Estrene això dels fils amb una forta recomanació per totes i tots els independentistes. Considere que tota persona implicada en el nostre alliberament nacional hauria, com a mínim, de llegir el llibre de Josep Guia i Martí, "Digueu-li Catalunya". És una aposta forta per un canvi de mentalitat nacional catalana, amb un discurs dens i elaborat, però clar i directe dirigit, sobretot, als i les joves. El llibre no és excessivament llarg, però tot i així, he preparat un recull de fragments més impactants al meu parer per tal d'invitar a llegir-vos-el sencer. Els fragments segueixen l'ordre en què apareixen en el llibre, però no tenen perquè estar directament relacionats. Es llegeixen fàcilment i són realment impactants. FRAGMENTS del llibre "Digueu-li Catalunya": Més enllà de la controvèrsia entre autonomistes i independentistes, cal parlar clar i català per tal que, si més no, el jovent, encara no influenciat per la idea de les diverses branques d’un tronc soterrat, encara no enredat en l’«estratègia de la regionalització tàctica», pugui agadar la drecera directa que segueixen totes les nacions oprimides del món en lluita pel seu alliberament. Intentar fer-li entendre, a una tia Maria illetrada, simplement que el valencià és català pot ser un treball inútil o, si més no, poc rendible, donat que el temps i les possibilitats d’intervenció de la tia Maria són més reduïts que el temps i les possibilitats d’intervenció dels seus fills i filles. (...) determinats avenços en la defensa de la unitat nacional catalana, lligats a l’ús de l’expressió «Països Catalans» en circulació durant els darrers vint anys i escaig, i malgrat l’entrebanc de la seva formulació en plural, és força probable que els joves que ens empaiten podran multiplicar aquests avenços lligant-los al nom clar i singular de la nació: Catalunya. (...) Fins i tot, cosa curiosa, l’expressió «Països Catalans» hauria fet més via, si més no per frenar la contundència del mot «Catalunya» adreçat a tot l’àmbit territorial de la nació. Molts que avui consideren forassenyat dir «Països Catalans» començaran a considerar-lo raonable i escaient, enfront de la circulació del nou terme «Catalunya». La posició dels independentistes és estirar l’extrem de la corda, que, per posar-li vaselina perquè no es trenqui, ja n’hi ha molts altres. I ho és també intentar que, cada vegada més, hi hagi més gent a l’extrem de la corda. (...) organitzar les nostres estructures polítiques i administratives internes, d’acord amb les pròpies necessitats del poble i no arrossegant les imposades fronteres creades pels interessos de les classes fins ara dominants. A partir d’on, o de què, o de qui, serà possible avançar sòlidament, sense tenir la cua de palla? La resposta/proposta és aquesta: a partir del contingent humà actual de nació catalana, és a dir, a partir d’aquells que, entre els deu milions, tenen consciència i voluntat de ser catalans, i no pas espanyols o francesos. (...) Que quedi ben clar, però, que no es postula –cosa que seria teòricament aberrant, d’altra banda– la reducció de la nació catalana només a aquells que tenen la consciència de pertànyer-hi. El que sí afirmem és que aquests són el punt –els punts– d’arrencada de l’alliberament nacional de tota la nació catalana. ¿No seria més sòlid partir d’aquesta materialitat dels catalans que tenim consciència de ser-ho, que no pas d’idealismes historicistes, d’entrebancs polítics, d’emmirallaments culturals, d’usos lingüístics sense consciència ni estima per la pròpia llengua, d’un territori de fronteres difuses, d’uns deu milions d’habitants on hi ha de tot o dels catalans de llinatge, si és que algú hi pensa? consideració en termes de prestigi, de necessitat i de força d’una llengua i de la cultura que s’hi vehicula es produeixen en relació directa amb la independència política. I si no tenim aquesta, hem de continuar la lluita per aconseguir-la. Una llengua es manté en la mesura