Bombardeig de Palestina i el Líban: ¡Sancions contra Israel! No tots els jueus francesos es pleguen als dictats del sionisme UJFP www.ujfp.org Traduït al català per a Tlaxcala per Àlex Tarradellas Les intervencions massives i assassines de l’exèrcit israelià contra els pobles palestí i libanès es basen en un mateix pretext: l'arrest d'un o dos soldats israelians i l'exigència d'alliberament de presos polítics a canvi de la d'aquests soldats. Per a Israel, Estat racista i ètnic, agredir a alguns soldats que executen la seva política justifica l'atropellament a tot un poble, libanès o palestí, la destrucció de les seves infraestructures, les seves cases, la seva població civil. L’ofensiva israeliana ja ha provocat prop de 200 morts palestins i libanesos. La UJFP [1] reafirma la seva oposició a qualsevol acció armada contra civils, ja siguin palestins, libanesos o israelians. Si Hesbol•là ha bombardejat objectius civils israelians, amb les conseqüències conegudes (8 morts i 50 ferits), ha estat una resposta als bombardejos massius de l'exèrcit israelià contra objectius civils al Líban. L'atac israelià es va desencadenar arrel de la captura de dos soldats, la qual cosa era un acte de guerra i no un atac contra civils. Ha arribat a proporcions totalment desmesurades amb respecte a les accions de Hesbol•là. A Israel li importa poc que el poble palestí lluiti pel seu dret a existir i a viure dignament, li importa poc que Hesbol•là només representi políticament a una part de la població libanesa. El que està en marxa és la lògica del "xoc de civilitzacions": Israel diu ser defensor dels valors del món occidental, del món suposadament civilitzat, a un Pròxim Orient de cultura presumptament endarrerida. I els Estats occidentals, inclòs el francès, declaren que Israel té dret a defensar-se... Mentre Israel segueixi sent un agent al servei dels Estats Units i els seus aliats, mentre es negui a ser un estat integrat en la realitat del Próxim Orient, concedeixi els mateixos drets a tots els habitants i mantingui relacions d'igual a igual i constructives amb els pobles que l'envolten, la guerra continuarà. Amb les coses així, el reconeixement dels drets del poble palestí és una causa irrenunciable. Davant de la seva voluntat de destruir Palestina i impedir la solidaritat de la resta de pobles de la regió, Israel només retrocedirà si es veu obligada per la relació de forces, tal com va succeir a la Sudàfrica de l’apartheid. Per aquests fets, reclamem sancions internacionals, una desinversió econòmica i un boicot als productes i serveis israelians fins a la fi de l’ocupació. ATUREM LA BOGERIA ASSASSINA DE L’ESTAT D’ISRAEL! SOLIDARITAT AMB ELS POBLES PALESTÍ I LIBANÈS! [1] UJFP, Unió Jueva Francesa per la Pau. Font original: http://www.ujfp.org/modules/news/article.php?storyid=167 Font en espanyol: http://www.rebelion.org/noticia.php?id=35040 Àlex Tarradellas és membre del col•lectiu Tlaxcala (www.tlaxcala.es), la xarxa de traductors per la diversitat lingüística. Aquesta traducció es pot reproduir lliurement a condició de respectar la seva integritat i esmentar a l’autor, al traductor i la font. 
SANCIONS CONTRA EL SUDAN, JA! Sudan i el negoci de la guerra Claus del conflicte Sudan, amb una superfície de 2,5 milions de km2 i una població de 27 milions és el segon país més gran d?Àfrica. Ric en petroli, amb una sortida al mar Roig i regat pel Nil, posseeix la suficient terra fèrtil per poder alimentar amb escreix tota la seva població. La realitat és, malgrat això, que Sudan és un dels països més pobres del món. Des de la seva independència de la dominació colonial britànica i egípcia, l?any 1956, la República de Sudan es troba immersa en una guerra civil, que ha causat dos milions de víctimes mortals i ha provocat el desplaçament de 4,3 milions de persones en els últims 16 anys. El motiu principal del conflicte és l?enfrontament entre el règim islamista del nord i el moviment rebel Exèrcit Popular d?Alliberament de Sudan (EPAS), del sud. Mentre el règim del nord, encapçalat per Omar al-Bahir, que va arribar al poder el 30 de juny de 1989 mitjançant un cop d?Estat, pretén convertir el país en un Estat islàmic, l´EPAS lluita per la independència del sud, que compta amb una població majoritàriament cristiana i multiètnica. La regió del nord està econòmicament més desenvolupada, però té poques matèries primeres i recursos naturals com, per exemple, el petroli i l?aigua, els jaciments dels quals es troben principalment al centre del país, a la imaginària frontera entre el nord i el sud i, per tant, disputada per ambdues parts. Un 35 per cent de la població de Sudan, que es distingeix per la seva diversitat ètnica i religiosa, viu al sud, mentre que un 65 per cent s?ha assentat al nord, sense que per aquest motiu existeixin zones clarament diferenciades per ètnies. Antecedents i evolució del conflicte L?any 1953, anglesos i egipcis, els senyors colonials de Sudan des de 1899, signen un acord a Khartum, la capital oficial del país, en el qual es garanteix la total independència de Sudan en el termini de tres anys. Malgrat això, ja l?any 1955, el Govern de transició rep fortes pressions per part dels