti tällaisia tilanteita syntyy sairaus- tai teollisuusvahinkotapaksissa, mutta on myös esimerkiksi konkurssiyrityksiä koskevia politiikkoja. Espanjassa työntekijöitä koskevassa vuonna 1995 säädetyssä uudessa laissa on asiaa koskevia erilaisia säännöksiä. Palkan käsitettä selkiytettiin ja poistettiin se mahdollisuus, että työnantaja saattaisi yrittää korvata rahapalkan luontoisetuuksilla. Uuden lain mukaan luontoisetuudet eivät saa ylittää 30:tä prosenttia työntekijän kokonais(brutto)palkasta. EY:n direktiivin14 mukaisesti lailla taataan palkat työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa ja oikeus palkkaan, jos työntekijä ei voi tehdä työtä työnantajasta johtuvista syistä. Pohjimmiltaan Espanjan säännöksissä tehdään selväksi, että työnantajan palkkaveîvoitteet menevät muiden taloudellisten sitoumusten edelle. 15 Saksan työlainsäädännössä pyritään suojelemaan työntekijöitä takaamalla, että oikeudenmukaista palkkaa maksetaan myös muun muassa yleisinä vapaapäivinä, henkilökohtaisista syistä johtuvien poissaolojen aikana ja vuosiloman aikana. Valkoisessa kirjassa Euroopan sosiaalipolitiikasta kysymys oikeudesta palkkaan yleisinä vapaapäivinä ja sairauden aikana pantiin kohtaan "muita asioita" esitettäväksi osana unionin tason lainsäädäntöä (III jakso, 13 kohta). Komission keskipitkän aikavälin toimintaohjelman 4. 3. 6 kohdassa viitataan jälleen oikeuteen saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden ajalta. Lisäksi siinä todetaan, että tämä asia käsitellään ensimmäisessä kertomuksessa kohtuullista palkkaa koskevasta komission lausunnosta. Täyttääkseen tämän tehtävän komissio lähetti jäsenvaltioille kyselyn, joka koskee oikeutta palkkaan yleisinä vapaapäivinä ja sairauden aikana. Jäsenvaltioiden vastauksista on tiivistelmä liitteessä A. Monet jäsenvaltiot ovat koettaneet mukauttaa lainsäädäntöään työmarkkinoilla viime vuosina tapahtuneiden muutosten mukaisesti. Kohtuullista palkkaa koskevassa lausunnossa kiinnitettiin huomiota yhteen tällaiseen asiaan, nimittäin kotityöntekijöihin, ja monet jäsenvaltiot vastasivat siihen suoraan. Esimerkiksi Espanjassa työntekijöitä koskevassa laissa vuodelta 1995 nimenomaisesti suojellaan kotityöntekijöitäja säädetään, 14 15 suojaa Työntekijöiden työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 neuvoston direktiivi 80/987/ETY (EYVL N:o L 283/23, 28. 10. 1980) Kuten muutetussa työntekijöitä koskevassa laissa (24. 3. 1995) todetaan. 16 että maksetun palkan pitäisi olla vähintään yhtä suuri kuin sellaisilla työntekijöillä, joilla on samantapaisia tehtäviä tavanomaisemmassa työympäristössä. Portugalissa on samantapainen vaatimus, ja vähimmäispalkka toimii varakeinona. Itävallassa ja Saksassa on kotityöntekijöiden toimikunnat, jotka vahvistavat sitovat palkkatasot kotityöntekijöille puolueettoman puheenjohtajan johdolla työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen välisillä sopimuksilla. Alankomaissakin valmistellaan kotityöntekijät kattavaa lakia. Työmarkkinoiden muutoksiin on kuitenkin vastattu muillakin kuin kotityöntekijöitä koskevilla toimilla. Luxemburgissa säädettiin uudella lailla vuonna 1993 tasa-arvoisesta kohtelusta osa-aikatyöntekijöiden palkkauksessa, ja vuonna 1994 lain piiriin tulivat myös määräaikaisilla työsopimuksilla työskentelevät. Osa-aikatyöntekijät ovat saaneet samantapaista huomiota muissakin jäsenvaltioissa, mutta Italia lienee mennyt pidemmälle kuin moni muu säätämällä lain, jolla suojellaan kaikkia erilaisilla työsopimuksilla samassa paikassa tai työssä työskenteleviä työntekijöitä. Samassa hengessä Alankomaissa on kansallisen vähimmäispalkan piiriin otettu kaikki työntekijät, jotka tekevät alle 13 työtuntia viikossa. Kaikki nämä toimenpiteet osoittavat, että jäsenvaltiot ovat koettaneet vastata keskeisiin työmarkkinoilla viime aikoina tapahtuneisiin muutoksiin, Toiset ovat säätäneet nimenomaisia lakeja ja toiset ovat laajentaneet olemassa olevia määräyksiä, niin että ne kattavat uudet työmuodot vaikka ne on joskus vahvistettu oikeuskäytännössä. Miten sitten jäsenvaltiot panevat täytäntöön kohtuullista palkkaa koskevia lakejaan? Lakien rikkomisesta seuraa tavanomaisia raha- ja/tai vankeusrangaistuksia, jotka ovat kuuluneet tällaisiin lakeihin jo kauan. Näitä rangaistuksia langetetaan kuitenkin vasta kun rikkomukset on todettuja osoitettu todeksi, ja maiden välillä on eroja siinä, miten rikkomukset käyvät ilmi. Italian ja Portugalin kaltaisissa maissa turvaudutaan siihen, että työsuojelupiirit valvovat lakien soveltamista. Yksityishenkilötkin voivat kuitenkin saattaa asian teollisuustuomioistuimen käsiteltäväksi. Tällaisia tuomioistuimia on joissakin jäsenvaltioissa. Myös Ranskassa ja Belgiassa luotetaan vankasti siihen, että työsuojelupiirit hoitavat lainrikkomusten toteamisen, ja Ranskassa SMICiä koskevia määräyksiä noudatetaan tarkasti. Kun asia saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi, monissa jäsenvaltioissa on erityiset työtuomioistuimet, jotka hoitavat asian käsittelyn ainakin ensimmäisessä asteessa. Jäsenvaltiot eivät näytä pitävän kohtuullista palkkaa koskevan lain täytäntöönpanoa suurena ongelmana. Jotkut merkit kuitenkin osoittavat, että ongelma tulee vastaisuudessa merkittävämmäksi, kun epätyypilliset työjärjestelyt lisääntyvät, ja erityisesti tietyissä jäsenvaltioissa (Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa) laittomien työntekijöiden ja harmaan talouden erityisongelmat entisestään mutkistuvat. 2. 6 Inhimillisten voimavarojen kehittäminen Lausunnon jakso 'Toiminta inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi' koskee laajempaa alaa kuin edellä olevat toimintakohdat ja siksi ei olekaan yllättävää, että jäsenvaltioiden 17 vastaukset kyselyn tähän kohtaan olivat melko epämääräisiä. Itse asiassa kyselyssä ollut kysymys oli paljon rajatumpi; siinä kysyttiin kantaa sellaisten inhimillisten voimavarojen kehittämishankkeisiin, jotka tähtäävät työvoiman ansiomahdollisuuksien parantamiseen. Varsin moninaisin tavoin suurin osa jäsenvaltioista ilmoitti sitoutuneensa kehittämään työvoimaa koulutuksen ja kohonneen tuottavuuden avulla, mikä kaikki edistää talouskasvua. Ainoastaan Portugali kiinnitti huomiota ansioiden ja koulutustason väliseen suhteeseen ja lainasi OECD:tä, jonka mukaan Portugalissa koulutus ja ansiot liittyvät läheisemmin yhteen kuin missään muussa OECD-maassa. 16 Täydennyskoulutuksen ilmapiirin edistämisen ansiosta inhimillisten voimavarojen kehittämistavoitteet näyttävät omaksutun suurimmassa osassa jäsenvaltioita. Esimerkiksi Kreikassa on toteutettu työ-ja sosiaaliturvaministeriön ja työvoiman työllistämisjärjestön (OAED) yhteishanke elinikäisen oppimisen edistämistoimenpiteiden kehittämiseksi. Tanskassa koulutus nähdään nimenomaisesti keinona käyttää työvoimaa mahdollisimman tehokkaasti työmarkkinoilla mukaan lukien ansiot. Vuonna 1995 siellä tehtiin uusi valtion alan työntekijöitä koskeva sopimus, joka vahvistaa koulutuksen merkitystä yleensä ja täydennyskoulutuksen merkitystä erityisesti. Tämä liittyy Tanskan hallituksen ja työmarkkinaosapuolten laajempaan yritykseen luoda 'mielenkiintoisia ja jännittäviä' työpaikkoja inhimillisiä voimavaroja jatkuvasti kehittämällä. Tällä hetkellä asiassa tehdään alustavia tutkimuksia. Portugalissa on meneillään koulutusjärjestelmien mittava uudistus. Myös Saksa ilmoittaa tukevansa elinikäistä oppimista, mutta siellä työnantajat toimivat työkulttuurissa, missä ammatillisella koulutuksella on aina ollut keskeinen asema. Tämä on jonkin verran vähentänyt hallituksen lisäpainostuksen tarvetta tässä asiassa. Luxemburgin tilanne on samantapainen, mutta silti hallitus antoi siellä vuonna 1994 julistuksen, jossa vakuutetaan, että täydennyskoulutusta ja asianmukaista koulutukseen pääsyä ja todistuksia tarvitaan. Myös Ranskassa on yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa kannustettu halukkuutta täydennyskoulutukseen esimerkiksi ottamalla käyttöön uusia tutkintoja. Monissa jäsenvaltioissa työmarkkinaosapuolilla on hyvin ratkaiseva merkitys toimenpiteiden onnistumiselle, sillä monet toimenpiteistä perustuvat kansallisen tai paikallisen tason työehtosopimuksiin. Portugalissa ammatillisen koulutuksen ja täydennyskoulutuksen laaja uudistus riippuu työmarkkinaosapuolten yhteistyöstä hallituksen kanssa. Yksi täydennyskoulutuksen kehittämistä koskeva keskeinen kysymys on se, miten helposti koulutukseen pääsee. Jäsenvaltiot antavat hyödyllisiä tietoja tässä asiassa tapahtuneista merkittävistä muutoksista. Esimerkiksi Alankomaissa hiljattain julkaistussa valkoisessa kirjassa "Työvoima ja siitä huolehtiminen" ehdotetaan vanhempainloman ja sapattivapaan kaltaisia toimenpiteitä, jotta työntekijät voisivat osallistua ammatilliseen koulutukseen. Samaan tapaan Suomessa uudessa opintovapaalaissa taataan työntekijälle vain yhden vuoden työssä olon jälkeen oikeus ottaa (palkatonta) opintovapaata. Merkittävää on, että opintojen, joita opintovapaalle lähtijät suorittavat, ei tarvitse liittyä työnantajan toimialaan. Järjestelyssä painotetaan henkilökohtaista kehittymistä. Itävallassa opintovapaan 16 OECD (1995) OECD Economic Studies Portugal (Pariisi, OECD) 18 ottaminen on paljon rajoitetumpaa niin, että vain työpaikkaneuvostojen jäsenillä on lakisääteinen oikeus opintovapaaseen. Myös joidenkin työehtosopimusten mukaan työntekijöillä on oikeus vapaaseen ammatillisen koulutuksen vuoksi. Portugalissa valtio rahoittaa suurimman osan täydennyskoulutuksesta työllisyysasioita ja ammatillista koulutusta hoitavan laitoksen johdolla. Ruotsissa valtiojohtoinen työelämä-rahasto pyrki vuosina 1990 - 1995 tukemaan työympäristöä ja työn organisointia koskevia parannuksia. Yleisesti ottaen ammatillista koulutusta on tarkasteltu suurimmassa osassa jäsenvaltioita viime aikoina. Espanjassa ammatillista koulutusta pidetään keskeisenä keinona saada työttömät takaisin työmarkkinoille, ja ongelman ratkaisemiseksi Espanjan ammatillisen koulutuksen järjestelmä organisoitiin uudelleen vuonna 1993. Silloin kaksi aiempaa ammatillisen koulutuksen järjestelmää sulautuivat tehokkaasti yhdeksi ainoaksi järjestelmäksi, jonka ensisijaisina tavoitteina ovat sovittaa ammatillinen koulutus työmarkkinoiden tarpeita vastaavaksi ja edistää pääsyä koulutukseen ja parantaa koulutuksen laatua. Luxemburgissa muutokset ovat pienempiä mutta tähtäävät silti siihen, että ammatillinen koulutus vastaisi työmarkkinoiden muutoksia (erityisesti teknisistä sovellutuksista johtuvia muutoksia) ja yleisiä työelämän muutoksia. Keskeinen piirre ammatillisen koulutuksen muutoksissa on auttaa työmarkkinoilla heikossa asemassa olevia, ja niinpä monet muutoksista liittyvät yleisiin työttömyyden vastaisiin toimiin. Tämä on tilanne erityisesti Italiassa, missä vuoden 1993 lainsäädännössä annettiin työministeriölle tehtäväksi järjestää ammatillista koulutusta koskevaa neuvontaa ja opastusta työntekijöille, jotka saavat erityisiä ansiolisiä. Italiassa, samoin kuin Portugalissa tuetaan myös yrityksiä järjestämällä koulutusta ja opastusta yrityksissä. Kaksi jäsenvaltiota on nostanut työvoiman kehittämisen kansallisen liikkeen asemaan. Niin teki ensin Yhdistynyt kuningaskunta asettamalla kansallisia koulutustavoitteita (NTET), jotka perustuivat suurimman työnantajajärjestön aloitteeseen ja joita ammattiliitot ja hallitus myöhemmin tukivat. Näissä koulutustavoitteissa pyritään siihen, että tietty osa työväestöstä saavuttaisi tietyn ammattitaitotason vuosikymmenen loppuun mennessä. Vuoden 1995 valkoisessa kirjassa kilpailukyvystä17 asetettiin tarkistettuja (yleensä korotettuja) tavoitteita, joissa painotettiin korkeamman tason osaamista. Samantapainen lähestymistapa on selvästi Espanjan kansallisessa ammatillisen koulutuksen ohjelmassa vuodelta 1993, jossa asetetaan laadullisia ja määrällisiä tavoitteita ammatilliselle koulutukselle vuoden 1996 loppuun. Tämä kaikki liittyi kansalliseen työllisyyttä, ammatillista koulutusta ja työelämään integroimista koskevaan suunnitelmaan vuodelta 1993, jonka tarkoituksena oli helpottaa työttömien integroimista työmarkkinoille ammatillisen koulutuksen avulla. Jäsenvaltioiden antamien tietojen perusteella ei ole mahdollista päätellä, miten suuri vaikutus kohtuullista palkkaa koskevalla lausunnolla on ollut edellä mainitun tyyppisiin inhimillisten voimavarojen kehittämistoimenpiteisiin. Todellisuudessa kohonneiden ansiomahdollisuuksien merkitys ammatillista koulutusta koskevissa muutoksissa ja muissa 17 Competitiveness - Forging Ahead (Lontoo, HMSO, toukokuu 1995) 19 keskeisissä poliittisissa kysymyksissä on luultavasti vähäisempi muissa tämän politiikan tavoitteissa, joista yksi tärkeimmistä on työttömyyden vähentäminen. 