que és percebuda, massivament, com a important i poderosa, això és, en la mesura que representa el poder o, si més no, la lluita pel poder. La diferència entre Elx i Cartagena, o entre Perpinyà i Narbona, és que Elx i Perpinyà tenen quatre o quatre mil habitants que són de la terra i que (encara) et diuen que són catalans de nacionalitat. I a Cartagena i Narbona, no. L’estratègia d’alliberament nacional, però, no es basa o no s’ha de basar en la consideració inicial dels deu milions d’habitants amb la seva diversitat de consciències nacionals (que no és el mateix que la uniformitat d’una consciència nacional híbrida), sinó en el subconjunt de la població posseïdora d’una sòlida consciència nacional catalana, i punt. I a partir d’aquesta porció de la ciutadania vindrà la recuperació i/o l’assumpció de la consciència nacional catalana de la resta. Cada català amb consciència de nació té el dret i l’obligació d’intervenir en qualsevol afer que tingui relació amb la recuperació arreu del territori que ens ha estat i ens serà propi. I només faltaria que haguéssim de respectar les divisions que ens destrueixen com a poble! Hi pot haver qui diu que aquesta estratègia «del centre cap a la perifèria, sistemàticament» no s’adiu amb la nostra història, en què cada «país» feia la seva via, tenia institucions pròpies i era respectuós amb el del costat com a bons (cosins-)germans –ja ho sabeu: «valencians i catalans, cosins germans». És clar que no s’hi adiu, perquè el que ens cal fer és no repetir la història, que prou malament ens ha deixat. A més, quants anys fa de tot allò? Si volem protagonitzar una història de llibertat, d’ara endavant, no hem de basar-nos en una història de divisions i d’opressió. Podem ser hereus de Jaume I tot el que voldreu, però no dels errors de Jaume I o de qualsevol altre. Ésser condicionat per la història, en la seva vessant política, implica no superar-ne l’opressió. El centre ha de reconquerir la perifèria i, recíprocament, la perifèria s’ha d’afegir al centre. (...) tot baixant més enllà d’Alcanar, hom troba que els espanyols no han aconseguit mai fer fructificar cap ressort anticatalà fins a l’Horta de València. I al sud de l’Horta, ben poca cosa. Però precisament, perquè ho han fet a la ciutat –en saben de centre/perifèria– han aconseguit un ressò i un efecte –«els valencians no volem els catalans» (dit a València) o «els valencians no ens volen als catalans» (dit a Barcelona)– que no respon a la realitat. Pel que fa a la recuperació nacional, perquè perdre el temps dient-los valencians als habitants de Vinaròs, Benicarló o Castelló? Quins avantatges presenta dir-los valencians sobre dir-los catalans directament? Quin sentit té intentar convèncer els habitants de Vinaròs, Benicarló i Castelló que són valencians si, probablement, és més fàcil convèncer-los que són, i que els convé més, ser catalans? Quin sentit té intentar que se sentin valencians si, probablement, els serà més atractiu sentir-se catalans? Posat, doncs, a fer país, fem el que ens pertoca, que la tasca d’estructurar i cohesionar la «Comunitat valenciana» és cosa que ja faran, si els convé, la Generalitat d’avall i l’Estado de las autonomías. A més, amb el desgavell nacional que hi ha de Vinaròs a Oriola, és quan hom diu les coses pel seu nom que la gent les entén millor. Si l’objectiu –un objectiu– és que ens «aclarim nacionalment», és evident que resulta més clar proposar «Catalunya» que no pas «País Valencià-Països Catalans». La segona fórmula és una mala disfressa de la primera, i els missatges han d’ésser com més senzills, millor. Què haguessin fet Joan Fuster, de Sueca, o Raimon, de Xàtiva, sense Barcelona? Macià i Companys, que eren de les terres de Lleida (dins la Catalunya central també cal aplicar la dialèctica nucli/perifèria), per tal de poder desenvolupar amb eficàcia la seva acció política d’àmbit català central, hagueren d’actuar en i des de Barcelona. no ens