Xavier Domènech, investigador, professor i ex militant estudiantil "Jo segueixo defensant que la universitat hauria de ser gratuïta per a tothom" Alba Gómez Xavier Domènech Sampere és un jove historiador sabadellenc que va estudiar durant els noranta a la UAB. La seva passió per la història contemporània l’ha empès a investigar els moviments socials i civils durant la Catalunya franquista, tema que estudia com a membre del GREF (Grup de Recerca Sobre l’Època Franquista) i sobre el qual gira la seva tesina. Els seus projectes, però, no s’aturen aquí. Domènech és fundador de la revista d’història digital "Desafectos", una publicació alternativa d’història; de la publicació sobre moviments socials "Eima", i redactor de la revista sobre la història de Sabadell, "Arraona". Aquest inquiet investigador, que fa uns anys havia estat un estudiant molt actiu -membre del Claustre i de l’Assemblea de Lletres-, avui és professor de la UAB. Hem volgut parlar amb ell per conèixer algunes de les seves inquietuds personals i de les lluites viscudes durant la seva vida estudiantil. Una de les principals protestes del moviment estudiantil d’avui és la qüestió de Bolonya. Què penses d’aquest canvi en el sistema universitari? En general, sempre hi ha hagut la tendència d’entendre la universitat com una continuació de Secundària i de formació de tècnics de grau mitjà –és a dir, de gent que pugui participar en projectes concrets...–. Els continguts més potents són els dels tècnics de grau superior, i amb Bolonya hi ha el perill que aquests continguts s’agrupin en màsters. Per això, si els màsters no estan subjectes a preus públics, Bolonya pot significar una privatització encoberta de l’ensenyament. I quina impressió tens del moviment estudiantil actual? Actualment, jo diria que està molt baix. A la nostra època, per determinar si el moviment estudiantil tenia èxit, ho fèiem seguint una lògica: començàvem les mobilitzacions a l’octubre, amb l’inici de curs, i les fèiem durar fins el novembre o el desembre… I si no demostràvem que les lluites tenien seguiment després del desembre, no aconseguíem reunir-nos amb la Generalitat. Mantenir les mobilitzacions al gener i al febrer era la mostra que la gent reclamava alguna cosa amb sentit. Fer una mobilització gairebé a final de curs, però, no tenia sentit. Aquest any, en canvi, la darrera mobilització va ser el mes passat, oi? Sí. Així, no ets optimista? El moviment estudiantil va decaure molt ja fa temps, de fet, jo ho vaig viure… Després de veure la consolidació del moviment assembleari, vaig veure també que els últims anys la cosa estava ‘de capa caiguda’… Què penses de l’escassa participació institucional dels estudiants? No sé massa bé com està ara aquest tema, però a la nostra època aquest debat ja l’havíem plantejat, i molt fort… Sempre guanyava l’opció de no participar a la institució des de les assemblees. Per això hi va haver discussions i moments complicats; el meu argument era que, encara que la democràcia de la UAB sigui una democràcia estamental i corporativa, perquè no arriba ni a democràcia burgesa –la d’una persona, un vot–, nosaltres havíem d’estar presents a la institució per estar informats. Dubto que avui s’hagi pogut superar el nivell d’informació que manejàvem aleshores, quan teníem gent a totes les comissions i òrgans... Deies que també hi va haver moments complicats. En quin sentit? El problema va ser que els governants es comunicaven més amb els estudiants que participàvem a les comissions, perquè ens veien més sovint, que no pas amb l’Assemblea, que es reunia cada dues o tres setmanes, i no és el mateix parlar amb algú concret que amb un òrgan representatiu... Tu vas ser membre de l’Assemblea de Lletres en el moment que aquesta era multitudinària. Creus que existeixen diferències entre la teoria i la pràctica assembleàries? El problema que teníem a les assemblees és que encara que es tracta del sistema més democràtic possible, perquè tothom té dret a veu i vot, sempre hi ha gent que les controla perquè té un accés més alt d’informació. I si, a més a més, aquests són un grup d’amics, el discurs esdevé homogeni. Com a estructura, a les èpoques sense mobilització l’assemblea és la que queda més ‘fotuda’. Però quan hi ha una pujada molt gran de mobilitzacions, l’assemblea també és l’òrgan que capta més ràpidament la gent, ja que