Ep! Que jo no hi estic d'acord! El curiós del cas és que aquesta ocasió no ho diu cap Ciudadano de Cataluññña. Ho diu un tal Toni Fullat (si no ho he entès malament és del Casal Despertaferro de Reus i que es defineix com a independentista) al seu bloc de Vilaweb: http://blocs.mesvilaweb.cat/node/view/id/22762/#comments. Si hi aneu veureu que ja té un munt de respostes. Ací ho teniu: El castellà, llengua pròpia de Catalunya tonifullat | dimecres, 26 de juliol de 2006 | 15:04h Escriure un bloc té sentit si dius allò que realment penses, de manera directa i tant entenedora com et sigui possible (es fa el que es pot). Entrant sempre que sigui necessari en polèmica i dir tot allò que no sempre es diu públicament per por al que diran. No té sentit voler canviar les coses i alhora vacil·lar, dir amen, a la mínima que toques el crostó a algú. Perquè mai plou al gust de tothom, això si és que plou, és clar! El fet és que tinc ganes de posar les meves opinions sobre la pantalla de tot això del castellà a Catalunya i la cultura catalana i la seva relació amb les essències, el nacionalisme conseqüent i la independència nacional. Com a català i com a independentista. Sempre que hi penso o en sento parlar, la primera sensació que en tinc és la d’aquell que es sent i es sap d’un país petit, a vegades sembla que volgudament petit, miop i fins hi tot que malbarata el seu potencial. En un món on s’escolten milers de parles és imprescindible que un país i una cultura de les modestes com la nostra disposi d’una llengua franca, a ser possible més d’una, que et permeti moure’t i comunicar-te per aquest món global que se’ns fa cada dia més petit. I a Catalunya la tenim i ens permet comunicar-nos amb més de 300 milions de persones arreu del món. Negar que el castellà és un patrimoni propi dels catalans/es i que s’ha de potenciar i protegir és no voler veure-hi més enllà del propi nas i voler convertir en un problema allò que és una avantatge. Però per millorar la nostra competitivitat necessitem que tothom a Catalunya també tingui plena competència lingüística amb anglès i/o francès. Segur que si fóssim independents d’Espanya ja no ens importaria tant tot això del castellà a casa nostra. Igual ens faria gràcia i tot! Però estic convençut que per ser-ho hem de relativitzar el problema i enderrocar els murs invisibles que els temps passats han creat dins la nostra societat. Crec que per desfer l’embolic el primer que cal fer és separar el concepte llengua del concepte de nació. Ho sé, un veritable xoc per a un catalanisme que s’ha fet precisament a partir de confondre aquestes dues coses. Hi ha exemples internacionals que així ho demostren; un estat com Irlanda no ha sabut fer de la independència nacional –encara no complerta- un instrument per normalitzar el Gaèlic irlandès, sinó que des de que son independents va baixant el seu ús per molta normativa de mèrits que s’apliqui. Als Països Baixos l’anglès és la llengua franca que tothom parla. Els estats castellanoparlants de sud Amèrica són això, estats sobirans per més o menys castellà que es parli i les llengües nacionals pròpies. De fet, estats "uni-nacionals" al món no n’hi ha cap. Tots són part d'una nació o més d'una, i els que més s’hi acosten són Albània i Portugal. Sobre si la cultura catalana feta en castellà és o no cultura catalana la meva resposta és que sí. A l’any 2006 tot és traduïble i ha de ser traduït pel bé de la projecció exterior de la nostra cultura. Més important que l’instrument lingüístic, la llengua utilitzada, hi ha la visió del món que se’n desprèn. Per mi, l’important, allò que fa que sigui o no cultura catalana no és la forma (la llengua en aquest cas) sinó el fons (el que s’expressa de la vida , la cultura, el tarannà… del país). Les obres escrites en llatí per Ramon Llull, el gran personatge de les lletres catalanes, són o no són cultura catalana? I si n’agafem una traducció posterior a l’anglès?... Doncs SÍ, el castellà és llengua pròpia de Catalunya perquè és propia dels catalans/es. I el català és llengua pròpia i la llegua nacional, i punt de trobada de tots els i les catalanes d’avui i demà. En seguim parlant.
Un altre llavat de cervell amb complexe d'inferioritat. No hi ha més, per molt llarg que siga el text. 
el verb llavar és correcte? 
Evidentment. És més, com que en "sudaca" diferenciem entre "llavar" i "rentar", ho he fet, ho faig i ho faré tota ma vida. Personalment, és un matís que em pareix molt ric. Te'l saps o te l'explique, motxilo? 
Que ho explique! que ho explique!
Sèeeeh! Llavar implica ensabonar l'objecte o cos en si per tal de llevar-li la runa. Rentar no implica sabó. Simplement, passar per aigua, també per llevar la runa. Pots llavar i després rentar el sabó, és a dir, ho passes per aigua per tal que el sabó se'n vaja. I ara, amb les explicacions donades, ve l'anècdota de quan era nana: Per la mateixa regla de tres, diem llavadora i no rentadora (perquè, encara que rente -passe per aigua-, predomina la presència del sabó ) i cada vegada que escoltava a TV3 (on han anat a parar aquells temps on es veia? ) i deien: "rentem la roba!" jo, molt innocent, pensava: "i com de cotxinots són aquests catalans, que no gasten sabó?" I au, cacau. 
Tu et llaves la cara... ...sempre amb sabó? 
No, però si no gaste sabó, llavors em rente la cara, no me la llave. 
ummmh Plantejaments que mai havia conegut... Quan et dutxes sense sabó, et rentes o et passes una aigua? 
Em pegue una rentadeta (així, amb el diminutiu i tot). 
una rentadeta...