han de fer pensar que els catalsn que vivim a la perifèria no tinguem cap altra cosa a fer que no sigui anar-nos-en al centre (...), hem de defensar la catalanitat de la terra que trepitgem, la nostra terra més immediata, de manera que la fidelitat a la llengua, els costums, les tradicions i els interessos ens facin guanyar respecte i admiració devers la nostra actitud de genuïtat i de servei (...) I, alhora, hem d’estendre les pautes que ens vinguin del centre o que anem a buscar al centre. De totes formes, potser cal aclarir que marcar pautes des del centre no vol dir necessàriament marcar les pautes del centre. La sardana, impulsada des de Barcelona, era originària de l’Empordà. Tanmateix, quan les identificacions nacionals esdevenen fenòmens de masses, aleshores les conviccions nacionals són sovint complementades i substituïdes per les adscripcions patriòtiques sentimentals i, per això, o fem que al sud de Vinaròs funcioni el ressort patriòtic català o no hi tenim més alternativa que l’espanyolització. Propugnar enfront d’això que els habitants de Vinaròs en avall adquireixin personalitat com a valencians i n’estiguin orgullosos de ser-ho és absolutament il·lusori. És una maniobra patriòtica que no pot funcionar. Ens han destrossat tant que el «ser valencià» representa una referència espanyola en sintonia amb l’objectiu d’ofrendar nuevas glorias a España. Entre la pròpia població, ser valencià no es troba valorat en absolut, no té cap atractiu, i així es manifesta en la cançoneta «sóc valencià, visca el pa, visca el vi, visca la mare que m’ha parit» La connotació del mot «valencià» no va més enllà d’una referència regional i fins i tot provincial espanyola, com «extremeño» o «murciano». Dir-nos valencians, avui, és la nostra manera de dir-nos habitants, a tot estirar, d’una regió autonòmica espanyola. Un altre senyal que ens mostra fins a quin punt «País Valencià» no ha penetrat seriosament entre els mateixos catalanistes valencians és que, a tort i a dret, veiem com aquests redueixen banalment l’expressió a una simple sigla, «PV», en contextos on fins i tot la substitució resultaria insultant, si hom s’estimés el País Valencià com a pàtria. Així, per exemple, hom ha vist «Escola d’Estiu del PV» o «Taula Ecologista del PV», etc. Quin nacionalista basc o català escriuria E. Udako Ikastolea o «Taula Ecologista de C»? Quantes vegades hem sentit a dir coses que «la nostra esperança és a les comarques», «les comarques recuperaran la nació», etc? Vulguem o no vulguem, la concentració de la majoria de la població en les grans àrees urbanes és un fet, i aquest fet condiciona les prioritats a observar en l’alliberament nacional. Primerament, el manteniment nacional i nacionalitzador del nucli principal, Barcelona, tot estenent la seva capitalitat a tota la nació, i, després (no en el temps, sinó en l’esforç global), Perpinyà i València i Ciutat de Mallorca i Castelló i Alacant i Elx... I les comarques seguiran les ciutats. És dur, però és així. Realment, la perifèria per antonomàsia, la que té importància estratègica pel seu pes poblacional, territorial i econòmic, és la del sud. Que la guanyi Espanya o que la recuperi Catalunya és vital per al futur de l’una i l’altra. Si aquests tres milions basculessin del costat dels altres set, la pell de brau s’esquinçaria i Espanya quedaria definitivament coixa en perdre el pernil català (heu observat que la Catalunya continental –de Salses a Guardamar– té forma de pernil?) La frase «la meva pàtria és/són els Països Catalans» (...) és una construcció semànticament artificial, perquè «Països Catalans» és una expressió de circumstàncies, fruit d’un raonament i no pas d’un impuls emocional patriòtic. Hi ha qui diu que és prematur, al sud, introduir ja el mot «Catalunya». Fins a quan hem d’esperar? Fins que no quedi ningú amb qui connectar? Fins que s’hagi consumat el canvi de «català» per «valencià» (pel que fa a l’idioma), el canvi