3. 0 Euroopan unionin näkökulma 3. 1 Komission aikaansaama edistys Kohtuullista palkkaa koskevassa lausunnossaan komissio totesi, että on syytä: toteuttaa asianmukaisia toimenpiteitä yhteisön tasolla olemassa olevan tiedon laadun parantamiseksi kehittää ammatillisen koulutuksen järjestelyjä niin, että ne vastaavat paremmin muuttuvia ammattitaitoa ja uudelleenkoulutusta koskevia tarpeita edistää yhteisön laajuista tiedonvaihtoa yritysten palkkauskäytännöistä toteuttaa yhteistyössä jäsenvaltioiden ja työmarkkinosapuolten kanssa lisätutkimuksia kohtuullista palkkaa koskevien jäsenvaltioiden politiikkojen lähentämiseksi Yhteisön tasolla olemassa olevan tiedon laatu Yhteisön tasolla saatavissa olevan tiedon laadun parantamista koskeva neuvoston asetus 2744/95 annettiin vuonna 1995, jotta saataisiin tilastoja vuoden 1995 (Ranskan osalta vuoden 1994 ja Itävallan osalta vuoden 1996) ansiorakenteesta. Tilastotyötä tehdään parhaillaan kaikissa jäsenvaltioissa, ja yksilöllisten ansioiden tasoa ja jakautumista koskevat tulokset lienevät saatavissa vuoden 1997 aikana. Useimpien ETA-valtioiden odotetaan toimittaneen tietonsa vuoden 1997 puoliväliin mennessä. Tiedot julkaistaan kunkin jäsenvaltion osalta omana teoksenaan, joista jokaiseen sisältyy katsaus tärkeimpiin kohtiin. Lyhyissä raporteissa vertaillaan tietoja sitä mukaa kuin yleiskuva syntyy. Myöhemmin on mahdollista laatia perusteellinen monimuuttuja-analyysi, sillä useimpien jäsenvaltioiden tiedot ilmoitetaan erillisissä asiakirjoissa. Tätä toimintaa koskeva ohjelma määritellään vuoden 1997 aikana. Vuonna 1996 komissio julkaisee tutkimuksen, jossa keskitytään vähimmäispalkkojen kehittymiseen vuosina 1980 - 1995, vähimmäispalkan ja keskimääräisen palkan väliseen suhteeseen ja siihen, kuinka suuri määrä ihimisiä saa vähimmäispalkkaa jäsenvaltioissa. Vuonna 1994 komissio käynnisti vähintään kolme vuotta kestävän Euroopan kotitaloustutkimuksen (European Household Panel Survey). Tutkimuksen otos on noin 60 000 kotitaloutta kaikkialta Euroopan unionin alueelta. Ensin se käynnistettiin 12 jäsenvaltiossa vuonna Î994, ja Itävalta tuli siihen mukaan vuonna 1995 ja Suomi vuonna 1996. Alustavat, vuotta 1994 koskevat tulokset ovat jo saatavissa, ja vuoden 1995 tulosten pitäisi olla saatavissa vuoden 1996 lopussa. Lisäksi Eurostat toteuttaa yhteistyössä kansallisten tilastokeskusten kanssa parhaillaan tutkimuksia seuraavista aiheista: 20 1. Euroopan työvoimakustannusindeksin (EECI) luotettavuus; sen avulla voitaisiin seurata neljännesvuosittain työvoimakustannusten kehitystä suhteessa alaan, ammattiin, sukupuoleen, ikään ja yrityksen kokoon 2. Onko asianmukaista sisällyttää palkkamuuttujia EU:n työvoimatutkimukseen (Labour Force Survey) Tässä on myös tärkeä mainita samaa palkkaa samanarvoisesta työstä koskeva muistio [KOM(94)6], jonka komissio hyväksyi 23 päivänä kesäkuuta 1994. Muistion tarkoituksena on määritellä käsite sama palkka samanarvoisesta työstäjä sen soveltamisala ja opastaa työn arvotuksessa ja luokituksessa huomioitavissa arviontiperusteissa. Lisäksi komissio aikoo antaa samanarvoista palkkaa koskevan ohjesäännön, jossa annetaan kaikille asian osapuolille käytännön ohjeita toimenpiteistä, joilla varmistaa samanarvoisen palkan täytäntöönpano kaikissa palkkausta koskevissa asioissa sekä ohjeita sukupuoleen perustuvan syrjinnän poistamisesta työluokitus-ja arviointijärjestelmissä, joihin palkkarakenteet perustuvat. Heikommassa asemassa olevien työntekijäryhmien kohtelua koskevan ohjesäännön ideaa sivuttiin jo komission lausunnossa. Ammattillisen koulutuksen järjestelyjen mukauttaminen Jotta komissio edistäisi ammattillisen koulutuksen järjestelyjen mukauttamista vastaamaan paremmin ammattitaitoa ja uudelleenkoulutusta koskevia tarpeita, se laati poliittisen kehyksen tukeakseen jäsenvaltioiden toimia joustavampien järjestelmien kehittämiseksi. Komission valkoisessa kirjassa "Opettaminen ja oppiminen: kohti kognitiivista yhteiskuntaa" todetaan, että koulutusta koskeva vastuu kuuluu jäsenvaltioille, mutta ehdotetaan joitakin tavoitteita koulutuksen kehittämiseksi Euroopassa. Valkoisessa kirjassa esitetään, että kehitettäisiin uusia tapoja tunnustaa ammattipätevyys riippumatta siitä, miten se on hankittu. Näin annettaisiin niille, joilla ei ole muodollista pätevyyttä mutta joilla on esimerkiksi ammatillista kokemusta, mahdollisuus saada pätevyys virallisen ammattikoulutusjärjestelmän ulkopuolella. Yritysmaailman tarpeita varten valkoisessa kirjassa esitetään läheisempiä suhteita koulutuslaitosten ja yritysten välille sekä työpaikalla ja sen ulkopuolella tapahtuvan koulutuksen kehittämistä kaikilla tasoilla mukaan lukien korkeakoulutus. Valkoisessa kirjassa esitetään myös muutosta siihen, miten koulutuskuluihin suhtaudutaan verotuksellisessa ja kirjanpidollisessa mielessä, niin että edistettäisiin sijoittamista ihmisiin. Lisäksi siinä ehdotetaan, että kokeiltaisiin uusia tapoja rahoittaa ammatillista koulutusta esimerkiksi koulutustilien ja uusien koulutus-ja työaikayhdistelmien avulla. Vuonna 1996 - Euroopan elinikäisen oppisen vuonna - on aloitettu laaja keskustelu valkoisen kirjan aiheista On ehdotettu, että ammatillisen koulutuksen LEONARDO DA VINCI -ohjelmaa käytettäisiin tukemaan monia kokeiluluontoisia pilottihankkeita, joilla kokeiltaisiin joitakin valkoisen kirjan ideoita. Euroopan työllisyysstrategian myötä komissio on kehottanut jäsenvaltioita asettamaan työvoiman koulutustasoa koskevia tavoitteita. Näin ne sitoutuisivat kohottamaan ammattitaidon tasoa keskipitkällä aikavälillä, mukaan lukien vähemmän ammattitaitoisten työntekijöiden ammattitaidon taso. 21 Lisäksi on toteutettu useita toimia osana Euroopan sosiaalirahaston tavoitetta 4, jonka tarkoituksena on muun muassa kehittää ammatillista koulutusta, niin että se vastaa työmarkkinoiden vaateita. Ensinnäkin yritysten, jotka saavat rahoitusta työntekijöidensä uudelleensopeuttamiseen osana tavoitetta 4, vaaditaan lisäävän koulutussuunnitelmiinsa ennusteen, jotta voitaisiin vertailla tulevien työpaikkojen vaateita ja yritysten työntekijöiden ammattitaitoa. Toiseksi yhteisön tukikehyksen eli siis yhtenäisasiakirjan mukainen ensimmäinen tehtävä on laatia katsaus työmarkkinoista, jotta selvitettäisiin se teollinen kehitys, joka johtaa työvoiman ammattitaitoa koskevien vaateiden muutoksiin. Yksi tapa on tehdä erikoistutkimuksia, joiden avulla etsitään ne teolliset muutokset, jotka johtavat uusiin työvoiman ammatillisen koulutuksen tarpeisiin. Joissain tapauksissa on perustettu työmarkkinoiden seurantakeskuksia, jotka tuottavat nopeasti tietoa muutoksista, niin että tarvittavat muutokset voidaan toteuttaa uusien tarpeiden tyydyttämiseksi. Yhteisön tukikehyksen toinen tehtävä on tarjota tarvittavaa koulutusta kouluttajille, niin että he kykenevät vastaamaan näihin uusiin tarpeisiin. Yhteisön tukikehyksen kolmas tehtävä on laatia ammatillista koulutusta koskevia suunnitelmia, jotta uutta ammattitaitoa saavat ne, jotka sitä tarvitsevat. Lisäksi yhtenä välikatsauksen päätavoitteista on kohdentaa ammatillista koulutusta niin, että se vastaa paremmin työmarkkinoiden nykyisiä ja tulevia tarpeita. Yhteisön tukikehyksiä muutetaan jatkuvasti, jotta ne vastaisivat paremmin muuttuvia tarpeita. Lopuksi komissio on aktiivisesti kannustanut jäsenvaltioita ottamaan työmarkkinaosapuolet mukaan koulutukseen, jotta koulutusta jatkuvasti parannettaisiin pitämällä se ajan tasalla muuttuvien ammatitaitoa koskevien tarpeiden kanssa. Yhteisön laajuisten yritysten sisäistä palkkausta koskevien vaihtojen kehittäminen Yhteisön laajuisten yritysten sisäistä palkkausta koskevien vaihtojen kehittämisessä voidaan viitata erityisesti asiantuntijatyöryhmän joustavuutta ja työn organisointia koskevaan kertomukseen. Se julkaistiin Sosiaalinen Eurooppa -lehden täydennysosassa 1/95. Työryhmä suositteli, että uusista palkkausjärjestelmistä saatuja kokemuksia pitäisi arvioida Euroopan tasolla ja että arvioinnin tulokset pitäisi antaa työmarkkinaospuolten nähtäviksi. Hyvät esimerkit voivat olla tärkeänä apuna edistettäessä neuvotteluja teollisuudessa ja yrityksissä. Koska tuotannon luonne ja yrityksen koko vaikuttavat huomattavasti palkkausjärjestelmiin, arvioinnissa olisi keskityttävä tarkoin määrättyihin uusiin kokemuksiin, joita muut voivat hyödyntää. Komissio pohtii työmarkkinaosapuolten kanssa, miten tämän suosituksen toteutumista voitaisiin parhaiten edistää. Lisätutkimukset kohtuullista palkkaa koskevien jäsenvaltioiden politiikkojen lähentämiseksi Toteuttaakseen tutkimuksia kohtuullista palkkaa koskevien jäsenvaltioiden politiikkojen lähentämiseksi komissio toteuttaa kaksi tutkimushanketta. Ensimmäinen hanke on Analyysi palkkarakenteista ja työllisyydestä. Hankkeen tarkoituksena on kehittää ja monipuolistaa erittelykykyä ja asiantuntemusta ja tehostaa asiantuntijoiden kanssa tehtävää yhteistyötä Essenissä kokoontuneen Eurooppa-neuvoston sitoumusten mukaisesti. Osana hanketta on perustettu puolueettomista työllisyysasiantuntijoista 22 koostuva ryhmä. Hankkeessa tehdään myös analyysi palkkarakenteista ja työllisyydestä. Analyysissä eritellään ongelman keskeiset osa-alueet, annetaan tilannekatsaus meneillä olevasta keskustelusta, käsitellään tärkeitä poliittisia vastauksia ja annetaan politiikkoja ja/tai lisätutkimuksia koskevia ehdotuksia. Tutkimuksen lopullinen selvitys esitellään vuonna 1996. Toisen hankkeen aiheena on Matalapalkkojen kartoitus. Hankkeen tarkoituksena on tarkastella matalapalkkojen määrää valituissa Euroopan maissa ja kartoittaa eri maissa matalaa palkkaa saavien henkilöiden henkilökohtaisia, työhön liittyviä ja heidän kotitaloutensa erityispiirteitä uusien yhdenmukaistettujen tietolähteiden avulla. Lisäksi siinä tarkastellaan, miten sosiaaliturvajärjestelmät tukevat matalapalkkaisia eri maissa. Lopuksi tutkitaan sitä miten vähimmäispalkkaa koskeva lainsäädäntö vaikuttaa mataliin palkkoihin, palkkamenoihin ja sosiaaliturvamenoihin useissa maissa. Hanke aloitettiin maaliskuussa 1996 ja se päättyy elokuussa 1997. 3. 