Dos exemples pràctics i didàctics de com ens prenen el pèl als PPCC (i, en general, a l'estat espanyol) pel que fa al tema de l'habitatge. PRIMER CAS: Observeu la següent casa: Ara penseu el següent: Quin penseu que és el seu preu? RESPOSTA: Aquesta casa està agafada a l'atzar d'una web d'una immobiliària. Es troba a Anglaterra, concretament a un poble que es diu Brandon. El seu preu està situat al voltant de les 90.000 lliures esterlines, que amb el canvi a l'euro són uns 130.000 euros (uns 20 milions de les antigues pessetes). Per aquest preu a casa nostra no tenim ni una rulot. El preu del metre quadrat d'un pis de segona mà a casa nostra ronda els 3000 euros. El sou mínim interprofessional del Renge Unit és de 1270 euros mensuals. El sou mínim interprofessional de l'estat espanyol no arriba ni a la meitat del del Regne Unit. SEGON CAS A casa nostra, el preu d'un trist pis de segona mà i de 70 m2 ronda els 240.000 euros (uns 40 milions de les antigues pessetes). Vejam què trobem a Anglaterra per aquest preu (que en lliures venen a ser unes 160.000 lliures): Casa a Woodbridge vista pel davant (agafada a l'atzar): Vista pel darrere: Casa a Goole vista pel davant: Vista pel darrere: JUTGEU VOSALTRES MATEIXOS/ES!!! 
La patacada econòmica col·lectiva serà tan bèstia que l'articulista ja s'atreveix a comparar-la amb la de l'Argentina. Com que no crec que passi només aquí, jo ho compararia més aviat amb el Crack del 1929. Sense ser cap "expert" (ni ganes) ara mateix no tinc cap hipoteca ni prèstec per tornar i ja fa temps que ho vaig avisant a tothom que em vol escoltar. Almenys en aquest aspecte tinc la consciència tranquil·la. Recomano que ho expliqueu a tanta gent com pugueu perquè almenys no sigui una "sorpresa inexplicable" quan passi. Prepareu-vos com pugueu, que si ja se'n parla als diaris vol dir que no pot faltar gaire perquè arribi. És prou clar l'article. Si algú el vor traduir endavant, que jo vaig a dormir. ::::::::::::::::::::::::::::::::::: Cirugía JUAN JOSÉ MILLÁS EL PAÍS - Última - 07-07-2006 El Banco de España acaba de asegurar que la vivienda está sobrevalorada entre un 24% y un 32%. Si el Banco de España tuviera alguna credibilidad, todas las operaciones de venta de pisos en marcha se paralizarían, sobre todo porque la banca privada no concedería préstamos hipotecarios respaldados por bienes inexistentes. De otro lado, la gente que ha adquirido, con intenciones especuladoras, un piso en los últimos años lo pondría inmediatamente a la venta para quitárselo de encima antes de que la denuncia acerca de su sobrevaloración llegara a todos los rincones. Nada de eso ha sucedido ni parece que vaya a suceder en los próximos días. ¿Quién miente entonces, el Banco de España o el mercado inmobiliario? Mienten los dos. El mercado inmobiliario porque es su carácter y el Banco de España porque la sobrevaloración es superior al 30%. No importa. Cuando la ciudadanía se instala en el delirio, no hay forma de apearla de él. Hace años, un gobernante argentino decidió que un peso y un dólar valían lo mismo. Conociendo la situación de Argentina y de EE UU, el sentido común decía que eso no podía ser. Era como si se determinara por decreto que cien gramos de carne tuvieran las mismas calorías que cien gramos de alfalfa. Pues no, no tienen las mismas calorías, lo diga quien lo diga. Años después, cuando cesó el delirio (en las sociedades bipolares, a las situaciones de euforia les sigue una de depresión), hubo que decretar el corralito. El corralito, que actuó como representante de la realidad en Argentina, puso las cosas en su sitio al establecer que donde usted creía que tenía 100 sólo tenía 20. ¿Y el 80 restante? El 80 restante desapareció al despertar, pues era un sueño. Un 30% del valor que usted atribuye a su piso es irreal. Una quimera provocada por la ingestión masiva de sustancias especuladoras. Pura euforia. Los economistas del Banco de España, muy prudentes, aseguran que el problema se solucionará con "una absorción gradual de la sobrevaloración existente". La imagen procede del mundo de la medicina. Hay, en efecto, tumores que se disuelven en los tejidos sin haber provocado grandes daños. Pero lo normal, como ocurrió en Argentina, es acudir a la cirugía. 
Jo tampoc tinc cap hipoteca ni cap préstec, perquè quan tot això peti, que petarà, no vull que m'enganxi pel mig. 
això ja no peta!!
Els (suposats) comunistes sempre estan esperant que tot peti, i que el món esdevingui un paradís on tot és regalat. Però això no passarà, el que sí passarà és que els preus no pujaran més, però quedaran altíssims. Petar no petarà res, això segur. 
Això em sona a la clàssica visió jueu-cristiana de la Humanitat, on hi ha un inici i un final -teleologisme?-. Qui es creia als anys 20 de que acabaria passant una catàstrofe d'aquest tipus? 
No veig aqueixa visió enlloc. Però és que no crec pas que caiguin en picat els preus, el que passarà serà un estancament. 
Només serà qüestió de temps. O això o hi haurà una generació de joves que viuran eternament a casa dels pares en un 99%. 
vols una visió cristiana catastrofista i revolucionària?: en el futur arribarà l´apocalipsi i tot el món conegut desapareixerà, s´instaurarà el Regne de Déu, i adeú a hipoteques i especulacions. Sobre aquest món, no baixaran els habitatges, els preus s´estabilitzaran, però seguiran molt alts. Molts joves no podran mai tenir un pis propi, viuran de lloguer en un pis compartit per 2 o 3 persones més, o en casa dels pares fins que aquests morin i ells heretin. En molts països, pobres, és frecuent que la en una mateixa casa hi visquin fills, pares i avis; això de una casa per parella o persona, no es dóna en tants llocs ni de manera generalitzada. Qui pensi que dintre de 10 anys o més veurà els pisos a preu de saldo, que se n´oblidi, perquè no serà així; els únics pisos barats els trobareu a pobles o a països més pobres, però no els trobareu mai a Barcelona. 
Llavors estaràs d'acord amb mi en la segona part del missatge.