de «País Valencià» per «Comunitat valenciana» i el de «Països Catalans» per «comunitats veïnes? Els catalans centrals, així, haurien de deixar el nom «Catalunya» en hivernació, tot substituint-lo per «Països Catalans» si es reflecteixen a tota la nació, i per «Principat» si es refereixen a l’àmbit de llur regió autònoma actual. Llençar per la finestra, durant tot el «període tàctic», les possibilitats de mobilització patriòtica que la menció de Catalunya comporta és simplement suïcida, és desconèixer que en un moviment d’alliberament nacional la tensió i l’entusiasme patriòtic són l’element fonamental. «Catalunya», altrament, és un mot compacte que, esgrimit de les Corberes al Segura i del Cinca a Menorca, esdevé una pedra, una arma no susceptible de desviacions estrictament culturals, indigerible per als espanyols, i impracticable pels catalans implicats amb la consideració de Catalunya com a regió autònoma d’Espanya. Als anglesos, italians, hongaresos o croates els facilitem llur comprensió del tema dient les coses –i les nacions– pel seu nom. ¿No ocorre en el fons que amb aquesta «precaució» no respectem sinó els espanyols? «Unitat nacional dels Països Catalans» és una frase de l’estil de «unitat en la diversitat», «nació de nacions», «país de països», etc. Un «sí, però no», un coitus interruptus, una contradictio in terminis, un «vull i no puc»... En el fons, la qüestió és aquesta: som un sol país o som diferents països? Amb el plural de «països» al davant, qualsevulla iniciativa cohesionadora, unitària, de la nació catalana neix pràcticament avortada. És un plural que neutralitza sistemàtica, d’ofici, els intents més esforçats d’unificació nacional. Si el «som d’una nació» va seguit del «som els Països Catalans», forçosament el plural dilueix l’afirmació unitària inicial. caldria preguntar-se com és possible que, per un cantó, sigui considerat positiu que tal o tal escriptor o polític digués, en algun moment, les coses clares i que, per un altre, hom no les digui i fins i tot critiqui que algun contemporani les digui. Quina mena d’esquizofrènia alena en aquest comportament? Reprendre l’eix Barcelona-València en detriment de l’eix Madrid-València és vital. D’anècdotes il·lustratives de com Madrid actua persistentment de centre sobre València, en podríem reportar un fum. L’atractiu i la modernitat de Barcelona i, en general, de la Catalunya central enfront de Madrid i, en general, de Castella, és una peça a favor, complementària i, de vegades substitutòria els ressorts nacionals. Si dir «llengua valenciana» no ens aprofita per recuperar l’idioma, dir «país valencià» tampoc no ens aprofita per recuperar la nació. Entre el centre i la perifèria no hi ha fronteres, no hi ha un «ací acaba el centre i comença la perifèria», sinó que hi ha una gradació de més o menys potencialitat nacional. En aquest sentit, és probable que Ciutat de Mallorca sigui «més central» que Tortosa, o que Sagunt sigui «més perifèrica» que Gandia o Alcoi. Tothom sap, arreu, que Catalunya és una nació, encara que no en sàpiga ben bé els límits geogràfics. Adequar el nom (Catalunya) a la cosa (l’àmbit nacional complet) serà sempre més fàcil que canviar la cosa del nom. De fet, internacionalment, «Catalunya» (en anglès «Catalonia» i no pas Catalan Countries) és entesa gairebé sempre amb Perpinyà, València i Mallorca incloses. Que els catalans de la perifèria amb consciència de la seva autèntica nació esdevinguin conscients de la seva funció, heus ací una altra dificultat a superar. Que deixin de ser «valencians catalanistes», per exemple, per passar a ser, senzillament, catalans de València. Per la coherència interna de la proposta, per l’oportunitat del moment i per la previsible presència d’una jove i militant avantguarda impulsora del mot, i del canvi estratègic que hi ha davall, em sembla que «Catalunya» farà via a tot Catalunya, del centre a la perifèria. Diuen que el nostre és un poble