2 Jäsenvaltioiden edistystä koskeva katsaus Kyselyyn annetuista vastauksista kävi selvästi ilmi, että jotkut jäsenvaltiot eivät olleet tyytyväisiä kohtuullisen palkan määritelmään. Pohjimmiltaan ne katsoivat, että siinä sekoitetaan erilliset vaikkakin toisiinsa liittyvät käsitteet oikeudenmukainen palkka ja riittävä elintaso. Oikeudenmukainen palkka on selvästi tärkeä osa riittävän elintason saavuttamisessa mutta se ei luultavasti ole ainoa asiaan vaikuttava tekijä. Yleisesti vastauksissa oli vain vähän merkkejä siitä, että kohtuullista palkkaa koskeva komission lausunto olisi saanut aikaan toimintaa jäsenvaltioissa. Lähin vastauksista ilmennyt yhteys oli se, että joissain jäsenvaltioissa oli säädetty laki kotityöntekijöiden työehtojen ja työolojen suojaamiseksi, mikä nimenomaisesti mainittiin lausunnossa. Tällaisia yhteyksiä on kuitenkin hyvin vaikea todeta taloudellisen ja sosiaalisen ympäristön moninaisuuden takia. Hyvin luultavasti jäsenvaltioiden hallitusten tekemiin muutoksiin olivat vaikuttaneet monet tekijät, joista yhtenä on voinut olla lausunto. Suurin osa jäsenvaltioista katsoi, että niillä oli jo tarvittava peruslainsäädäntö, mikä olisi nähtävä rohkaisevana tekijänä. Esimerkiksi suuri osa yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevista laieista on peräisin 1970-luvulta ja ne ovat suorassa yhteydessä EY:n direktiiveihin, vaikka tarkistussäännöksiä on sen jälkeen annettu. Itse asiassa suuri osa kohtuullista palkkaa koskevasta huolesta on syntynyt yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan kysymyksen vuoksi. Se, että useammin naiset kuin miehet joutuvat uhanalaisiin työpaikkoihin (muun muassa osa-aikatyö ja määräaikainen työ) osoittaa, että yhtäläisiin mahdollisuuksiin kiinnitetään erityisen paljon huomiota, ja jäsenvaltioissa oli nähtävissä rohkaisevia merkkejä siitä, että muita heikossa asemassa olevia ryhmiä otettiin lainsuojan piiriin. Säännellymmilläkin työmarkkinoilla oli kuitenkin vahvasti vallalla näkemys, että palkkajärjestelyihin ei pitäisi puuttua ja että puuttumista pitäisi mahdollisuuksien mukaan välttää. Niissäkin maissa, joissa on kansallinen vähimmäispalkka, se vaikuttaa suoranaisesti vain harvoihin, vaikka vähimmäispalkan olemassaolo vaikuttaakin yleisiin palkkajärjestelyä koskeviin menettelyihin. Näin myös enemmistötilanteissa, missä työehtosopimuksilla 23 asetetaan vähimmäispalkat tietyille työntekijäryhmille, vaikka tällöin vähimmäispalkan suora vaikutus on vielä vähäisempi. Palkkatietoja koskeva avoimuus on edelleen ongelma jäsenvaltioissa. Kansallisen tason palkkatilastoja on kaikissa jäsenvaltioissa, mutta ne ovat tavallisesti liian yleisluontoisia tai vanhentuneita. Avoimista työpaikoista saatavissa palkkatiedoissa on se etu, että ne ovat enemmän ajan tasalla. Niiden arvoa rajoittaa kuitenkin se, että julkisiin työnvälityspalveluihin ilmoitetaan niin pieni osa avoimista työpaikoista ja on yleinen tapa täyttää työpaikkoja täysin ilman, että työvoimatoimistot saavat siitä tiedon. EU:n laajuisten tietojen hyödyllisyys voidaan myös asettaa kyseenalaiseksi sen takia, että elintasossa, palkkatasoissa ja välillisissä palkkakustannuksissa on niin suuria eroja. Edellä oleva esitys osoittaa, että oikeiden olosuhteiden luominen kohtuullisen palkan ylläpitämiseksi vaihtelee jäsenvaltioittain, ja päätavoitteena pitäisi olla, että kukin jäsenvaltio luo ne omalla tavallaan, niin että taloudellista ja sosiaalista edistystä horjutetaan mahdollisimman vähän. 3. 3 Tilastotietoja Tarvitaan ansiorakenteen suuntauksia ja tuloerojen muutoksia koskevia tietoja, jotta voidaan arvioida lausunnon julkaisemisen jälkeen tapahtuneiden työmarkkinoiden ja lainsäädännön muutosten vaikutuksia. Valitettavasti tällaisia tietoja ei ole saatavissa EU:n laajuisesti, ja jos koetetaan kerätä tietoja eri jäsenvaltioista, joudutaan väistämättä käyttämään monenlaisista lähteistä saatuja tietoja, jotka eivät välttämättä ole vertailukelpoisia. Eräät tärkeät muutokset kuitenkin auttavat tutkimustyötä lähitulevaisuudessa. Erityisesti Eurostat kehittää seuraavia kolmea tilastohanketta: Ansioita koskevien tilastojen rakenne: Eurostat koordinoi parhaillaan kussakin jäsenvaltiossa tapahtuvaa merkityksellisten tietojenkeruuta, jossa yksilöidään otoksen erityispiirteet muun muassa sukupuolen, iän, (työssä) palveluajan, ammatin, alan ja koulutustason suhteen. Kyselyn tulosten odotetaan valmistuvan vuoden 1997 aikana. Kotitalouskysely: Tämä kotitalouksien tuloja koskeva tutkimus aloitettiin vuonna 1994 ja sen on tarkoitus kestää vähintään kolme vuotta. Tutkimuksen otos on noin 60 000 kotitaloutta kautta Euroopan unionin. Alustavat vuotta 1994 koskevat tulokset ovat jo saatavissa ja vuoden 1995 tulosten pitäisi olla saatavissa vuoden 1996 lopussa Euroopan vähimmäispalkkoja koskeva tutkimus: Tämän erityistutkimuksen on määrä valmistua vuoden 1996 keskivaiheilla ja se kattaa pääasiassa ne jäsenvaltiot, joissa on käytössä vähimmäispalkka. Tutkimuksessa tarkastellaan vähimmäispalkkojen soveltamisalaa ja suhdetta keskipalkkoihin. Niiden jäsenvaltioiden osalta, joissa ei ole kansallista vähimmäispalkkaa, tutkimus rajoittuu tiettyihin työehtosopimuksen piiriin kuuluviin aloihin. 24 Liitteessä B on tietoja jäsenvaltioiden palkkakehityksestä kotitalouskyselyn perusteella ja jäsenvaltioille suoraan lähetetyn kyselyn perusteella niistä jäsenvaltioista, jotka antoivat tietoja palkkakehityksestä. 3. 4 Tulevaisuudennäkymät Tarve seurata kohtuullisia palkkoja on jatkossakin tärkeä kysymys mutta sitä ei voi erottaa muista EU:n työmarkkinoita parhaillaan muokkaavista tekijöistä. Kysymyksen suhteellista tärkeyttä korostaa työmarkkinoiden pirstoutuminen, joka heikentää perinteisiä työehtosopimusneuvottelujen muotoja. Eräissä jäsenvaltioissa, joissa vakiintuneet työehtosopimusneuvottelujärjestelyt ovat keskeisessä asemassa vähimmäispalkkojen määräämisessä, herää kysymys siitä, miten näiden määräysten käy, jos sopimusneuvottelujärjetelmä hajoaa. Lisäksi työehtosopimusneuvottelujen poisjäämisen myötä menetettäisiin arvokas palkkoja koskeva tietolähde, joka tällä hetkellä edistää huomattavasti alan avoimuutta. Kun työmarkkinat pirstoutuvat ja uudet työnteon muodot lisääntyvät, realistisin tapa edistää kohtuullisen palkan toteutumista on näyttää hyvän käytännön mallia lähinnä työnantajatasolla. Komissiolla voi olla myönteinen tehtävä tämän kokemuksen käytön vaalimisessa kautta koko EU. Komissio voi yksilöidä seuraavat keskeiset tulevan toiminnan alueet näiden aiheiden kehittelemiseksi: levitetään yleisiä työoloja ja erityisesti yritystason palkkoja koskevaa hyvää käytäntöä seurataan täydennyskoulutuksen kehittämistä ja sen vaikutuksia ansioihin ja sen arvoa työnantajalle ja sitä, miten koulutusmahdollisuuksiin suhtaudutaan (kouluttautumislomat, koulutusavustukset jne. ) levitetään neljän tai viiden vuoden välein vertailukelpoisia tilastotietoja ansiorakenteesta kaikissa jäsenvaltioissa, alhaisemmat palkat mahdollistavan Euroopan työvoimakustannusindeksin täytäntöönpanosta sekä jäsenvaltioissa sovellettavia vähimmäispalkkoja koskevista julkaisuista tuetaan vapaita työpaikkoja koskevien kansallisten tietojen kehittämistä ja sitä, että kaikki työmarkkinoiden osapuolet ja erityisesti työnhakijat saavat näitä tietoja. 25 Liite A: Kertomus oikeudesta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden ajalta K Kertomus, joka koskee oikeutta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden ajalta ja joka perustuu komission tammikuussa 1996 jäsenvaltioille lähettämään kyselyyn 1. Kysymykset ia jäsenvaltioiden yleistilanne: A. Oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä 1. Onko työntekijöillä yleensä oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä? Työntekijöillä on lakisääteinen oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä Belgiassa, Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, Irlannissa, Italiassa, Luxemburgissa, Itävallassa, Portugalissa, Suomessa ja Ruotsissa. Tanskassa joillakin työntekijöillä ei ole tätä oikeutta ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa oikeus riippuu työntekijän työsopimusehdoista. Ranskassa ja Alankomaissa oikeutta säännellään usein työehtosopimuksilla. 2. Jos on, onko oikeuden oikeudellinen perusta perustuslaissa, laeissa, asetuksissa, hallinnollisissa määräyksissä vai oikeudellisesti sitovissa työehtosopimuksissa? Yleensä oikeudellinen perusta on laki ja tämän lisäksi asiaa koskevat muut asetukset tai työehtosopimukset. Alankomaissa ja Ruotsissa tämä oikeus sisältyy ainoastaan työehtosopimuksiin (Alankomaissa työehtosopimuksiin, jotka on julistettu yleisesti sitoviksi). Suomessa ainoastaan itsenäisyyspäivä on lakisääteinen yleinen vapaapäivä. Muita yleisiä vapaapäiviä säännellään työehtosopimuksin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa työntekijän oikeutta lomapäiviin ei säännellä lailla vaan yksittäisen työnantajan ja työntekijän välisellä työsopimuksella. 3. Onko sellaisia työntekijäryhmiä, joilla ei ole kyseistä oikeutta taijoille ei yleensä makseta palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä? Tällaista poikkeusta ei ole Belgiassa, Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, Italiassa, Luxemburgissa, Itävallassa, Portugalissa eikä Suomessa (Suomessa pieni poikkeus, katso 4 kohta). Tanskassa, Ranskassa, Irlannissa, Alankomaissa ja Ruotsissa joillakin työntekijäryhmillä ei ole tätä oikeutta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa asia riippuu työsopimuksesta. 4. Riippuuko oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä siitä, kuinka kauan työntekijä on ollut työnantajan palveluksessa? Tiettyä palvelusaikaa ei vaadita Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, Italiassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Itävallassa ja Portugalissa. Ranskassa joillakin tuntipalkkaa saavilla työntekijöillä ei ole oikeutta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja Irlannissa palvelusaikavaatimus koskee vain osa-aikatyöntekijöitä. Ruotsissa ja Suomessa asiaa voidaan säännellä työehtosopimuksissa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa asia riippuu työsopimuksesta. rt 5. Maksaako työnantaja aina palkan vai maksaako sen jokin muu elin? Jos jokin muu. elin maksaa palkan, mikä elin on kyseessä? Suurimmassa osassa jäsenvaltioita työnantajan on suoritettava maksu. Tanskassa on erityinen järjestelmä joillekin työntekijöille. 6. Kuinka käsite "yleinen vapaapäivä" määritellään ja kuinka monta yleistä vapaapäivää vuodessa on? Missään jäsenvaltiossa ei ole selvää oikeudellista määritelmää käsitteelle "yleinen vapaapäivä". Päiviä on eri maissa seuraavasti: Belgiassa 10, Tanskassa 9,5, Saksassa 10 - 13, Kreikassa 10-12, Espanjassa 14, Ranskassa 11, Irlannissa 9, Italiassa 10, Luxemburgissa 10, Alankomaissa 7, Itävallassa 13, Portugalissa 12-14, Suomessa 12, Ruotsissa 11 ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 8-10. 7. Saako näiltä vapaapäiviltä palkkaa palkallisen vuosiloman lisäksi työaikadirektiivin (93/104/EY) 7 artiklan mukaisesti? Yhdistyneessä kuningaskunnassa asia riippuu työsopimuksesta. Muissa jäsenvaltioissa yleisiltä vapaapäiviltä saa palkkaa vuosiloman lisäksi. 8. Onko oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä julkisen keskustelun aiheena jäsenvaltioissa tällä hetkellä? Vain Irlannissa, jossa lomalainsäädäntöä tarkistetaan parhaillaan. B. Oikeus saada palkkaa sairauden ajalta 1. Onko työntekijöillä yleensä oikeus saada palkkaa sairauden ajalta? Yleensä työntekijöillä on oikeus saada palkkaa sairauden ajalta. 2. Jos on, sisältyykö tämä oikeus sosiaaliturvalainsäädäntöön, työlainsäädäntöön tai muihin lakeihin, asetuksiin, hallinnollisiin määräyksiin tai oikeudellisesti sitoviin työehtosopimuksiin tai johonkin muuhun? Oikeus sisältyy työlainsäädäntöön, sosiaaliturvalainsäädäntöön ja työehtosopimuksiin. 3. Maksetaanko työntekijöille täysi palkka vai tietty prosenttiosuus vai kiinteä korvaus? Belgiassa, Tanskassa, Italiassa, Luxemburgissa, Itävallassa ja Suomessa työntekijät saavat täyden palkan. Kaikissa muissa maissa maksetaan pienempi määrä joko tiettynä prosenttiosuutena palkasta (Saksa, Kreikka, Espanja, Ranska, Alankomaat, Portugali ja Ruosti) tai kiinteänä korvauksena (Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta). l<£ 4. Muuttuuko laskuperuste maksuajan mukaan ja onko maksuaika rajallinen? Irlantia lukuun ottamatta kaikissa jäsenvaltioissa maksuaika on rajallinen. Irlannissa rajoitusta ei ole, jos työntekijä on maksanut sosiaalivakuutusmaksuja vähintään viiden vuoden ajan. 5. Onko sellaisia työntekijäryhmiä, joilla ei ole kyseistä oikeutta taijoille ei yleensä makseta palkkaa sairauden ajalta? Yhdistyneessä kuningaskunnassa yli 65-vuotiailla työntekijöillä, alle kolmen kuukauden määräaikaisen työsopimuksen mukaan työskentelevillä, alle 61 puntaa viikossa ansaitsevilla työntekijöillä ja työntekijöillä, jotka osallistuvat työselkkaukseen, ei ole tätä oikeutta. Työntekijöillä, jotka eivät voi saada työnantajaltaan lakisääteistä sairausajan palkkaa, voi olla oikeus valtion työkyvyttömyysetuuteen. Suomessa (yleensä) ja Ruotsissa palkkaa ei makseta sairauden ensimmäisen päivän ajalta. Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vastaava aika on kolme päivää. Kreikassa maksetaan vain puolet palkasta sellaisen sairauden ajalta, joka kestää 1 - 3 päivää. Muissa jäsenvaltioissa kaikki työntekijät saavat palkkaa. 6. Riippuuko oikeus saada palkkaa sairauden ajalta siitä, kuinka kauan työntekijä on ollut työnantajan palveluksessa? Saksassa (lainsäädännön perusteella), Luxemburgissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa tiettyä palvelusaikaa ei vaadita. Itävallassa palvelusaikaa sovelletaan ruumiillisen työn tekijöihin. Belgiassa, Kreikassa, Ranskassa, Irlannissa (sairausvakuutuslaitos) ja Ruotsissa (vain joissakin tapauksissa) palvelusaikaa sovelletaan ruumiillisen työn tekijöihin ja muihin työntekijöihin. Suomessa työnantajalla ei ole velvollisuutta maksaa palkkaa sairauden ajalta, jos työsuhde on kestänyt alle yhden kuukauden. Työehtosopimuksiin sisältyy usein kuitenkin työntekijöiden kannalta suotuisampia määräyksiä. 7. Maksaako työnantaja aina palkan vai maksaako sen jokin muu elin? Jos jokin muu elin maksaa palkan, mikä elin on kyseessä? Ranskaa ja Irlantia lukuun ottamatta ja joissakin tapauksissa Italiaa lukuun ottamatta työnantaja maksaa palkan alkujakson aikana. Sen jälkeen maksun suorittaa sairausvakuutuslaitos. 8. Jos työnantaja maksaa palkan, korvaako sosiaaliturvalaitos tai samankaltainen rahasto sen hänelle? Saksassa ja Itävallassa työnantajalle korvataan hänen ruumiillisen työn tekijöille maksamansa palkka monissa tapauksissa. Luxemburgissa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa suoritus korvataan joissakin tapauksissa. Belgiassa, Tanskassa ja Kreikassa korvausta ei ole. Ranskassa, Irlannissa ja Italiassa (ruumiillisen työn tekijöille) sosiaaliturvalaitos suorittaa maksun useimmissa tapauksissa. 14 9. Onko oikeus saada palkkaa sairauden ajalta julkisen keskustelun aiheena jäsenvaltioissa tällä hetkellä? Tanskassa työntekijät vaativat säännöllisesti parannuksia työehtosopimusten mukaisiin järjestelmiin. Saksassa palkanmaksua koskevaa lakia muutettiin 1. lokakuuta 1996. Kaikki ruumiillisen työn tekijät ja muut työntekijät saavat periaatteessa 80 prosenttia palkasta 100 prosentin sijasta. Muutoksesta käydään parhaillaan kiivasta julkista keskustelua. Ruotsissa on tehty huomattavia muutoksia sairausvakuutusjärjestelmään. Sellainen on muun muassa sairauspäivärahaa koskeva laki, jonka mukaan otetaan käyttöön niin sanottu odotuspäivä, jolloin ei saa palkkaa tai korvausta ja johon sisältyy korvaustasojen vähentäminen. Yhdistyneessä kuningaskunnassa sosiaaliministeriö on antanut neuvotteluasiakaan, johon on koottu teollisuuden näkemyksiä ehdotukseksi, jonka tarkoituksena on vapauttaa työnantajat maksamasta lakisääteistä sairauspäivärahaa, jos he maksavat sopimuksen mukaisen (mukaan lukien ammattitaudista johtuva sairauspäiväraha) tai lakisääteisen sairauspäivärahan suuruisen tai sen ylittävän korvauksen työntekijöille, jotka ovat päivän työkyvyttömiä. Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan työntekijöiden oikeuksia suojataan säilyttämällä perimmäinen sitoumus maksaa sairauspäivärahaa. 2. Oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ia sairauden ajalta eri jäsenvaltioissa: A. Oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä Belgia Belgiassa on kymmenen yleistä vapaapäivää (1. 1. , 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , helatorstai, helluntainjälkemen maanantai, 21. 7. , 15. 8. , 1. 11. , 11. 11. , 25. 12. ,). Jos yleinen vapaapäivä on sunnuntaina, jokin muu päivä on vapaapäivä. Kukin työntekijä saa täyden palkan näiltä päiviltä, jos hän ei ole ollut pois töistä ilman perusteltua syytä päivää ennen yleistä vapaapäivää ja päivän sen jälkeen. Työskentely yleisenä vapaapäivänä on sallittu, jos se on sallittua sunnuntaisin. Tanska Tanskassa on 9,5 yleistä vapaapäivää (1. 1, kiirastorstai, pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , helatorstai, 5. 6. puolikas vapaapäivä, 25. 12. , 26. 12. ). Kuukausipalkkaa saaville maksetaan täysi palkka. Muut työehtosopimusten piiriin kuuluvat työntekijät saavat yleensä 3,5 prosenttia palkasta kutakin yleistä vapaapäivää kohden. Työehtosopimusten piiriin kuulumattomilla ei ole lakisääteistä oikeutta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä. Työskentely yleisinä vapaapäivinä on sallittua. Saksa Vain Saksojen yhdentymispäivä (3. 10. ) vahvistetaan liittovaltion laissa. Liittovaltion osavaltiot sääntelevät itse muita yleisiä vapaapäiviä. Vuodessa on 9 - 13 yleistä vapaapäivää (1. 1. , pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , helatorstai, helluntain jälkeinen maanantai, 25. 12. ja 26. 12. ovat yleisiä vapaapäiviä jokaisessa osavaltiossa). Jokainen työntekijä saa palkan näiltä päiviltä, jos hän ei ole ollut pois työstä päivää ennen yleistä vapaapäivää ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä (§ 2 Entgeltfortzahlungsgesetz). 2o Kreikka Kreikassa on kuusi yleistä vapaapäivää (25. 3. , 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , 15. 8. , 28. 10. , 25. 12. ), jotka koskevat kaikkia. Näiden lisäksi sosiaaliasioiden ministeriö voi määrätä viisi päivää vuodessa yleisiksi vapaapäiviksi. Jokainen työntekijä saa palkan näiltä päiviltä, jos hän ei ole ollut pois työstä päivää ennen yleistä vapaapäivää ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä. Espanja Espanjassa on vahvistettu 12 yleistä vapaapäivää (1. 1. , 6. 1. , 19. 3. tai 25. 7. , kiirastorstai, pitkäperjantai, 1. 5. , 15. 8. , 12. 10. , 1. 11. , 6. 12. , 8. 12. , 25. 12. ) ja kaksi vaihtoehtoista yleistä vapaapäivää. Jos yleinen vapaapäivä on sunnuntaina, seuraava maanantai on vapaapäivä. Jokainen työntekijä saa saman palkan kuin työpäiviltä. Ranska Oikeus saada palkkaa 1. 5. on vahvistettu työlainsäädännössä (Code du travail, L. 222 7 artikla). Kuukausipalkkaa nauttivat saavat palkkaa myös 1. 5. Muut työntekijät saavat palkkaa, jos he ovat työskennelleet vähintään kolme kuukautta ja ovat tehneet työtä 200 tuntia edellisten kahden kuukauden aikana eivätkä ole olleet pois työstä päivää ennen 1. 5. ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä. Työlainsäädännössä (Code du travail, L. 222 1 artikla) vahvistetaan 11 muuta yleistä vapaapäivää, mutta työehtosopimuksista riippuu, saavatko työntekijät näiltä päiviltä palkkaa. Irlanti Irlannissa on yhdeksän yleistä vapaapäivää (1. 1. , 17. 3. , 2. pääsiäispäivä, toukokuun, kesäkuun ja elokuun ensimmäinen maanantai, lokakuun viimeinen maanantai, 25. 12. , 26. 12). Jos yleinen vapaapäivä osuu sunnuntaille, jokin muu päivä on vapaapäivä. Täysipäiväisesti työskentelevät saavat täyden palkan yleisenä vapaapäivänä. Säännöllistä osa-aikatyötä tekevien on ollut työskenneltävä 13 viikkoa ja epäsäännöllistä osa-aikatyötä tekevien on ollut työskenneltävä 120 tuntia saadakseen tämän oikeuden. Kotityötä tekevillä, merimiehillä, majakan tai majakkalaivan työntekijöillä, kalastajilla sekä työnantajan talossa asuvilla sukulaisilla ei ole tätä oikeutta. Italia Italiassa on kaksi kansallista yleistä vapaapäivää (25. 4. , 1. 5. ) ja kahdeksan muuta yleistä vapaapäivää (1. 1. , 6. 1. , 2. pääsiäispäivä, 15. 8. , 1. 11. , Neitsyt Marian perisynnittömän sikiämisen päivä, 25. 12. , 26. 12. ). Työehtosopimuksissa on myös vahvistettu yleisiä vapaapäiviä. Kukin työntekijä saa saman palkan kuin työpäivältä. Luxemburg Luxemburgissa 10. 4. 1976 annetussa laissa vahvistetaan yleisiksi vapaapäiviksi uudenvuoden päivä, 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , helatorstai, helluntain jälkeinen maanantai, 23. 6. , 15. 8, 1. 11. , 25. 12. ja 26. 12. Jos yleinen vapaapäivä osuu sunnuntaille, jokin muu päivä on vapaapäivä. Jokainen työntekijä saa palkan näiltä päiviltä, jos hän ei ole ollut pois työstä päivää ennen yleistä vapaapäivää ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä tai kolme päivää 25 työpäivän aikana ennen yleistä vapaapäivää. Työskentely yleisenä vapaapäivänä on sallittua. M Alankomaat Alankomaissa on seitsemän yleistä vapaapäivää (1. 1. , 2. pääsiäispäivä, 30. 4. , helatorstai, helluntain jälkeinen maanantai, 25. 12. , 26. 12. ) vuodessa ja 5. 5. joka viides vuosi. Palkanmaksusta yleisiltä vapaapäiviltä ei säädetä laissa vaan lähes kaikissa asiaa koskevissa työehtosopimuksissa. Oikeus voi myös olla osana työsopimusta. Itävalta Itävallassa on 13 yleistä vapaapäivää (1. 1. , 6. 1, 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , helatorstai, helluntain jälkeinen maanantai, Kristuksen pyhän ruumiin ja veren juhla, 15. 8. , 26. 10. , 1. 11. , 8. 12. , 25. 12. , 26. 12. ), jotka koskevat kaikkia ja lisäksi vapaapäivä, jotka koskevat muutamia erityisiä ryhmiä. Yleensä työskentely yleisenä vapaapäivänä ei ole sallittua, mutta tähän sääntöön sovelletaan lukuisia poikkeuksia. Kukin työntekijä saa saman palkan kuin työpäivänä (palkanmenetystä koskeva periaate, § 9 kohta 1 Arbeitsruhegesetz). Portugali Portugalissa on 12 vahvistettua yleistä vapaapäivää (1. 1. , pitkäperjantai, 25. 4. , 1. 5. , Kristuksen pyhän ruumiin ja veren juhla, 10. 6. , 15. 8. , 5. 10. , 1. 11. , 1. 12. , 8. 12. , 25. 12. ) ja kaksi vaihtoehtoista yleistä vapaapäivää (laskiaistiistai ja yksi päivä kullekin kaupungille). Kukin työntekijä saa kyseisiltä vapaapäiviltä saman palkan kuin työpäiviltä. Suomi Suomessa itsenäisyyspäivä (6. 12. ) ja 1. 5. ovat lakisääteisiä yleisiä vapaapäiviä. Viikko- tai kuukausipalkkaa saavat työntekijät saavat palkan myös yleisiltä vapaapäiviltä. Päivä- tai tuntipalkkaa saavat työntekijät saavat palkan itsenäisyyspäivältä, jos he ovat työskennelleet vähintään kuusi työpäivää. Muista yleisistä vapaapäivistä, joita on yhdeksän (1. 1. , 6. 1. , pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, helatorstai, juhannuspäivä, 1. 11. , 25. 12. , 26. 12. ), säädetään kirkkolaissa. Palkanmaksu näiltä päiviltä määritellään työehtosopimuksissa. Ruotsi Ruotsissa on 11 yleistä vapaapäivää (1. 1. , 6. 1. , pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, 1. 5. , helatorstai, 23. 6. , 24. 6. , 1. 11. , 25. 12. , 26. 12. ). Kuusi näistä päivistä ei voi koskaan olla sunnuntaina. Palkanmaksusta ei säädetä laissa, mutta työehtosopimuksissa säännelty palkanmaksu yleisiltä vapaapäiviltä koskee noin 85 prosenttia kaikista työntekijöistä. Yhdistynyt kuningaskunta Englannissa ja VValesissa on kahdeksan lakisääteistä vapaapäivää (1. 1. , pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, toukokuun ensimmäinen ja viimeinen maanantai, elokuun viimeinen maanantai, 25. 12. , 26. 12. ). Pohjois-Iriannissa yleisiä vapaapäiviä on kymmenen: Englannin ja Walesin vapaapäivien lisäksi 17. 3. ja 12. 7. Skotlannissa yleisiä vapaapäiviä on kahdeksan (1. 1. , 2. 1. , pitkäperjantai, toukokuun ensimmäinen ja viimeinen maanantai, elokuun ensimmäinen maanantai, 25. 12. , 26. 