A veure, no vull fotre merder ni res...però no és una actitud molt infantilista emprenyar-se i abandonar el projecte? no ens estem autocondemnant a la marginalitat?Tret de la picabaralla per la decisió d'anar a les europees no en sé res més.salut i cup 
Jo pel que se es veu que gran part dels militants d'endavant al pais valencia han donat suport a la iniciativa i ja estan treballant en ella. Es normal que hi hagi sectors de tot a totes les organitzacions. Aixo demostra que aqui no s'imposen les decisions com als partits on quan un sector no esta d'acord amb la direccio es silencia perque no pensi que hi ha esquerdes al partit. Nosaltres pero, no tenim aquest problema, ja que no som un partit ni tenim una organitzacio piramidal o vertical. 
si, això és tan horitzontal que surt un tio i diu "obvieu aquest tema al forum"... això és ser subversiu o ser un repressor?salut 
A veure, més o menys tinc una opinió formada... però que s'han abandonat, com a mínim a BCN és un fet.Si presentar-se és un error, doncs mala sort, la caguem tots junts i treballem per redreçar la situació o minimitzar-lo. Desentendre's és, al meu parer, una falta de responsabilitat cap al moviment. 
Tens la teva part de raó. Però Endavant té els motius ben clars de xk no dona suport, i es aquest document el que no ha de correr x aquí 
subversiu,el document és públic o no? on puc trobar-lo?salut 
kgndna A escriure:> subversiu,> > el document és públic o no? on puc trobar-lo?> > salutEl document no és públic....per aixó no té perqué veure la llum dins aquest fourm. Si fos públic estaria penjat a la web d'Endavant 
Doncs company independència i comunisme, jo crec que els diners que es pugui gastar la CUP en aquesta campanya i eleccions esta ben invertit en el sentit que son molt importants per a donar a conéixer arreu del païs el projecte de futur de l'EI i, de retruc, la seva posició (majoritària) respecte a la Unió Europea.I pel que fa a les discrepàncies internes dins els components de la CUP, jo no hi veig cap problema, si s'ha votat s'ha votat i el que s'ha decidit es fa i prou. És el que té la democràcia de veritat. I el fet que Endavant no hagi publicat cap comunicat al respecte protestant és un símbol inequívoc que s'acata la decisió majoritària. Tot va bé i ningú abandona res, i qui digui el contrari és un agitador  Consuelo  ;-)Salut i força! 
home...al comité de campanya de BCN no s'ha vist a ningú de l'esmentada organització... no sé fins a quin punt s'acata la decisió eh. 
Bé, doncs llavors jo interpretaria que Endavant decideix no col·laborar en una acció que no recolza, però acata que la decisió ha sigut presa de manera respectable i no abandona el projecte en general. La cosa esta molt verda i estem fent hìpòtesis sobre opinions que no coneixem (al menys jo), però tenint en compte el model d'organització de la CUP (per mi, el més democràtic) això seria totalment normal i no crec que calgui estranyar-se ni fer-ne escarafalls. 
Jo desconec totalment endavant però als fòrums de vilaweb he trobat aquesta anàlisi que fan sobre les eleccions al Congrés espanyol i la conjuntura actual.http://nosaltres.vilaweb.com/info/vilaweb/forum.missatge?p_idmis=737997Us n'adjunto l'últim apartat que suposo que ajudarà a entendre el perquè de la decisió de Endavant,si és que van per aquí els tirs.5. LA LLUITA DE L’EI. Aquestes eleccions i la conjuntura en que ens trobem mostren clarament, sobretot, una qüestió: la impossibilitat de conformar un Moviment Català d’Alliberament Nacional d’un dia per l’altre. I, també, la necessitat de millorar l’eficàcia de les nostres lliutes, crear conciència política amb cada denúncia que fem, ser capaços d’inserir-nos en les lluites populars més diverses, desplegant-hi un treball sincer, i preparant les condicions per tal de poder plantejar els salts qualitatius que objectivament poguem fer. La lluita electoral ha suposat per a molts col.lectius i plataformes marginals, quedar-se en el que són, opcions marginals. La il.lusió infantil que les eleccions del sistema poden ser una arma efectiva de lluita en el moment actual per a l’Esquerra Independentista catalana, més enllà dels àmbits que s’han encetat, és una il.lusió òptica. Negar-ho no és altra cosa que cedir davant l’evidència que, per més que ens desagradi, no hi ha més camí que la lluita compromesa, la formació i anàlisi constants, el creixement organitzatiu i el treball diari. L’electoralisme buit, sense un treball polític clar en els més diversos àmbits, sense socialitzar les propostes independentistes i socialistes, sense lluita ideològica constant... podem veure com sols porta al sac del reformisme i “el vot útil”. Pretendre cremar etapes no duu enlloc més que a la frustració i perdre anys en la construcció del nostre projecte polític. Actualment, l’EI ens trobem estructurant el nostre espai, fent els primers passos vers l’estructuració d’un Moviment d’Alliberament Nacional. Tenim davant nostre el