Hola tots, La meva dona es castellana, i per tant castellà-parlant, jo soc català i català-parlant. Hem tingut un fill fa poc. Jo li parlo evidentment en català, com ho fa també la seva avia (ma mare), i el seu tiet (mon germà). La meva dona, que parla català (només venir a viure a Barcelona, al cap d'un mes ja va anar a una escola a apendre català), li parla castellà, diu que no li surt d'un altra manera (ho comprenc). Això però, em produeix una engoixa, doncs el dia de demà, el meu fill que serà? Català-parlant, Castellà-parlant, Bilingue. Quina serà la seva llengua materna? (no aplicant-ho estrictament a la llengua de la mare..) 
serà bilingüe. 
No. De llengua materna només se'n té una. 
Em sap greu dir-te que en poden ser mes d'una.
La llengua materna, id est, "de la mare", només és una. Altra cosa és quina/es és/són la teva llengua/es habitual/s. Tu seràs filòsof, però jo sóc lingüista. 
Llengua materna per "de la mare", si ho mirem des de l'òptica qui cuida dels nens és la mare... Diguem-li llengua familiar o com sigui. 
No, no, no té res a veure amb qui cuida les criatures. La llengua materna podríem dir que és quelcom similar a "la llengua en la qual pensem", i es diu així precisament perquè adoptem com a tal la llengua de la nostra mare. I això passa, però no se sap per què passa, però és així: la llengua en què pensem és la llengua de la nostra mare (ho sento, nois). Un exemple claríssim d'això es veu en l'estratègia de les colonitzacions.Per exemple, en el cas dels PPCC, quan es va conquerir València, Jaume I hi enviava contingents sencers de dones del Principat. I per què penseu que hi enviaven dones catalanes? Doncs per assegurar-se que els descendents serien catalans, ja que fos qui fos el pare, si la mare era catalanoparlant aquesta seria la llengua del descendent. I en totes les colonitzacions ha passat igual: per colonitzar un país i garantir que els descendents d'allà seran "dels teus", assegura't que de la teva "tribu" hi tens dones. Sempre ha funcionat així, i és per aquest motiu: no se sap perquè passa, però passa. Altra cosa és la gent (la majoria) que confon "llengua materna" amb "llengua habitual de comunicació". Ja he dit abans que la llengua materna és la llengua en la qual pensem. I només n'hi ha una. PS: Per averiguar quina és la vostra llengua materna, podeu contestar la següent pregunta: en quina llengua renegueu o insulteu o parleu quan esteu molt enfadats? O en quina llengua feu càlculs en veu alta? La llengua amb què feu això és la vostra llengua materna. (No en va, un truc que fa servir la CIA per descobrir possibles espies és, mentre estant torturant algú (), fer-li dir les taules de multiplicar en veu alta. Així saben la seva llengua materna i poden deduir la nacionalitat del suposat espia). 
No li veig la relació amb els càlculs, la veritat... els càlculs no crec que tinguin tant a veure amb la mare sinó amb l'escola... Vaja, jo vaig apendre a comptar i a recitar les taules a l'escola. 
Sí, de fet avui dia és més fiable la primera tàctica, la dels renecs. Suposo que la dels càlculs era més eficaç quan la gent aprenia lletra a casa. 
Doncs tampoc molt... a mi no em van ensenyar a cagar-me en tot a casa...