12. ). Perinteisesti työntekijöillä on vapaata näinä päivinä, mutta tilanne eroaa alueittain. Erityisesti Skotlannissa julkinen sektori ja liikemaailma viettävät edellä mainittujen päivien sijaan paikallisia ja perinteisiä vapaapäiviä. Palkanmaksu vapaapäiviltä riippuu yleensä yksittäisen työnantajan ja työntekijän työsopimuksesta. IV B. Oikeus saada palkkaa sairauden ajalta Belgia Ruumiillisen työn tekijät saavat tämän oikeuden oltuaan töissä kuukauden. Oikeuden saa koeajan jälkeen. Sairauden ensimmäisten seitsemän päivän aikana kaikki työntekijät saavat täyden palkan. Sen jälkeen ruumiillisen työn tekijät saavat 85,88 prosenttia ja muut 86,93 prosenttia seuraavan kolmen viikon ajalta. Sairausvakuutuslaitoksen on maksettava määrästä 60 prosenttia kahden viimeisen viikon aikana ja työnantaja suorittaa jäljelle jäävän osuuden. Joissakin tapauksissa työnantaja saa korvauksen suorituksistaan. Tanska Työnantajan on maksettava täysi palkka sairauden ajalta 14 päivän ajan. Tämän jälkeen valtio maksaa sairausetuudet, jotka ovat noin 90 prosenttia palkasta. Saksa Kaikilla työntekijöillä on oikeus saada 80 prosenttia palkastaan vähintään kuuden viikon ajan (§ 3 Entgeltfortzahlungsgeseiz). Työntekijällä, joka luopuu yhdestä vuosilomapäivästä, on oikeus täyteen palkkaan viiden sairauspäivän ajan. Työsuhteen neljän ensimmäisen viikon aikana työntekijöillä ei ole oikeutta sairausajan palkkaan. Useimpien työntekijöiden kannalta työehtosopimuksiin sisältyy suotuisampia määräyksiä. Pienille, enintään 20 työntekijän yrityksille voidaan maksaa korvausta ruumiillista työtä tekeville työntekijöille maksetusta sairausajan palkasta. Kreikka Kun työntekijä on työskennellyt kymmenen päivää, hän saa 70 prosenttia palkasta työnantajalta sairauden ajalta. Maksu suoritetaan 13 päivän ajalta. Jos henkilö on ollut työssä vuoden, tämä aika on 26 päivää. Jos sairaus kestää vain 1 - 3 päivää, työnantajan on maksettava ainoastaan puolet palkasta. Espanja Espanjassa kaikki työntekijät saavat 60 prosenttia palkasta sairausvakuutuslaitoksesta 20 päivän ajan ja sen jälkeen 75 prosenttia. Sairauden kolmea ensimmäistä päivää pidetään odotuspäivinä. Joissakin tapauksissa työehtosopimuksissa määritellään työnantajan maksamat sairausetuudet. Ranska Työntekijät, jotka kuuluvat 19. 1. 1978 annetun lain 78/49 piiriin, saavat työnantajalta 90 prosenttia palkasta 30 päivän ajan sairastuessaan, jos he ovat työskennelleet ennen sairastumista vähintään kolme vuotta. Ensimmäisten 30 päivän jälkeen työntekijät saavat 66,6 prosenttia seuraavien 30 päivän ajalta. Monet työntekijät, jotka eivät kuulu kyseisen lain piiriin, saavat kuitenkin 50 prosenttia sairausvakuutuslaitokselta. Työntekijöitä koskee kolmen päivän odotusaika. Oikeus saada korvaus sairausvakuutuslaitokselta riippuu siitä, onko työntekijä työskennellyt vähintään 200 tuntia edellisten kolmen kuukauden aikana. Sairausvakuutuslaitos maksaa kolmessa vuodessa sairausetuuksia ainoastaan 360 päiväksi. 33 Irlanti Irlannissa sosiaalivakuutuslaitoksen on maksettava kiinteämääräinen korvaus sairauden ajalta. Mitkään rajoitukset eivät koske niitä työntekijöitä, jotka ovat maksaneet sosiaalivakuutusmaksuja vähintään viisi vuotta. Muilla oikeus saada palkkaa sairauden ajalta on rajoitettu yhteen vuoteen. Palkkaa ei makseta sairauden kolmen ensimmäisen päivän ajalta. Italia Oikeus saada palkkaa sairauden ajalta sisältyy siviilioikeudellisen lain 2110 artiklaan. Työntekijöitä koskevat lisäsäännöt sisältyvät työehtosopimuksiin. Työnantajan on yleensä maksettava täysi palkka sairauden ajalta ja sairausvakuutuslaitoksen on maksettava noin 60 prosenttia palkasta ruumiillisen työn tekijöille. Ruumiillisen työn tekijöitä koskee kolmen päivän odotusaika. Monissa työehtosopimuksissa vähennetään kuitenkin työntekijöiden ja ruumiillisen työn tekijöiden välisten edellytysten eroja. Luxemburg Työnantajan on maksettava täysi palkka ensimmäisen kuukauden ajalta sairauden alkamisesta sekä seuraavien kolmen kuukauden ajalta. Jos työnantaja ei suorita maksuja, sairausvakuutuslaitoksen on suoritettava maksut. Alankomaat Kaikilla työntekijöillä on oikeus saada 70 prosenttia palkasta sairauden ajalta. Työnantajan on maksettava palkka 52 viikon ajalta. Joissakin tapauksissa työnantaja saa korvauksen suorituksistaan. Useimpiin työehtosopimuksiin sisältyy määräys lakisääteisen tason lisäksi maksettavasta lisäosasta. Itävalta Oikeus sisältyy muita kuin ruumiillisen työn tekijöitä koskevan lain (Angestelltengesetz) 8 artiklaan ja ruumiillisen työn tekijöitä koskevan lain (Entgeltfortzahlungsgesetz) 2 artiklaan. Muilla kuin ruumiillisen työn tekijöillä on tämä oikeus kuusi viikkoa, ruumiillisen työn tekijöillä neljä viikkoa. Molemmat saavat täyden palkan. Ruumiillisen työn tekijöillä ei ole tätä oikeutta työsuhteen 14 ensimmäisen päivän aikana. Palkanmaksuaika riippuu siitä, kuinka pitkään työntekijä on työskennellyt työnantajan palveluksessa. Muille kuin ruumiillisen työn tekijöille sairausajan palkkaa maksetaan 8 viikolta 5 vuoden jälkeen, 10 viikolta 15 vuoden jälkeen sekä 12 viikolta 25 vuoden jälkeen. Ruumiillisen työn tekijöille sairausajan palkkaa maksetaan 6 viikolta 5 vuoden jälkeen, 8 viikolta 15 vuoden jälkeen sekä 10 viikolta 25 vuoden jälkeen Jos kyse on ruumiillisen työn tekijöistä, työnantajalle korvataan 80 prosenttia maksuista. Portugali Portugalissa sairausvakuutuslaitoksen on maksettava 65 prosenttia palkasta 155 viikon ajan. Jos työntekijä joutuu sairaalaan tai hänellä on perhe, hän saa täysimääräisen palkan. Suomi 3V Kun työntekijä on ollut työssä vähintään kuukauden, hänellä on oikeus saada palkkaa sairauden ajalta. Työntekijä saa täyden palkan seitsemältä päivältä alkaen ensimmäisestä sitä seuraavasta päivästä, jona hän ilmoitti olevansa sairas. Tätä oikeutta voidaan laajentaa työehtosopimuksilla. Tämän jakson ja yhden päivän odotusajan jälkeen sairausvakuutuslaitos maksaa 70 prosenttia palkasta. Ruotsi Kaikki työntekijät saavat 75 prosenttia palkasta työnantajalta ensimmäisten 14 päivän aikana. Jokainen sairauden ensimmäinen päivä on odotuspäivä. Myöhemmin he saavat 75 prosenttia sairausvakuutuslaitokselta ja kymmenen prosenttia työnantajalta. Korvauksen suorituksistaan saavat vain pienet yritykset, joilla on erityinen vakuutus tätä varten. Yhdistynyt kuningaskunta Oikeus saada korvaus sairausvakuutuslaitokselta sisältyy vuonna 1992 annetun sosiaaliturvaa ja sosiaalietuuksia koskevan lain (Social Security Contributions and Benefits Act) XI osaan ja lakisääteisiin sairauspäiväraha-asetuksiin vuodelta 1982. Lakisääteinen sairauspäiväraha maksetaan kiinteämääräisenä korvauksena, joka on 52,5 puntaa viikossa. Sairauden kolmelta ensimmäiseltä päivältä ei suoriteta maksua. Lisäksi työntekijöillä voi olla oikeus työsopimuksensa mukaisesti sairauspäivärahaan ammattitaudin johdosta. 3. Päätelmät: Periaate palkanmaksusta yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden ajalta on vahvistettu kaikissa jäsenvaltioissa, vaikka sääntelyssä on eroja. Joissakin jäsenvaltioissa tietyillä suhteellisen pienillä työntekijäryhmillä ei ole näitä oikeuksia. Missään jäsenvaltiossa ei ole parhaillaan käynnissä julkista keskustelua palkasta yleisiltä vapaapäiviltä, mutta Irlannissa lomalainsäädäntöä tarkistetaan parhaillaan. Useissa jäsenvaltioissa, esimerkiksi Tanskassa, Saksassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, palkanmaksusta sairauden ajalta keskustellaan osana laajempaa keskustelua, joka koskee sosiaaliturvajärjestelmän rahoittamista. 1^ Liite B: Tilastot 3ré Tilastot 1. Johdanto Tämän tilastollisen liitteen tarkoituksena on tarkastella palkkajakaumasta Euroopan unionin jäsenvaltioissa ja siitä, mihin suuntaan tämä jakauma näyttää muuttuneen viime vuosien aikana, saatavilla olevia tietoja. Lisäksi päämääränä on osoittaa, että näitä asioita koskevasta tiedosta on tällä hetkellä puutetta unionissa. Liite on laadittu Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston (Eurostat) avustuksella. Huolimatta siitä, että unionin sisäistä palkkajakaumaa kohtaan osoitetaan yhä kasvavaa sekä taloudellista että sosiaalista kiinnostusta ja että jakauma tulee tietyssä määrin yhä epätasaisemmaksi ajan myötä, saatavilla oleva tieto on erittäin rajallista ja suurelta osalta vertailukelvotonta eri maiden välillä. Vaikka Eurostat kerää säännöllisesti yksityisen alan palkkoja ja työvoimakustannuksia koskevaa tietoa unionin sisältä (joka neljäs vuosi toteutettava työvoimakustannuksia koskeva Labour Cost Survey -tutkimus) ja teollisuudessa ja tietyillä palvelualoilla toimivien ruumiillisen ja henkisen työn työntekijöiden tunti-ja kuukausipalkoissa tapahtuvia muutoksia koskevaa tietoa (joka kerätään kuuden kuukauden jaksoilta), kyseiset tiedot koskevat pääasiassa keskimääräisiä lukuja eivätkä niinkään anna tietoa palkkavaihteluista yksittäisten ihmisten välillä. Tällä hetkellä ainoat saatavilla olevat tiedot, jotka ovat suurin piirtein vertailukelpoisia unionin eri jäsenvaltioiden välillä, ovat peräisin uudesta European Community Household Panel (ECHP) -haastattelututkimuksesta, jonka Eurostat kokosi vuonna 1994 osittain hankkiakseen yksityiskohtaista tietoa kotitalouksien tuloista ja eri tulonlähteiden, mm. palkkojen, suhteellisesta merkityksestä jäsenvaltioissa (vaikka tutkimus ei kata kolmea uusinta jäsenvaltiota koskevaa tietoa). Tällä hetkellä on kuitenkin saatavilla vain ensimmäisiä haastateltuja kotitalouksia koskevia tietoja (keväällä 1994 haastateltua kotitalousotosta koskeva tutkimus), jotka kuvaavat sen vuoksi itse asiassa vain tiettynä ajankohtana vallinnutta tilannetta. Vaikka kyseisiä tietoja on analysoitu jäljempänä, analyysistä ei ilmene kiinnostavin asia, nimittäin se, kuinka palkkajakauma muuttuu ajan myötä. Sen selvittämiseksi ei ole muuta vaihtoehtoa kuin käyttää kotimaisia tietolähteitä huolimatta tämän johdosta väistämättä ilmenevistä vertailuongelmista. Kyseiset tiedot on koottu ottamalla yhteyttä suoraan kansallisiin tilastokeskuksiin kussakin maassa vuosia 1985, 1990 ja 1995 koskevien seuraavien tietojen saamiseksi: - -työstä saatavien kuukausiansioiden jakauma desiilittäin ryhmiteltynä seuraavasti: -miespuoliset täysipäiväiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja palvelualalla 3? -naispuoliset täysipäiväiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja palvelualalla - kunkin desiilin tuntipalkka, jos tiedot ovat saatavilla - työstä saatavien tuntiansioiden jakauma desiilittäin ryhmiteltynä seuraavasti: - miespuoliset osa-aikaiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja palvelualalla - naispuoliset osa-aikaiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja palvelualalla Käytännössä vain seitsemän jäsenvaltiota (Saksa, Ranska, Italia, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta) pystyivät toimittamaan edes osan näistä tiedoista. Kaksi maata (Saksa ja Itävalta) pystyivät toimittamaan vain yhtä vuotta (Saksa vuotta 1990 ja Itävalta vuotta 1995) koskevat tiedot ja lisäksi ainoastaan joidenkin tekijöiden osalta (mies-ja naispuolisten täysipäiväisten, muttei osa-aikaisten, työntekijöiden osalta molemmissa tapauksissa ja Saksan osalta teollisuudessa, tukku-ja vähittäiskaupassa sekä pankki-ja vakuutusalalla toimivien työntekijöiden osalta). Italian oli mahdollista toimittaa vain vuosia 1985 ja 1990 koskevat tiedot ja silloinkin ainoastaan täysipäiväisten työntekijöiden osalta (osa-aikatyöntekijöiden osuus kokonaistyövoimasta on melko pieni Italiassa) ja Ranska taas pystyi toimittamaan vain vuosia 1986 ja 1992 koskevat tiedot. Portugali kykeni toimittamaan kaikkia kolmea vuotta koskevat tiedot (vaikkakin vuoden 1995 sijaan vuodelta 1994) mutta vain täysipäiväisten työntekijöiden osalta (kuten Italiassa, myös Portugalissa osa-aikatyöntekijöiden osuus työvoimasta on pieni). Portugalia lukuunottamatta mikään maa ei toimittanut täysipäiväisten työntekijöiden tuntiansioiden ja kuukausiansioiden jakaumaa koskevia tietoja. (Kyseiset tiedot kerätään tavanomaisesti myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa osana New Earnings Survey - tutkimusta, mutta muita maita koskevien tietojen puuttumisen vuoksi niiden keräämistä tätä tarkoitusta varten ei katsottu tarpeelliseksi. ) Näin ollen tutkimuksen kaikkia osatekijöitä ja kaikkia kolmea vuotta (vaikkei välttämättä juuri määriteltyjä vuosia) koskeva tietokokonaisuus saatiin vain kahdesta maasta: Alankomaista ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Useimpien maiden osalta tiedot koskevat vain yksityisen alan, ei julkisen alan työntekijöitä, ja joiltakin osin tiedot on annettu vain tiettyjen palvelutoimintojen osalta (Saksan osalta vain tukkukauppaa, vähittäismyyntiä sekä pankki- ja vakuutustoimintaa koskevat tiedot, Ranskan osalta kyseisiä aloja sekä lisäksi kaupallisia palveluja koskevat tiedot). Koska tiedot ovat lisäksi peräisin eri lähteistä eri maissa (joissakin tapauksissa hallinnollisista lähteistä, kuten sosiaaliturva-arkistoista, toisissa liiketoimintaa koskevista tutkimuksista), tietojen vertailtavuus eri jäsenvaltioiden välillä rajoittuu edelleen. Vertailtavuuteen sekä analyysin tulosten tulkintaan vaikuttava tekijä on lisäksi se, että tiedot liittyvät useimmissa tapauksissa kaiken ikäisiin työntekijöihin: sekä nuoriin, jotka ovat työskennelleet vain suhteellisen vähän aikaa, että kokeneisiin työntekijöihin. Käytännössä tämä merkitsee sitä, että nuorten työntekijöiden palkkataso on luultavasti alhaisempi kuin kokeneiden työntekijöiden; eron suuruus vaihtelee eri toimialojen välillä kokemukseen liitetyn arvostuksen mukaan (arvostus on todennäköisesti sitä suurempi mitä enemmän taitoja työn suorittaminen vaatii). Tämä tekijä uhkaa selvästi vääristää maiden K välisiä vertailuja ja ajan kuluessa tapahtuvia muutoksia sikäli kuin työvoiman ikärakenne on muuttumassa. Työelämään tulevien nuorten määrän alenemisen sekä demografisten suuntausten vuoksi että siksi, että nuoret pyrkivät jatkamaan koulutustaan yhä pidempään, voidaan odottaa aiheuttavan palkkajakauman epätasaisuuden vähenemistä, koska harvemmat työntekijät saavat tuolloin alemman palkkatason mukaisia palkkoja. Käytännössä tämän kehityksen vastapainona on kuitenkin muita tekijöitä, kuten taitoja vaativien töiden ja asetettujen pätevyysvaatimusten lisääntyminen. Vaikka saatavilla olevat tiedot antavat luultavasti eniten tietoa ajan kuluessa tapahtuvista muutoksista, se seikka, että edellä mainittu aikasarja on olemassa vain harvoista maista, rajoittaa selvästi kyseisten tietojen perusteella tehtävää analyysiä. Sen johdosta tässä liitteessä pyritään ennen kaikkea esittelemään kyseisiä tietoja eikä niinkään tulkitsemaan niitä yksityiskohtaisemmin. 