culte –si més no, produeix molta «cultura», com altres produeixen determinades matèries primeres o certs productes manufacturats–, però no és només la cultura allò que arrencarà de les mans dels bàrbars la unitat i la independència. Hem de fer simultanis els mots d’ordre «què cal saber de Catalunya» i «què cal fer per Catalunya», una nació que es resisteix a l’extinció des de fa segles. Els segles, però, no han estat igualment «llargs» en el seguit de la història: en la mesura que els canvis se succeeixen més ràpidament, als efectes esmentats és ben probable que els darrers vint anys del segle XX equivalguin a tot el segle XIX. Els aparells ideològics i repressius dels bàrbars –de les classes dominants bàrbares– es fan més sofisticats, amplis i punyents, de manera que la inèrcia de la nostra conservació nacional ja no és cap mur de contenció. Cal, doncs, deixar de confiar en la inèrcia i posar-nos amb coratge, atrevidament, a endegar propostes radicals de resistència i d’alliberament. 
El Guia viu en un país imaginari, tot esperant una revolució imaginària encapçalada pel seu imaginari partit d'una imaginària avantguarda de la classe obrera. I per si no n'hi havia prou, va l'home i es dedica a reinventar els noms de les coses. Del centre cap a la perifèria, a partir dels qui tenen la consciència nacional clara es produirà un efecte dominó que ens durà a la plena consciència nacional de tothom, a interioritzar que Catalunya va de Salses a Guardamar i en quatre dies la independència. Et sona el conte de la lletera? Potser els espanyols amb plena consciència nacional també tindrien la legitimitat de proposar, del centre cap a la perifèria, que la Catalunya del Guia s'anomenès Castella Oriental o el Madrid Marítim. Qui sap, si s'hi esforcen... Ho sento, però això no té un altre nom que palla mental. Posats a proposar, jo proposo un nom definitiu per als territoris de parla catalana: " ¿? ". A l'estil del Prince i amb dos collons. Innovador i modern a tope. Ningú es pot ofendre, ningú envaeix ningú i en el fons és exactament el que som: un país que ni tansols sabem si és un o en són tres i un o més noms per anomenar-lo i que encara ni tenim clar quin o quins són i, per si no en teníem prou, si ens "interessen". Batibullàndia 
un nom inventat i sense historia com PPCC si es una palla mental. 
Oh, si fóra per història, l'antic Regne de València i el de Mallorca mai han sigut part de Catalunya. Que se pogueren identificar al principi com a catalans tots, d'acord, però mai fou açò territori oficialment de Catalunya. 
sembleu españols. feu e mateix... "que pone en tu DNI ? que eres español". es com dir... "això era el Regne de Valencia". Son distribucions polítiques que no culturals. ja sigui en regnes medievals, ja sigui en CCAA. 
Fot-li canya! Una altra avantatge que diu el llibre i que aquí no ha estat destacada és que fent servir Catalunya Nord, Central i Sud; les divisions són orientatives i cadascú les col·loca on pensa que és millor i, a més, a aquestes subdivisions -en tant que difuses- donen força al conjunt de tota la nació evitant així possibles idees (per mi errònies) de l'estil "tres països una nació". Jo ho tinc claríssim: Catalunya: de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó! 
Que contents que estaràn els blaverets, si els féu la faena per ells! No existeix cap imperialisme català -estricte- vers als valencians i vosaltres voleu donar-los corda i fer vore que sí, que mos volen invadir! Fes-me un favor, baixa-te'n a viure ací, home! I prova. Escolta a la gent, fés una anàl.lisi sociològica de la societat valenciana. Comença a enraonar amb un vell llaurador, amb una mestressa de casa, amb un jove estudiant... i ja veuràs com està l'assumpte. Què no veus que han passat molts anys i les coses canvien? Evolucionem, positivament o negativament, però canvien, i això s'ha de mirar si voler construïr un futur digne, perquè sino, continuarem com sempre. 