no fa falta combregar amb una ideologia per participar-hi. Ens agradaria que fessis un breu recorregut pels principals sindicats i col·lectius del moviment estudiantil del teu temps d’universitari... La SEPC que coneixeu avui, fusió entre l’Alternativa Estel i la  Esther , és una organització nova. La  Esther  també és posterior a la meva època, però recordo com va néixer, precisament l’Alternativa Estel. Va ser una escissió del BEI –Bloc d’Estudiants Independentistes–, que era el sindicat hegemònic, de les joventuts d’esquerra republicana i que s’havia creat a finals dels vuitanta. El nou sindicat Estel va sorgir durant la inauguració de la Plaça Cívica, en un acte radical en què un grup de militants va fer una gran destrossa i va demostrar que els que havíem nascut d’una dinàmica de confrontació ens havíem acabat institucionalitzant, i les nostres manifestacions eren massa clàssiques. A partir de la seva irrupció, l’Estel va créixer moltíssim fins que va patir una crisi, a causa del desacord intern sobre si havia de ser un sindicat independentista o no... Altres col·lectius importants d’aquest període eren l’Associació d’Estudiants Progressistes (AEP), proper a Iniciativa, i el Bloc d’Estudiants Independentistes (BEI), com ja hem vist, proper a Esquerra Republicana. Parla’ns d’algunes de les lluites en què vas participar quan eres estudiant... SLa més important que recordo es va produir en els últims governs del PSOE, quan una onada de liberalització va afectar les universitats. El govern va decidir augmentar les taxes dels universitaris i va deixar llibertat a les universitats perquè incrementessin, si volien, fins a un 5 per cent més les taxes. La UAB va decidir fer-ho, i aquesta qüestió aparentment secundària va tenir moltes conseqüències en la dinàmica de la universitat. El sindicat AEP va liderar les mobilitzacions contra l’augment de les taxes, però mica en mica s’hi van sumar altres grups d’estudiants: altres sindicats, l’UPP (Universitats per la pau), activistes antibel·licistes… Era un moviment de resistència passiva, iniciat per un grup reduït d’estudiants i sense el suport inicial de les assemblees, però que va créixer molt a causa de la política de contenció del rector de la UAB. Els estudiants vam ocupar el rectorat i curiosament, aquest petit grup mobilitzat es va convertir en una concentració d’unes cinc mil persones. En aquest context van néixer moltes assemblees i les que ja existien es van convertir en massives, i a nivell polític es van convocar unes eleccions que van servir per canviar el rector. I també vas viure, en aquella època, la reivindicació a favor de donar el 0,7% del PIB als països empobrits? Sí, va ser l’any 94. A Sabadell, on vivia jo, vam començar una acampada pel 0,7%, que va créixer de forma espectacular a causa de la forta crisi econòmica i l’alt atur juvenil... A més, els últims dies de govern del PSOE i el cas GAL van influir en la mobilització. Recordo que va ser una experiència molt maca perquè va mesclar estudiants universitaris amb gent no universitària. Creus que hi ha una connexió entre les dinàmiques de la política general i les mobilitzacions estudiantils? La dinàmica de la militància a la UAB té èpoques més bones i d’altres més dolentes, com si es tractés d’un acordió. Hi ha moments en què la majoria dels estudiants dedica el seu temps a treballar temes més globals, i altres moments en què la gent es concentra en temes sindicals… Jo diria que això té relació amb el context polític. Quan hi ha èpoques en què el tema polític està molt baix, la gent es dedica a altres coses. Què vols dir amb això? El moviment es torna més sindical, els estudiants s’ocupen d’aquells aspectes quant a estudiants, no pas quant a joves ni ciutadans i es mobilitzen per temes relacionats amb la vida estudiantil, encara que qualsevol moviment sindical també té una ideologia, evidentment. És un mite aquella expressió que apunta que fa uns anys la universitat era el centre de les protestes socials i que ara és una peça més de l’engranatge empresarial? Sí, un mite que ha existit sempre. Als vuitanta consideraven que als setanta el moviment era més potent, als setanta consideraven que als seixanta els estudiants eren més emprenedors… i ho eren. Són mites construïts i utilitzats interessadament. Recordo unes declaracions d’una catedràtica de Filosofia que