2. Palkkahajonnan mittausmenetelmät Jotta voitaisiin arvioida, kuinka palkkajakauma on muuttunut ajan kuluessa ja millaisia eroja on työmarkkinoilla toimivien eri ryhmien välillä (täysipäiväistä työtä tekevien miesten ja naisten välillä) ja eri maiden välillä (vaikka, kuten edellä painotettiin, tietojen luonne rajoittaa käytännössä suuressa määrin eri maiden välisen vertailun mielekkyyttä), tämän liitteen yhteydessä käytetty menetelmä koostuu ensisijaisesti Lorenzin käyrinä tunnettujen kuvaajien hahmottelemisesta. Käyrät osoittavat kuinka suuri prosenttiosuus talouden tai tietyn alan kokonaisansioista menee tietylle prosenttiosuudelle väestöstä (ne osoittavat esimerkiksi kuinka suuri osuus miespuolisista täysipäiväisistä työntekijöistä ansaitsee 50 prosenttia tämän kyseisen työvoiman osaryhmän ansaitsemista kokonaisansioista). Muodollisemmin ilmaistuna käyrät osoittavat siis kunkin eritellyn ryhmän työntekijöiden ansioiden perusteella määritellyn kumulatiivisen prosenttiosuuden ja kyseisen ryhmän kokonaisansioiden kumulatiivisen prosenttiosuuden välisen suhteen. Jos työntekijöiden kumulatiivinen prosenttiosuus merkitään pystyakselille (Y-akselille) ja ansioiden kumulatiivinen prosenttiosuus vaaka-akselille (X-akselille), niin mitä koverampi käyrä on sitä epätasaisempi on palkkajakauma. (Tämä voidaan havaita helposti kuvittelemalla kaksi jakaumaa, joista toisessa 50 prosenttia työntekijöistä saa vain 20 prosenttia kokonaispalkoista ja toisessa 50 prosenttia työntekijöistä saa 40 prosenttia kokonaispalkoista. ) Jos ansiot jakautuisivat toisaalta tasan työntekijöiden kesken, tuloksena olisi kaksi suoraa janaa 45 asteen kulmassa X-ja Y-akseleihin nähden. (20 prosenttia työntekijöistä ansaitsisi 20 prosenttia palkoista, 50 prosenttia työntekijöistä ansaitsisi 50 prosenttia palkoista, jne. ). Varsinaisen käyrien tarkastelun sijaan palkkajakauman epätasaisuusastetta voidaan mitata myös Ginin kertoimena tunnetulla yhteenvetotilastolla. Kyseisellä tilastolla mitataan Lorenzin käyrän kaarevuutta. Tarkemmin sanottuna Ginin kerroin määritellään käyrän ja 45 asteen janan välisen alan ja 45 asteen janan yläpuolelle jäävän kokonaisalan välisenä suhteena. Suhde vaihtelee nollan, jolloin palkkajakauma on täysin tasa-arvoinen (eli Lorenzin käyrä vastaa 45 asteen kulmassa olevaa janaa), ja yhden, jolloin palkkajakauma on täysin epätasainen (eli yksi ainoa yksilö ansaitsee kaiken palkan), välillä. Ginin 33 kertoimen kasvaminen merkitsee siis, että palkkajakauma tulee epätasaisemmaksi, ja kertoimen aleneminen taas, että jakauma tulee tasaisemmaksi. Tämä on kuitenkin totta vain keskiarvon kannalta katsoen. Koko jakauman epätasaisuusastetta määritellessään tietty Ginin kerroin on toisin sanoen yhteensopiva erimuotoisten käyrien kanssa, esimerkiksi sellaisten käyrien, jotka ovat epätasaisempia jakauman alku- tai loppupäässä. Se, että kerroin ei muutu kahden vuoden kuluessa, ei siis välttämättä merkitse sitä, että jakauma ei ole muuttunut, paitsi yleisessä mielessä. Jakauma on voinut tulla epätasaisemmaksi joko palkkataulukon alku- tai loppupäässä. Tämä merkitsee sitä, että vaikka Ginin kerroin on hyödyllinen yhteenvetoon käytetty järjestelmä, se ei todellisuudessa korvaa Lorenzin käyrän muodon ja sen muuttumisen tutkimista. Sen lisäksi, että tässä liitteessä esitetään eri jäsenvaltioiden eri työntekijäryhmiä koskevia Ginin kertoimen arvoja, liite sisältää tämän vuoksi myös suuren määrän palkkajakaumaa kuvaavia kaaviokuvia. Ginin kertoimen ohella käytettävä toinen palkkahajonnan kuvaamismenetelmä keskittyy erityisesti palkkajakauman loppupäähän, joka on tämän kertomuksen kannalta katsoen erityisen kiinnostava. Palkkajakauman loppupää on työntekijöiden alimman desiiliosuuden palkka prosenttiosuutena kyseisen työntekijäryhmän keskipalkoista. Jos kyseessä olisi 60 prosentin osuus keskiansioista, se osoittaisi, että 10 prosenttia palkansaajista ansaitsee 60 prosenttia tai vähemmän keskiansioista. 3. Palkkajakauma tarkasteltavina olevissa jäsenvaltioissa Pyydetyt tiedot toimittaneita seitsemää jäsenvaltiota koskevat Lorenzin käyrät kuvaavat ensiksikin mies- ja naispuolisten täysipäiväisten työntekijöiden kuukausiansioiden jakaumaa, jos mahdollista, sekä kokonaistaloudessa, teollisuudessa että palvelualalla ja lisäksi kunkin tilastoidun vuoden osalta. (Käytännössä liitteeseen ei sisälly Saksaa koskevaa Lorenzin käyrää, koska, kuten edellä mainittiin, tietojen edustavuus on kyseenalainen. ) Kussakin tapauksessa on laskettu edellisessä osiossa kuvatut molemmat hajonnan eli epätasaisuuden mittasuhteita kuvaavat luvut kutakin kaaviokuvissa kuvattua palkkajakaumaa varten. Analyysi osoittaa palkkajakauman laajentuneen ajan kuluessa kaikissa pyydetyt tiedot vähintään vuoden ajanjaksolta toimittaneissa jäsenvaltioissa, joista osittaisen poikkeuksen muodostaa Alankomaat viimeisimpiä vuosia koskevien tietojen perusteella. Näin on sekä mies- että naispuolisten työntekijöiden ansioiden sekä suurimmalta osin myös teollisuuden ja palvelualojen ansioiden jakaumassa (poikkeuksina ovat Alankomaat kokonaistalouden osalta vuodesta 1990 ja Ranska palveluiden osalta). Kasvun laajuus eroaa kuitenkin samanaikaisesti merkittävästi eri maiden ja eri alojen välillä. Tulkittaessa hajonnan laajuuden muutoksia on kuitenkin painotettava sitä, että ansioiden jakauma muuttuu tavanomaisissa olosuhteissa suhteellisen hitaasti ajan myötä johtuen osittain paineesta yhdenmukaistaa palkkojen nousu (joka ilmenee esimerkiksi yhteisneuvotteluina tai tietyn suuruusluokan ylittävien organisaatioiden vakiintuneina h O maksutaulukkoina) ja suhteellisten paikkojen merkittävien muutosten hitaudesta. Merkittäviä muutoksia jakaumassa voitaisiin sen vuoksi odottaa vain vuosien kuluessa. Tietoihin liittyviä muita yleisiä piirteitä ovat ensiksikin se, että palvelualan palkkajakauma näyttää sekä miesten että naisten osalta laajemmalta kuin teollisuuden jakauma, mikä johtuu ehkä palvelutoimintojen laajemmasta ammattivalikoimasta kuin teollisuustoiminnoissa. Kun palvelujen osuus työllisyydestä ajan myötä kasvaa, saattaa seurauksena olla taloudessa vallitsevan palkkajakauman laajeneminen. Toisena yleispiirteenä voidaan mainita se, että täysipäiväistä työtä tekevien miestyöntekijöiden palkkajakauma näyttää laajemmalta kuin naisten palkkajakauma. Täysipäiväistä työtä tekevät miespuoliset työntekijät Jos tarkastelu aloitetaan niistä kolmesta maasta, Alankomaista, Portugalista ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta, jotka ovat toimittaneet pyydetyt tiedot kultakin kolmelta vuodelta (1985, 1990 ja 1995, tai niitä sivuavilta vuosilta), voidaan todeta kaikkien kolmen osalta, että kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja palvelualalla täysipäiväistä työtä tekevien miesten kuukausiansioiden jakauma on laajenemassa. Alankomaissa, jossa palkkajakauma näyttää olleen tasaisempi tarkastelujakson alussa (vaikka, kuten edellä mainittiin, vertailuja on tulkittava varovaisesti), jakauman laajeneminen oli huomattavasti vähäisempää kuin kahdessa muussa jäsenvaltiossa (kaavio 1): kokonaistaloutta koskeva Ginin kerroin kasvoi 0,187:sta vuonna 1985 0,193:een vuonna 1990 ja 0,196:een vuonna 1994 (taulukko 1) ja alin 10 prosenttia palkansaajista ansaitsi vuonna 1994 alle 62 prosenttia keskipalkasta verrattuna alle 65 prosenttiin yhdeksän vuotta aiemmin (taulukko 2). Teollisuudessa täysipäiväisinä työntekijöinä työskentelevien miesten palkkoja koskevan epätasaisuuden kasvu oli huomattavampaa kuin muilla talouden aloilla vuosien 1985 ja 1990 välillä, mutta jakauma pysyi jokseenkin ennallaan vuosien 1990 ja 1994 välillä, kun taas palvelualalla jakaumat laajenivat suunnilleen samaa (hidasta) vauhtia molempina tarkasteltuina ajanjaksoina (kaaviot 2 ja 3). Portugalissa täysipäiväistä työtä tekevien miesten palkkajakauma laajeni merkittävästi sekä vuosina 1985 - 1989 että vuosina 1989 - 1994 (kaavio 4). Vuonna 1985 Ginin kerroin kyseisten työntekijöiden muodostaman ryhmän osalta oli 0,287 kokonaistaloudessa; vuoteen 1989 mennessä se oli kohonnut 0,305 :een ja vuoteen 1994 mennessä 0,343 :een. Samaan aikaan alin kymmenen prosentin osuus työntekijöistä ansaitsi vuonna 1994 alle 43 prosenttia keskipalkasta, kun he ansaitsivat 46 V2 prosenttia keskipalkasta vuonna 1989 ja 51 prosenttia keskipalkasta vuonna 1985. Tässä tapauksessa palkkajakauma laajeni kyseisenä ajanjaksona enemmän teollisuudessa kuin palvelualalla, vaikka, kuten Alankomaissa, ansiohajontajäi suuremmaksi palvelualalla kuin teollisuudessa, (kaaviot 5 ja 6). Yhdistyneessä kuningaskunnassa palkkajakauma kasvoi lähes saman verran kuin Portugalissa vastaavana ajanjaksona (kaavio 7), vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan luvut liittyvät vain kokeneille työntekijöille maksettavaa palkkaa saaviin täysipäiväistä työtä tekeviin miehiin, jolloin alempaa paikkaa saavat nuoret eivät sisälly lukuihin päinvastoin kuin kahdessa edellä käsitellyssä maassa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa Ginin kerroin L^A kokonaistaloudessa täysipäiväisesti työskentelevien miesten osalta (lukuunottamatta myös tässä tapauksessa julkisen alan työntekijöitä) nousi 0,239:stä vuonna 1986 0,260:een vuonna 1990 ja edelleen, nyt hieman hitaampaa tahtia, 0,275 :een vuonna 1995. Alin kymmenen prosentin osuus palkansaajista ansaitsi tässä tapauksessa alle 48'/2 prosenttia keskipalkasta vuonna 1990 verrattuna 5314 prosenttiin vuonna 1986. Kuten Portugalissa, myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa palkkajakauma on epätasaisempi palvelualoilla kuin teollisuudessa, ja ero kasvoi yhä suuremmaksi tarkasteltuna ajanjaksona (kaaviot 8 ja 9). Myös niissä kahdessa muussa maassa, joita koskevia tietoja saatiin useammalta kuin yhdeltä vuodelta, täysipäiväistä työtä tekevien miesten ansioiden jakauma laajeni (kaaviot 10 ja 11). Italiassa Ginin kerroin kasvoi kokonaistalouden osalta 0,203 :sta vuonna 1985 0,236:een vuonna 1990 ja Ranskassa 0,248:sta vuonna 1986 0,262:een vuonna 1992. Ensiksi mainitussa maassa palkkajakauman laajeneminen oli merkittävämpää teollisuudessa kuin palvelualoilla (kaaviot 12 ja 13). Ansioiden hajonnan yleinen kasvu heijasti osittain työpaikkojen suhteellista siirtymistä teollisuudesta palvelualoille. Tämän siirtymisen