Noi/Xic! Noto (potser m'equivoco) que dones per fet que sóc la típica persona que visc a Barcelona i que no m'hi moc mai. Si realment és la sensació que tens, dir-te que t'equivoques. Els meus companys i les meves companyes de militància diuen que tinc "paísvalencianitis". Això m'ho diuen perquè al cap de l'any m'estic com 40 o 50 dies pel País Valencià (Catalunya Sud). Així que no cal que em recomanis baixar, perquè ja en tinc la intenció. I precisament per la dinàmica que tinc de recòrrem Catalunya (PPCC), amunt i avall no em crec això de "tres països i una nació", perquè la part continental on la divideixes en dos? Entre el Baix Maestrat i el Montsià? Segur que no, la gent d'allà reclament la comarca del Sènia... A més, jo trobo igual de diferents Vilafranca del Conflent de Martorell que Martorell de Sagunt. I en la lògica dels "tres països i una nació" Vilafranca del Conflent i Martorell formen part del mateix """"país"""" i Martorell i Sagunt no. Per què? Les úniques divisions internes vàlides són les comarcals i després el conjunt del país. Per això Dir-li Catalunya ajuda a esborrar aquestes divisions intermitges. 
Si baixes tant al País Valencià serà per conviure amb gent ja convençuda, amb gent del rotllo. Però dubte molt que visques dia a dia al costat de gent que té un grandíssim autoodi, com la majoria dels valencians. I a mi no m'has de convénçer, tinc ben clar d'on vinc i on vull anar. A mi no m'interessa parlar de que si ens diguem així o hauriem d'anomenar-nos aixana, a mi el que m'interessa és avançar. Vull veure menys palles mentals i més idees per possar-les a la pràctica. I no és per res, però amb tàctiques puristes en 30 anys no hem avançat res. Potser caldria tindre més en compte com està l'assumpte que cegar-nos amb el que volem ser. I amb açò no dic que hajam de renunciar a res, només dic que no hem de tancar-nos en una secta, que cal arrimar-se al poble, i justament tots eixes ratllades de Catalunyes enormes no serveixen per a això, només per a discutir entre els ja convençuts i és més, fer semblar una cosa a ulls aliens que no som, i per tant, empitjorar més. 
A mi m'agradaria redirigir el debat cap a una altra banda que va prou lligada amb el Catalunya/Països Catalans. Hi ha dues coses clares amb les quals tothom estem convençuts i convençudes: les comarques i la nació. Però en el factor intermig hi ha discrepances: Hi ha una altra divisió natural la qual cosa ens porta als "3 països i 1 nació" No hi ha cap més divisió natural intermitja. Jo m'identifico totalment amb la segona opció perquè no sé on col·locar la divisió entre els suposats """3 països""" per allò de la continuitat cultural i lingüística. 
Està clar que hi un una identitat entremitja entre la Catalunya estricta i el País Valencià, la identitat ebrenca. Existeix, sí, però pel que siga s'ha creat una identitat més marcada a les zones en les que s'ha dividit històricament la nosta nació per la seua administració. Per tant, negar o no voler veure el que hi ha actualment és amagar el cap sota l'ala. Però què fem? Jo sincerament crec que el menys indicat per solucionar els conflictes que tenim per al nostre posterior alliberament nacional és fer-los palles pensant en que si este nom o altre. Això ja vindrà, qui creu, a qui li agrada una cosa, li dóna igual com es diga. O es vol o no es vol. Si dir-nos Catalunya només serveix per a enpitjorar la nostra situació, hauriem de continuar per eixe camí? L'objectiu és crear no destruïr, o almenys això vull jo.