deia que nosaltres demanàvem coses possibles i que érem materialistes, a diferència dels estudiants del maig del 68, que demanaven l’impossible... Ella venia d’una societat, però, molt més elitista i els estudiants podien demanar l’impossible perquè ja tenien solucionada la part material. "El passat importa", has dit en alguna ocasió. Quina reivindicació fèieu en el passat que segueixi tenint sentit avui? Jo segueixo defensant que la universitat hauria de ser gratuïta per a tothom. Els universitaris són gent major d’edat, tinguin o no dependència econòmica, i les beques haurien d’existir només per compensar altres situacions. A més a més, crec que s’haurien d’abolir totes les taxes. També és vigent la reivindicació de democratitzar la universitat, i no a través de campanyes comunicatives, sinó estenent la sobirania sobre les decisions, que és l’única forma d’aconseguir que la gent s’hi interessi, ja que si no pots canviar alguna cosa, la gent no s’hi implicarà. Moltes gràcies per compartir la teva experiència amb nosaltres. http://laxarxa.uab.es/01/entrevista/entrevista_19.asp (Ha sigut profe meu a la uab......i és realment jove i té pinta de membre d'inadaptats :) ) 
Totalment d'acord en que la Universitat i tota l'educació en general ha de ser pública! Com la sanitat! Les excuses de la massificació.. i què si hi ha molta gent? Doncs farem més unviersitats, o és que teniu por del coneixement? Por a que hi hagi gent que s'estigui tocant els collons.. hi ha molts mètodes per imepdir això bastant millor que vetar els estudis universitaris als rics. 
Actualment la universitat no és gratuïta 100 % i no es veta pas l'accés als pobres.
De fet, la universitat la paguem tots amb els nostres impostos. Existeixen les beques (conec força gent que no ha pagat ni una sola matrícula de la universitat). Evidentment recolzo la universitat pública entre altres coses pq hi ha moltíssima gent que hem estudiat carreres "no rendibles" que no les pots estudiar a enlloc més. També estic a favor de la lliure iniciativa privada. Ara, la universitat pública penso que no ha de ser gratuïta. Almenys avui per avui. Salut 
Clar, però amb l'avantatge de que amb beca es paga tot de cop i t'ho tornen al cap d'un temps. Ah, i això tenint en compte de que siguis un noi de matrícules. Si és que qualsevol persona pot tenir beca, s'ha de ser molt tonto! 
Disculpa però no he entès el teu missatge. 
Després del "Si és que..." era pur sarcasme. Un famós escriptor mexicà -en  Jaime  el coneixerà millor- defensa que el coneixement no hauria d'estar reduït a les elits, sinò que ha d'estar a l'abast de tothom. I posant preu al coneixement -educació- barres el pas a moltíssima gent. 
.Primer hauries de demostrar que posar un preu és una barrera (en un país en què qui no es pot pagar els estudis se'ls hi paguen), hauries de teoritzar sobre les diferents tipus de barreres que hom es pot trobar (nombre i tipus) no només econòmiques -per exemple les intel·lectuals o preconcebudes) i com influeix això en l'"accés al coneixement". Hauries de justificar que una educació universitària gratuïta és una garantia per un coneixament profund i rigorós. Etc... Hi ha masses coses per discutir i poc temps per fer-ho. Altrement no m'agrada discutir amb gent que parteix de premisses tan poc sòlides com que gratuït = millor (o autèntic, o vés a saber què). L'exemple el tens cada dia a l'agafar el metro. Salut. 
El metro l'agafo cada dia, o sigui que no faig demagògia, no cal ser un màster en relacions públiques per a adonar-se de que els argentins que vénen, en la seva gran majoria, tenen un nivell de raonament i coneixement molt superior al nostre. El problema és que després es troben amb que hi ha manca d'oferta laboral i molts es veuen obligats a emigrar a Europa, a provar sort. Vaja, o potser que dels argentins que conec són els que representen a les elits i no me n'adono. I la sanitat privada? Clar que l'atenció és més personalitzada, però també et fan esperar mesos per a que et puguin operar dels queixals, com a la Seguretat Social. I també depèn de qui et trobis... 
1.- No he entès el tema dels argentins. Pel què fa a lo de sanitat deixem'ho per quan parlem de sanitat. Ara ho feiem d'educació. Salut. 
Si llegeixes més amunt veuràs que Argentina, Cuba i Veneçuela disposen d'universitats gratuïtes. Només he fet un paral·lelisme. 
Ok.