vaikutus oli vielä korostetumpaa Ranskassa, jossa palkkajakauma tuli ennemminkin tasaisemmaksi kuin epätasaisemmaksi palvelualalla, vaikka epätasaisuus taloudessa kokonaisuutena tarkasteltuna samoin kuin teollisuudessa lisääntyi (kaaviot 14 ja 15). Kahta jäljellä olevaa tietoja toimittanutta maata koskevat tiedot koskevat vain vuotta 1995. Saksassa, joka on toimittanut vain kokonaistalouden alalla täysipäiväistä työtä tekevien miesten (ja naisten) tuntiansioita koskevat tiedot, jakauma näyttää huomattavasti tasaisemmalta kuin muissa jäsenvaltioissa, vaikka tämä saattaa johtua ennemminkin tietojen kattavuudesta kuin todellisesta erosta. Edellisessä kappaleessa mainituista maista toisessa, eli Itävallassa, jonka tiedot näyttävät luotettavammilta, kokonaistalouden alalla täysipäiväisesti työskentelevien miesten palkkahajonta vuonna 1995 oli suhteellisen kapea (kaavio 16); se oli hieman leveämpi kuin Alankomaissa mutta vastaavasti kapeampi kuin muissa tietoja toimittaneissa maissa (Saksaa ei ole otettu huomioon). Kuten muissa maissa, myös Itävallassa hajonta oli laajempi palvelualalla kuin teollisuudessa (Ginin kerroin oli 0,207 teollisuudessa ja 0,257 palvelualalla). Täysipäiväistä työtä tekevät naispuoliset työntekijät Täysipäiväistä työtä tekevien naisten ansioiden hajonta näyttää kapeammalta kuin miesten kaikissa maissa lukuunottamatta Itävaltaa. Kuten miesten, myös naisten ansioiden hajonta on kuitenkin pyrkinyt laajenemaan ajan myötä kaikissa maissa Alankomaita lukuunottamatta. Vaikka täysipäiväisesti työskentelevien naisten palkkajakauma Alankomaissa laajeni vuosien 1985 ja 1990 välisenä aikana sekä kokonaistaloudessa että palvelualalla (ei kuitenkaan teollisuudessa), se kapeni jonkin verran vuosien 1990 ja 1994 välisenä aikana Ift (kaaviot 17, 18 ja 19), jolloin Ginin kerroin laski kokonaistalouden osalta 0,187:stä 0,184: ään. Portugalissa täysipäiväistä työtä tekevien naisten palkkahajonta laajeni vuosien 1985 ja 1994 välillä jopa enemmän kuin miesten palkkahajonta teollisuudessa, palvelualalla ja kokonaistaloudessa (kaaviot 20, 21 ja 22). Yleinen Ginin kerroin kasvoi 0,240:sta vuonna 1985 0,305:een vuonna 1994, ja alin kymmenen prosentin osuus palkansaajista ansaitsi alle 53 prosenttia keskipalkasta vuonna 1994 verrattuna alle 66 prosenttiin vuonna 1985. Vaikka täysipäiväisesti työskentelevien naisten palkkajakauma Yhdistyneessä kuningaskunnassa laajeni vähemmän kuin täysipäiväisesti työskentelevien miesten, kasvu oli silti merkittävää (kaavio 23), sillä Ginin kerroin kasvoi 0,215:stä vuonna 1986 0,246:een vuonna 1995 ja alimman kymmenen prosentin osuuden palkansaajista saama osa keskipalkasta laski 58'/2 prosentista 52'/2 prosenttiin samana ajanjaksona. Palkkojen hajonnan laajeneminen oli yhtä merkittävää teollisuudessa ja*palvelualalla (kaaviot 24 ja 25). Italiassa täysipäiväisesti työskentelevien naisten palkkajakauman laajeneminen vuosien 1985 ja 1990 välillä oli huomattavasti vähäisempää kuin miesten vastaava, erityisesti palveluiden alalla (kaaviot 26, 27 ja 28), jolla Ginin kerroin pysyi käytännöllisesti katsoen samana. Ranskassa kehitys oli toisaalta päinvastainen, sillä naisten palkkojen hajonta kasvoi enemmän kuin miesten palkkojen hajonta vuosien 1986 ja 1992 välillä teollisuudessa, palvelualalla ja kokonaistaloudessa (kaaviot 29, 30 ja 31). Itävallassa täysipäiväisesti työskentelevien naisten ansiot jakaantuivat epätasaisemmin kuin miesten ansiot vuonna 1995, erityisesti teollisuudessa (kaavio 32). Yleinen Ginin kerroin oli 0,264 naisten palkkojen osalta ja 0,228 miesten palkkojen osalta. 4. European Community Household Panel -haastattelututkimus Uusi kotitalouksien haastattelututkimus tarjoaa lisätietoa palkkojen jakautumisesta unionin alueella, mikä tuo mahdollisesti arvokkaan lisän tutkimuksiin kansallisella tasolla saatavilla olevan tiedon niukkuuden takia. Kuinka arvokkaaksi tuo lisätieto osoittautuu, ilmenee kuitenkin vasta ajan kuluessa. Vaikka kyseisen tutkimuksen ensisijaisena tavoitteena on osoittaa, kuinka tulot, elinolosuhteet ja unionissa asuvien kotitalouksien muut ominaispiirteet muuttuvat ajan myötä, tähän mennessä vain keväällä 1994 suoritettua ensimmäistä haastattelusarjaa (eli ensimmäinen tutkittavia kotitalouksia koskeva vuosittainen haastattelututkimus) koskevat tulokset ovat saatavilla ja nekin vain väliaikaisesti. Kyseisistä tuloksista saadaan sen vuoksi selville ansiojakaumaa koskevia yksityiskohtia vain yhdeltä ajankohdalta. (Vaikka tutkimuksessa esitetään sekä edellisvuoden tuloja että nykyisiä tuloja koskevia kysymyksiä, on käytännössä uskaliasta tehdä kyseisen tutkimuksen perusteella muutoksia koskevia johtopäätöksiä. ) A3 Vaikka haastattelututkimuksessa käsiteltävä kotitalousotos on pyritty valitsemaan siten, että se edustaisi mahdollisimman hyvin koko väestöä, on haastateltu otos kuitenkin suhteellisen pieni (vain hieman yli 60 000 kotitaloutta 12 jäsenvaltiosta on otettu mukaan tutkimukseen; lisäksi tutkimus ei kata kolmea uutta jäsenvaltiota), joten on vielä epäselvää, kuinka luotettaviksi otoksen perusteella saadut tiedot osoittautuvat käytännössä. Tämä koskee erityisesti joitakin suurempia maita, varsinkin Saksaa, jonka otos on erittäin pieni suhteessa väestöön (Saksassa otos on vain 5 000 kotitaloutta, kun maassa on yhteensä 35 miljoonaa kotitaloutta), sekä jäsenvaltioiden välisiä vertailuja, mutta ei kuitenkaan koko unionissa vallitsevaa tilannetta koskevia arvioita (joiden osalta otoksen koko ei ole niin suuri ongelma). Lisäksi luotettavuusepäilyt koskevat erityisesti tuloja, joista on tunnetusti vaikea saada tietoa, osittain tietolähteiden välisten erojen vuoksi, osittain siksi, että yksittäiset ihmiset ilmaisevat harvoin selkeästi, kuinka paljon he ansaitsevat sekä ennen että jälkeen veronpidätystä, varsinkin, jos heidän ansionsa vaihtelevat vuoden mittaan ja jos ansioihin sisältyy erilaisia lisäpalkkioita ja erityislisiä, ja osittain siksi, ettei ole helppoa tapaa tarkistaa annettuja tietoja. Vaikka European Community Household Panel -haastattelututkimuksen tulosten virhemarginaali on mahdollisesti suuri, tarjoaa se todennäköisesti arvokkaan katsauksen työstä saatavien ansioiden jakaumassa ilmeneviin eroihin koko unionin alueella. Näin on erityisesti siksi, että toisin kuin edellä esitellyt ja käsitellyt tiedot, haastattelututkimuksen tulokset on (ainakin periaatteessa) koottu sekä ansioita että tutkimuksessa käsiteltyjä työntekijäryhmiä koskevien yhteisten määritelmien perusteella. Jäljempänä on esitetty analyysi työntekijöiden bruttokuukausiansioita koskevista tiedoista, jotka ovat peräisin haastattelututkimuksen ensimmäisestä haastattelusarjasta. (Jotta tuloksena olisi arvio keskimääräisistä kuukausiansioista, työntekijöiden vuoden 1994 bruttokuukausiansioihin liittyvät tiedot on mukautettu suhteessa lisäpalkkioihin ja vuotuisiin lisiin, joita ei ehkä makseta tasaisesti läpi vuoden). Vaikka tiedot ovat ilmeisesti vertailukelpoisia eri maiden välillä, tutkimuksen tuloksia on haastattelututkimukseen valitun otoksen pienuuden ja luotettavien tulotietojen keruussa ilmenevien ongelmien vuoksi tulkittava varovaisesti, ja niistä saa vain suuntaa antavan käsityksen jäsenvaltioiden välisistä todellisista eroista. Bruttoansioiden jakauma unionissa European Community Household Panel -haastattelututkimuksesta saatujen tietojen analysointi osoittaa, että kyseisten tietojen perusteella määritelty ansiojakauma poikkeaa edellä käsiteltyihin kansallisiin tuloksiin perustuvasta ansiojakaumasta. Tämä oli odotettavissa ansioista käytettyjen (mahdollisesti) erilaisten määritelmien vuoksi ja tietojen kattavuudessa olevien erojen seurauksena, koska, kuten edellä todettiin, haastattelututkimuksen tiedot koskevat periaatteessa kaikkia työntekijöitä, kun taas suurin osa kansallisista tiedoista koskee vain osaa työntekijöistä (enimmäkseen vain yksityisen alan työntekijöitä ja joissakin tapauksissa vain osaa palvelualan työntekijöistä). Haastattelututkimuksen tietojen perusteella hahmoteltu suhteellinen kuva on kuitenkin suurelta osin kansallisten lukujen perusteella hahmotellun kuvan kaltainen; naisten palkoissa näyttää yleisesti ottaen olevan vähemmän hajontaa kuin miesten palkoissa, ifi{ vaikka toisaalta sekä miesten että naisten ansioiden hajonta näyttää suuremmalta Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Portugalissa kuin Alankomaissa tai Italiassa (kaavioissa 33 - 44 on yhteenveto haastattelututkimuksen tuloksista). Haastattelututkimuksen tietojen perusteella näyttäisi myös siltä, että palkkahajonta vähemmän varakkaissa jäsenvaltioissa on usein suurempi kuin varakkaammissa jäsenvaltioissa, vaikkakin tästä on huomattavia poikkeuksia. Tulosten yksityiskohtaisempi tarkastelu osoittaa, että maa, jossa sekä täysipäiväisten mies- että naistyöntekijöiden palkkahajonta vuonna 1994 on suurin, on Yhdistynyt kuningaskunta, jossa ensin mainitun työntekijäryhmän Ginin kerroin oli 0,333 ja jälkimmäisen 0,290 (taulukko 3) ja jossa 10 prosenttia työntekijöistä ansaitsi alle 43 prosenttia keskipalkasta ja 10 prosenttia naisista alle 48 prosenttia keskipalkasta. (Kyseisten lukujen mukainen ansiohajonta on suurempi kuin edellä käsiteltyjen Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisten tietojen mukainen hajonta, vaikkakin osasyynä tähän on se, että kyseisen maan kansalliset tiedot koskevat vain täysi-ikäisten työntekijöiden palkkaa saavia työntekijöitä, kun taas muiden maiden tiedot koskevat myös suurta osaa nuorista työntekijöistä). Seuraavina tulevat Ranska, Irlanti, Luxemburg, Espanja ja Portugali, joissa sekä miesten että naisten jakauma oli vain hiukan kapeampi. Näiden kuuden maan ja muiden tietoja toimittaneiden kuuden jäsenvaltion, joiden bruttoansiot näyttävät jakaantuneen tasaisemmin, välillä on huomattava ero. Jakauma on erityisen tasainen Alankomaissa (jonka tiedot koskevat vuotta 1993 ja voivat siten olla vähemmän luotettavia kuin vuotta 1994 koskevat tiedot vastaajien muistivirheiden vuoksi), Kreikassa ja Italiassa, joissa kussakin Ginin kerroin oli arvoltaan alle 0,2 (Alankomaissa ehkä jopa liikaa alle kyseisen arvon, jotta tulosta voitaisiin pitää uskottavana). Tiedot osoittavat myös sen, että ansiohajontojen rakenne (Lorenzin käyrän muoto) sellaisissa jäsenvaltioissa, joiden kokonaishajonta on samansuuruinen, eroavat toisistaan. Hajonnat ovat suhteellisen suuret erityisesti palkka-asteikon loppupäässä joissakin maissa ja alkupäässä toisissa maissa. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ranskassa miesten bruttoansioiden kokonaisjakauma on samankaltainen (Ginin kerroin on suurin piirtein sama molemmissa maissa), mutta Yhdistyneessä kuningaskunnassa oli vuonna 1994 enemmän matalapalkkaisia työntekijöitä kuin Ranskassa (kuten taulukko 3 osoittaa, alimman 10 prosentin palkansaajista saamat palkat suhteessa keskipalkkaan olivat alemmat Yhdistyneessä kuningaskunnassa kuin Ranskassa) ja siten myös vähemmän korkeapalkkaisia työntekijöitä (ero voi johtua siitä, että toisessa maassa on voimassaoleva vähimmäis- palkkalainsäädäntö ja toisessa ei). Suhteellisen suuresta kokonaisansiojakaumasta huolimatta palkaansaajien alimman 10 prosentin suhteellinen palkka Portugalissa oli Alankomaita, Italiaa ja Kreikkaa lukuun ottamatta korkeampi kuin missään muussa jäsenvaltiossa ja huomattavasti korkeampi kuin Espanjassa, jossa kokonaishajonta oli samanlainen. Kuten Yhdistyneessä kuningaskunnassa, myös Portugalissa ansiohajonta on suhteellisen suuri, kun siirrytään ylemmäksi palkka-asteikossa. Ranskassa tai Portugalissa vallitsevaan tilanteeseen verrattuna sekä Yhdistyneessä kuningaskunnassa että Espanjassa samoin kuin Irlannissa ja Luxemburgissa suuri palkkahajonta johtui toisin sanoen enemmänkin matalapalkkaisten Ifö matalapalkkaisten työntekijöiden suuresta määrästä kuin siitä, että suuri osuus ansioista menisi pienelle joukolle korkeapalkkaisia. Ansiot ja työtunnit European Community Household Panel -haastattelututkimuksesta saadut tiedot tarjoavat lisäksi katsauksen matalapalkkaisten työntekijöiden työtuntien määrään verrattuna korkeammalla palkka-asteikossa olevien työntekijöiden työtunti määrään. Koko unionissa vallitseva suuntaus sekä täysipäiväistä työtä tekevien miesten että naisten osalta on se, että matalapalkkaisimmat työntekijät työskentelevät pidempiä päiviä kuin korkeampaa palkkaa saavat työntekijät. Seitsemässä yhteensä yhdestätoista kyseiset tiedot toimittaneesta jäsenvaltiosta (Alankomaat ei ole toimittanut kyseisiä tietoja) vuoden 1994 ansiojakauman alimmassa desiiliosuudessa olevat miehet työskentelivät keskimäärin vähintään kolme tuntia viikossa enemmän kuin kaikki täysipäiväisesti työskentelevät miehet keskimäärin (kaavio 45). (Kyseiset luvut koskevat teollisuudessa ja palvelualalla työskenteleviä työntekijöitä kokonaisuutena tarkasteltuna mutta eivät maatalousalaa, koska sen työtuntimäärä, joka on erityisesti matalapalkkaisten osalta yleensä muita aloja suurempi, on vaikeammin arvioitavissa. Jos maatalous otettaisiin mukaan, lisäisi se matalapalkkaisimpien työntekijöiden suhteellista työtuntimäärää). Kreikassa, Espanjassa ja Ranskassa ero oli yli neljä tuntia viikossa ja Irlannissa yli viisi tuntia viikossa. Ainoastaan Luxemburgissa alimpaan desiiliosuuteen kuuluvat miehet työskentelivät alle kaksi tuntia keskimääräistä työtuntimäärää enemmän. Myös matalapalkkaisimmat naiset työskentelivät keskimääräistä enemmän kaikissa jäsenvaltioissa, vaikka ero oli hiukan pienempi kuin miesten vastaava. Viidessä yhdestätoista jäsenmaasta ansiojakauman alimpaan desiiliosuuteen kuuluvat naiset työskentelivät yli kolme tuntia viikossa enemmän kuin täysipäiväiset naistyöntekijät keskimäärin (kaavio 46). Ero oli tätä suurempi vain Irlannissa, kun taas Saksassa ja Luxemburgissa ero oli alle yhden tunnin. Sekä naisten että miesten työtuntimääriä osoittavista luvuista ilmenee, että tuntipalkkojen hajonnat ovat kaikissa jäsenvaltioissa suuremmat kuin edellä esitetyt kuukausiansioiden hajonnat. 1(1, Taulukko 1 GINI kertoimet: Kokopäiväiset työntekijät Alankomaat Miehet Naiset Portugali Miehet Naiset Kokonaistalous 0,187 Kokonaistalous 0,177 1985 Teollisuus 0,168 Palvelut 0,197 Teollisuus Palvelut 0,170 0,179 Kokonaistalous 0,193 Kokonaistalous 0,187 1990 Teollisuus 0,180 Palvelut 0,201 Teollisuus Palvelut 0,163 0,191 Kokonaistalous 0,196 Kokonaistalous 0,184 1994 Teollisuus Palvelut 0,180 0,205 Teollisuus Palvelut 0,164 0,188 Kokonaistalous 0,287 [ Kokonaistalous 0,240 | 1985 Teollisuus 0,257 Palvelut 0,303 Teollisuus Palvelut 0,188 0,264 Kokonaistalous 0,305 Kokonaistalous 0,250 1989 Teollisuus Palvelut 0,276 0,326 Teollisuus Palvelut 0,190 0,283 Kokonaistalous 0,343 Kokonaistalous 0,305 1994 Teollisuus Palvelut 0,323 0,351 TeolBsuus Palvelut 0,258 0,320 Yhdystynyt kuningaskunta ! i Kokonaistalous 0,239 •• Kokonaistalous I 0,215 1986 Teollisuus Palvelut Kokonaistalous ! Teollisuus Palvelut 1990 0,218 0,267 0,260 [ 0,233 0,302 Teollisuus Palvelut Kokonaistalous Teollisuus Palvelut 0,188 0,223 0,236 | 0,210 0,252 1995 Kokonaistalous I Teollisuus Palvelut 0,275 Kokonaistalous 0,242 0,311 Teollisuus Palvelut 0,246 ( 0,231 0,261 Kokonaistalous 0,203 Kokonaistalous 0,182 1985 Teollisuus Palvelut 0,183 0,250 Teollisuus Palvelut 0,161 0,212 Kokonaistalous 0,236 Kokonaistalous 0,192 1990 Teollisuus Palvelut 0,219 0,266 Teollisuus Palvelut 0,173 0,214 Kokonaistalous 0,248 Kokonaistalous 0,184 1986 Teollisuus 0,231 Palvelut 0,286 Teollisuus Palvelut 0,174 0,194 Kokonaistalous 0,262 Kokonaistalous 0,216 1992 Teollisuus Palvelut 0,247 0,275 Teollisuus Palvelut 0,208 0,219 Kokonaistalous 0,228 Kokonaistalous 0. 264 1995 Teollisuus Palvelut 0,207 0,257 TeoSsuus Palvelut 0. 246 0. 273 Miehet Naiset Italia Miehet Naiset Ranska Miehet Naiset Itävalta Miehet Naiset -£s Taulukko 2 Keskiansioihin liittyvä desiiliosuus: Kokopäiväiset työntekijät Alankomaat Miehet Naiset Portugali Miehet Naiset Kokonaistalous 65,165 Kokonaistalous 61,381 1985 Teollisuus 69,145 Palvelut 62,404 Teollisuus Palvelut 60,893 59,984 Kokonaistalous 63,304 Kokonaistalous 60,341 1990 Teollisuus 65,785 Palvelut 61,637 Teollisuus Palvelut 67,306 59,157 Kokonaistalous 62,064 Kokonaistalous 63. 738 1994 Teolfeuut. 65. 363 Teollisuus 68,442 Palvelut 60. 078 Parveilit 63. 179 Kokonaistalous 51,117 Kokonaistalous 66,061 1985 Teollisuus Palvelut 56,048 45,203 Teollisuus Palvelut 65,199 53,922 I Kokonaistalous 46,726 Kokonaistalous 57,705 1989 Teollisuus 50,860 Teollisuus ; 71,117 Palvelut 40,762 Palvelut 53,922 Kokonaistalous 42,853 Kokonaistalous 52,765 1994 Teollisuus 46. 730 Palvelut 38. 884 Teollisuus Palvelut 60. 811 46,310 Yhdystynyt kuningaskunta Miehet Naiset Italia Miehet Naiset Ranska Miehet Naiset Itävalta Miehet Naiset Kokonaistalous 53,697 Kokonaistalous 58,564 1986 Teollisuus 58,229 Palvelut 49,407 Teollisuus Palvelut 63,035 58,879 Kokonaistalous 50,712 Kokonaistalous 54,759 1990 Teollisuus 55,323 Palvelut 45,613 Teollisuus Palvelut 60,410 53,568 Kokonaistalous 48,580 Kokonaistalous 52,299 1995 Teollisuus 53. 281 Palvelut 44,274 Teollisuus Palvelut 57,079 51,745 Kokonaistalous 63,370 Kokonaistalous 58,174 1985 Teollisuus 65,945 Palvelut 53,068 Teollisuus Palvelut 60,413 56,381 Kokonaistalous 59,757 Kokonaistalous 65,539 1990 Teollisuus Palvelut 61,805 53,890 Teollisuus Palvelut 69,988 61,332 Kokonaistalous 57,149 Kokonaistalous 67,016 1986 Teollisuus 59,770 Palvelut 50,681 Teollisuus Palvelut 69,271 64,073 Kokonaistalous 54,545 Kokonaistalous 61,134 1992 Teollisuus 56,220 Palvelut 53,058 Teollisuus Palvelut 62. 974 60,328 Kokonaistalous. 54,108 Kokonaistalous 43,895 1995 Teollisuus 60. 587 Palvelut 46,813 TeolBsuus Palvelut 49. 112 41. 733 I Taulukko 3. Kaikkien Jäsenvaltioiden mies-Ja naispuolisten täysipäiväisten työntekijöiden bruttokuukausipalkkajakauman yhteenvetotilastot vuodelta 1994 Ginin kertoimet Alin deslilisouus keskimääräisenä prosenttiosuutena Miehet Naiset Miehet Naiset = # : ^^ l i i i i i i i i i il = ¥ > ^^ t:^^tmm^tt= wmmmmMmmÊM ^ ^ £ = : | ^ : ^ ^^ hmmmÉÊÊmmm ^•^M^M^^^M:-^: M^ï=m^^=. ^H^^^&MM^^ > > x : = ^^ 0. 213 0. 246 0. 238 0. 192 0. 285 0. 318 0. 308 0. 195 0. 300 0. 126 0. 284 0. 333 0. 194 0. 208 0. 214 0. 134 0. 283 0. 270 0. 256 0. 158 0. 290 0. 165 0. 269 0. 290 r^ 55. 7 52. 6 52. 7 57. 8 47. 5 47. 0 42. 4 61. 8 42. 2 73. 6 56. 5 42. 8 57. 7 55. 2 47. 3 69. 6 41. 5 50. 2 49. 7 65. 3 38. 5 68. 7 60. 0 48. 3 *) Luvut ilmaisevat vuoden 1993 bruttovuosiansioita, koska vuoden 1994 lukuja ei ole saatavilla. Huom: Tiedot koskevat 30 tuntia tai enemmän viikossa työskenteleviä. Lähde: European Community Household Panel -haastattelututkimus, ensimmäinen haastattelusarja, väliaikaiset tiedot W Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1985-95 1 Alankomaat, kokonaistalous, 1986,1990,1994 Alankomaat, teollisuus, 1986,1990,1994 % mlMpuoliMt työntekijät 3, miespuoliset työntekijät 40 Kumuliftviset ansiot dosentteina 1 0° Kumulatiiviset ansiot prosentteina 3 Alankomaat, palvelut, 1985,1990,1994 Portugali, kokonaistalous, 1985,1989,1994 ,% miespuoliset työntekijät •-1985 •-1990 «r-1994 100 • miespuoliset työntekijät - • - 1 9 94 90 80 70 60 50 40 30 20 10 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 80 100 40 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 5 Portugali, teollisuus, 1985,1989,1994 Portugali, palvelut, 1985,1989,1994 ,% miespuoliset työntekijät k-1994 s-1989 »-1985 ,% miespuoliset työntekijät 100 k-1994 »-1989 »-1985 90 80 70 60 50 40 30 20 10 0 6Q. 80 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 Kumulatiiviset ansiot prosentteina «"O Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1985-95 Yhdistynyt kuningaskunta, kokonaistalous, 1986, 1990,1995 8 Yhdistynyt kuningaskunta, teollisuus, 1986,1990, 1995 1 00 [N> miespuoliset työntekijät 90 1 00 f % miespuoliset työntekijät 90 80 70 60 50 40 30 20 10 0 JP- 40 Kumulfifirviset ansiot prosentteina 1 0° Kumulatiiviset ansiot prosentteina 9 Yhdistynyt kuningaskunta, palvelut, 1986,1990, 1995 10 Italia, kokonaistalous, 1985,1990 100 r. % miespuoliset työntekijät 60. 80. 1 00 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 6Q 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 11 Italia, teollisuus, 1985,1990 12 Italia, palvelut, 1985,1990 100 P* miespuoliset työntekijät r% miespuoliset työntekijät 90 Kumulatiiviset ansio^osentteina Kumulatiiviset ansiot/prosentteina SA Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1985-95 13 Ranska, kokonaistalous, 1986,1992 14 Ranska, teollisuus, 1986,1992 3. miespuoliset työntekijät _% miespuoliset työntekijät Kumulatiiviset ansiot prosentteina 1 0° 15 Ranska, palvelut, 1986,1992 100 P" miespuoliset työntekijät 90 16 Itävalta, kokonaistalous, teollisuus ja palvelut, 1995 100 20 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 17 Alankomaat, kokonaistalous, 1985,1990,1994 18 Alankomaat, teollisuus, 1985,1990,1994 _% naispuoliset työntekijät 100 r% naispuoliset työntekijät 90 - Rviset ansiot prosentteina ta/ Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1985-95 19 Alankomaat, palvelut, 1985,1990,1994 20 Portugali, kokonaistalous, 1985,1989,1994 1 00 ,% naispuoliset työntekpt 90 •1985 -1990 -1994 21 Portugali, teollisuus, 1985,1989,1994 22 Portugali, palvelut, 1985,1989,1994 Jfc naispuoliset työntekijät % naispuoliset työntekijät KumuRmiviset ansiotpfosentteina Kumulatiiviset ansiot prosentteina 23 Yhdistynyt kuningaskunta, kokonaistalous, 1986, 24 Yhdistynyt kuningaskunta, teollisuus, 1986,1990, 1990,1995 1995 53 Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1985-95 25 Yhdistynyt kuningaskunta, palvelut, 1986,1990, 1995 26 Italia, kokonaistalous, 1985,1990 r% naispuoliset työntekijät iviset ansiot/prosentteina 27 Italia, teollisuus, 1985,1990 28 Italia, palvelut, 1985,1990 100 r% naispuoliset työntekijät 90 100 r% naispuoliset työntekijät 90 [ liviset ansiot prosentteina liviset ansiot prosentteina 29 Ranska, kokonaistalous, 1986,1992 30 Ranska, teollisuus, 1986,1992 100 P° naispuoliset työntekijät 90 6Q 80 100 kumulatiiviset ansiot prosentteina 60. 80 kumulatiiviset ansiot prosentteina 5V Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1985-95 31 Ranska, palvelut, 1986,1992 100T-' 32 Itävalta, kokonaistalous, teollisuus ja palvelut,1995 100%naispuoUset työntekijät Kumulatiiviset ansiot prosentteina KumuiaTiiviset ansiot prosentteir S£ Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1994 (ECHP data) 33 Belgia, 1994 % työntekijöistä 34 Tanska, 1994 % työntekijöistä 100 r 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 35 Saksa, 1994 % työntekijöistä 36 Kreikka, 1994 % työntekijöistä 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 37 Espanja, 1994 % työntekijöistä 38 Ranska, 1994 % työntekijöistä 100 r 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 5é" Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma jäsenvaltioissa, 1994 (ECHP data) 39 Irlanti, 1994 % työntekijöistä 40 Italia, 1994 % työntekijöistä 100 r 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 41 Luxemburg, 1994 % työntekijöistä 42 Hollanti, 1993 % työntekijöistä 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina Kumulatiiviset ansiot prosentteina 80 100 43 Portugali, 1994 % työntekijöistä 44 UK, 1994 % työntekijöistä 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 5} 45 Keskimäärin viikossa työskennelty tuntimäärä, kokopäiväiset miespuoliset työntekijät, 1994 Keskimääräiset viikkotyötunnit „ 46 Keskimäärin viikossa työskennelty tuntimäärä, kokopäiväiset naispuoliset työntekijät, 1994 gQ Keskimääräiset viikkotyötunnit • Keskimääräiset työtunnit, kaikki kokopäiväiset naispuoliset työntekijät 1 Keskimääräiset työtunnit, alin desiiliosuus *? ISSN 1024-4492 KOM(96) 698 lopullinen ASIAKIRJAT FI 04 06 Luettelonumero : CB-CO-96-707-FI-C ISBN 92-78-13787-1 Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto L-2985 Luxemburg ^