repte de bastir un veritable Moviment polític, una eina que serveixi per a alliberar el nostre poble, i això sabem que no és una tasca que es pugui realitzar ni en tres, ni quatre ni deu anys. Tenim un passat recent que ens mostra que les presses no són bones companyes de viatge, i que no es pot construir res que no es faci amb una pacient implicació en i de les classes populars. La temporalitat històrica, interna, de la lluita per l’alliberament d’un poble és de mig i llarg abast. Això no és l’excusa per a no fer cap pas organitzatiu ni en el desenvolupament del nostre discurs i activitat política. Ans al contrari. L’EI té unes deficiències estructurals grans, i si volem afrontar-les i volem anar més enllà de bastir una plataforma electoral que pugui concórrer en aquestes o altres eleccions, sabem que hem de treballar i tenir paciència. Els vots són importants, però no són l’eina decisiva en la lluita per l’alliberament nacional i de classe. Els vots tenen alta volatilitat, es guanyen i es perden d’acord amb la conjuntura, i no se’n retenen si no són el fruit i el resultat del treball d’un moviment arrelat i íntimament implicat en la vida i lluites de les classes populars. La participació en unes eleccions pot generar “il.lusió” en certs àmbits de l’EI, és cert. Però una il.lusió que no vingui motivada per recollir en el moment adequat els fruits d’un treball permanent, pacient, sincer i estret amb les classes populars, no és una il.lusió que porti res de bo. I no és qüestió de plantejar eternament l’absència en la participació en certes conteses electorals, ans s’ha de fer en el moment adequat. Tot just s’ha fet un participació mínima en unes eleccions municipals en que els resultats han estat molt desiguals segons el lloc, amb una escassa presència sobre el territori, no ja al País Valencià i les Illes, d’on l’EI ha estat del tot absent, ans del Principat mateix, on grans àrees i bona part de la població no ha tingut opció de votar independentista. La il.lusió no pot venir motivada pel miratge del tot irreal de pensar-se que comptar amb una plataforma electoral significa tenir un Moviment. Ni es pot pretendre de cremar etapes, sense haver realitzat les prèvies, si no es vol córrer el risc d’acabar essent una estructura electoralment més, del tot allunyada de les classes populars, que generi desconfiança vers la gent a qui diu representar. Els vots són interessants quan responen a una realitat de treball previ, i es mantenen quan són l’expressió de la cohesió i solidesa interna d’un Moviment polític, on els debats representen la veu de bona part de la població que s’aglutina al voltant de l’opció política, i es segueix una estratègia ferma, allunyada de moviments tàctics contradictoris, fonamentada en unes anàlisis d’anys de treball i estudi. No és cert que l’EI corri el risc d’esdevenir una opció política associada amb la marginalitat de manera perpètua, permanentment fora del joc electoral. Portem anys així i ara s’estan donant els primers passos cap a una progressiva i sòlida participació electoral, primer en les municipals, i en d’altres en la mesura que es puguin assumir. Les eleccions mai no poden ser una fi en si mateixes, i sovint es cau en pensar això, sense veure que han de ser un instrument de suport a les lluites populars, que han de permetre de reforçar les aliances amb els sectors populars i les persones que, més enllà de tàctiques oportunistes, veuran una estratègia en que se senten identificats. Si no es té això en compte, es pot caure en assumir la màxima de presentar-se a tantes eleccions com sigui possible, sense plantejar-se el significat i la oportunitat de cada participació. No es pot passar de 0 a 100 sense córrer el risc de trencar el motor. Cal aprofundir en molts d’àmbits en que no som pràcticament presents o hi tenim importants mancances tant de discurs com de treball pràctic: el socio-laboral, en les organitzacions per la defensa i promoció de la cultura i la llengua, en el defensa del medi, en l’àmbit juvenil, la lluita anti-patriarcal i la població immigrada, entre molts d’altres. L’espai polític de l’EI està immers en debats i treballs de molta profunditat i importància per al futur. El principal debat que hi ha és el de definició del model de Moviment que es vol construir. És un debat implícit en les diferents formulacions que s’estan fent respecte a estructures de coordinació i treball al si de l’EI. Són debats de molt importància, ja que condicionen els propers anys de l’independentisme, i decidiran si avancem i guanyem uns quants anys, o bé retrocedim i perdem uns anys cabdals per al nostre espai polític. El Moviment, doncs, que volem estructurar, ha de basar les seves passes en anàlisis objectives serioses i reflexions àmpliament compartides en el si de les classes populars. Davant nostre resta la maduresa de saber esperar (i, sobretot, treballar) per tal de superar les mancances històriques de l’independentisme