islamistes radicals i el 1956 esclata la primera guerra entre el nord i el sud del país. John M. de Garang, líder de l´EPAS, organitza la resistència del sud i emprèn la lluita armada contra el règim de Khartum. Arran d?això es desencadena un violent conflicte que submergeix en la misèria ambdues parts de Sudan. L?any 1964 el president Abboud, col·locat al poder l?any 1958 mitjançant un cop d?Estat, és derrocat. L?any 1969 es constitueix al sud un Govern rebel, presidit per John M. De Garang, fet que reactiva la guerra civil, causant la mort a centenars de milers de persones. Malgrat tot, la primera porta a l?esperança s?obre el 1972 amb la signatura a Addis Abeba d?un acord de pau entre ambdues parts en conflicte que estableix, juntament amb l?alto el foc, el dret a l?autodeterminació del sud de Sudan. Aquest acord significa un pas important en la pacificació del país i li procura una calma relativa durant 11 anys. L?any 1980, malgrat tot, el Govern democràtic de Nimeiri, debilitat per greus problemes econòmics, que s?agreugen amb la decisió de l?OPEP d?augmentar el preu del petroli, rep pressions per part del partit islàmic radical Front Islàmic Nacional (FIN), presidit per Hassan el-Turabi, fet que provoca la desestabilització del sistema democràtic. Malgrat això, el problema desemboca en una crisi oberta quan el sud de Sudan reivindica la divisió d?aquesta zona en tres províncies. El nord reacciona amb la derogació de l?autonomia del sud, ratificada l?any 1972. El 1983, el general Omar al-Bahir, president de Sudan del nord, promulga a tot el país les cruels "lleis de setembre" que preveuen càstigs draconians com, per exemple, l?amputació de les extremitats en cas de robatori, fet que provoca un nou rebrot de la guerra civil. L?any 1989, un cop d?Estat que instaura un règim revolucionari islàmic al nord i la implantació, el 1991, de la xara, la llei islàmica, alimenta encara més la guerra. És a partir d?aleshores que el conflicte, sorgit a conseqüència de la lluita per l?aigua, el petroli, la terra conreable i els conflictes ètnics, deriva també en una guerra religiosa. Esdeveniments posteriors, com el derrocament del president etíop l?any 1991 i la conseqüent pèrdua de suport a l´EPAS, la proclamació de la Jihad (guerra santa) contra el sud, i l?escissió de l´EPAS en EPAS-Torit (Garang) i MAPS-United (Machaba) no són suficients per imposar l?aturada de les hostilitats. Segons els observadors internacionals, la guerra es perpetuarà mentre les faccions enfrontades rebin, entre d?altres subministraments, armament i suport logístic de la comunitat internacional. Solament el nombre de mines de fabricació estrangera s?eleva a un milió (Country Report Sudan, ONU 1997). Actualment, Sudan és un país fragmentat, un camp de batalles múltiples, on els grups armats que lluiten entre si estan, per la seva banda, dividits en faccions, situació que debilita el país globalment i augmenta espantosament la xifra de les persones que moren d?inanició, malgrat la creació d?organismes d?ajuda humanitària com, per exemple, l?Operation Lifeline Sudan (OLS), dependent de l?ONU, i la injecció de bilions destinats a lluitar contra les malalties i la fam. El gran perdedor d?aquesta guerra salvatge és, sense cap mena de dubte, la població civil d?aquest estat multiètnic, que es troba una i altra vegada atrapada entre els diversos fronts. A banda de patir èpoques de fam, deportacions i assassinats, és sotmesa a tortures i maltractaments. El règim del nord, per exemple, realitza veritables caceres humanes contra els nubians, una ètnia indígena assentada en aquesta part del país, amb l?objectiu de vendre?ls com a esclaus, executar-los o sotmetre les dones a violacions. 
perquè no sals al carrer i et dediques a apallissar moros i així deixes de repetir els mateixos 5 missatges 
Jo no he apallissat ningú en ma vida, el que voldria són sancions dures contra el Sudan, que aquest conflicte ocupés als mass mèdia com a mínim el mateix espai que dediquen a Palestina i, sobretot, que aquells catalans que sempre van de "solidaris internacionalistes" ho demostrin i parlin d´aquest tema i aportin solucions. Però clar, aquest conflicte no interessa perquè no hi han jueus ni americans pel mig. 
 pq no et treus les ulleres i potser t'hi veus millor? 
Aquest és el problema de les esquerres, que us deixeu influir pels símbols i coses així de superficials, però si unes ulleres són problema per alguna cosa, no tinc cap problema en agafar un altre ninot
Ara et toca a tu: treu l´estel vermell. 
 L'estel no et tapa la vista. És només una manera d'analitzar el que veig. 
A més no canviaré el logo de la COORDINADORA SALVEM EL DELTA DEL LLOBREGAT. 
Ho suposava. Les ulleres són per protegir-se de les radiacions solars provocades pel forat de la capa d´otzó per culpa de la contaminació de les empreses capitalistes 
doncs si en bush es dignés a signar el tractat de quioto un altre airecondicionat s'encendria. 
Doncs no es pot dir que els països comunistes hagin estat molt respectuosos amb el medi ambient... La Xina és un desastre ecològic, i pots informar-te sobre el tema de la Mar d´Aral a l´antiga URSS. 
Aquests països no són comunistes.