Aquest manifest és una crida a tota la militància d'Esquerra. Fes sentir la teva veu abans de les eleccions. En els últims mesos s’han produït dos episodis que han situat ERC en un moment crític: en primer lloc, la desautorització de la direcció per part de les bases amb motiu de la decisió sobre el sentit del vot en el referèndum de l'Estatut; a continuació, l’expulsió fulminant del nostre partit del govern de la Generalitat. Tots dos esdeveniments han tingut de rerafons la desorientació que fa temps que caracteritza l'actuació política d'ERC i el seguit de despropòsits que han marcat aquest 2006. La línia política erràtica de la direcció d'ERC dels darrers dos anys ha aconseguit el que semblava impossible: malbaratar la posició política privilegiada en la que l'havien situat, a Catalunya i a Madrid, els resultats electorals de novembre del 2003 i de març del 2004. En unes altres paraules, la direcció d’ERC ha llençat la clau que els electors van posar-li a les mans, o, més ben dit, després de dos anys de no fer-la servir, la clau s'ha rovellat fins quedar inutilitzable. A Catalunya, l’actitud de timidesa davant del PSC, partit preocupat bàsicament per l’acumulació de poder, ha fet aparèixer ERC com a còmplice –si no com a actor principal- de l’aparença de desgavell que el President de la Generalitat ha encomanat a l’acció de govern, malgrat que la gestió de la majoria de departaments d’ERC ha estat per damunt de la mitjana del conjunt dels departaments del govern. Massa sovint s’ha confós la necessària lleialtat governamental amb el seguidisme d’un President que només ho és gràcies als vots d’ERC, i d’un partit que va accedir al govern també gràcies a nosaltres, després del fracàs sense pal•liatius d’haver perdut novament, per setena vegada consecutiva, les eleccions al Parlament. A Madrid, el govern del PSOE ha respost el nostre suport incondicional amb un nivell d’execució irrisori de les inversions en infrastructures, amb ofenses simbòliques com ara la devolució sota condicions inacceptables del Castell de Montjuïc, amb segregació lingüística català/valencià a Europa –i als webs d’algun ministeri- i amb boicots a les seleccions esportives nacionals. Fins el gener passat, s'entenia que la recompensa de Rodríguez Zapatero la tindríem amb l'Estatut i que ERC es podria vantar d'haver propiciat, a Catalunya i a Espanya, els canvis polítics necessaris perquè el nostre país tingués, per primera vegada a la història, un marc jurídic que finalment ens reconegués com a nació. Però des del moment que l’Estatut va començar la seva tramitació a les Corts espanyoles, la realitat va començar a donar-nos la raó, de manera persistent, als que hem pensat sempre que Zapatero no és res més que un demagog amb bones maneres -espanyolista per suposat. Al final, el seu pacte amb Artur Mas –continuador de l’extens llistat de renúncies del regionalisme conservador- va significar una rebaixa inadmissible de l’Estatut, un incompliment flagrant d’aquella solemne promesa electoral de fa dos anys i mig i una burla al soci lleial a canvi, ara ja es pot dir, de no res. Tanmateix, el procés iniciat amb el pacte Mas-Zapatero va tenir la virtut de fer evident la feblesa infinita de la nostra direcció, que va protagonitzar, els mesos següents, un esforç estèril per continuar una negociació que els nostres interlocutors espanyols havien donat per tancada una matinada de gener a la Moncloa. Mai no van estar disposats a reobrir-la, ni tan sols per fer els gestos que suplicaven, per sumar-se a l’acord, els nostres dirigents. Incapaços de reaccionar, aquests dirigents no van saber –o no van voler?- aprofitar la mobilització sense precedents del 18 de febrer contra les retallades a l’Estatut. Bona part de la ciutadania evidenciava que l'habilitat tàctica dels protagonistes de l'acord de la Moncloa no podia dissimular el seu contingut, pèssim per als interessos de Catalunya. La manca de direcció estratègica a ERC va portar-nos a claudicar davant les tesis socialistes en la crisi de govern del mes d'abril i també a la decisió sobre l'opció de vot que havíem de defensar en el referèndum –el ja tristement cèlebre nul polític-, corregida severament per les bases, i va culminar amb la transcendental abstenció en la votació de l’Estatut al Senat. Això últim no només va trair l’esperit de l’opció de les bases pel no, sinó que va implicar afavorir objectivament els interessos dels partits del sí: per què vam renunciar a desmuntar el calendari del referèndum i a fer virtualment impossible la seva celebració abans de les eleccions anticipades –i després ja s’hagués vist-? Els principals dirigents d’ERC –que mai no han desmentit que tinguessin un compromís amb els socialistes per no propugnar el no a l’Estatut en el referèndum, com han afirmat destacats responsables del PSC- es justifiquen sovint emparant-se en la condició de partit de govern que volen per a ERC, en contraposició al partit de trinxera pel que diuen que aposten els seus detractors dins del partit. Coincidim completament en el fet que ERC ha de ser un partit de govern, però això no pot convertir-se en una obsessió malaltissa per mantenir-nos-hi a qualsevol preu. Ser un partit de govern vol dir, per a nosaltres, mostrar sempre davant els ciutadans i les ciutadanes una actitud de seriositat i coherència, i gestionar les institucions, quan ens correspongui, amb els valors, tan arrelats en la nostra tradició republicana i catalanista, de rigor, eficiència i austeritat en l’ús dels recursos públics. Lluny d’aquests valors, observem amb preocupació com, en els últims temps, han proliferat en el partit situacions de vulneració flagrant dels estatuts, privilegis personals difícilment justificables i actituds que poden qualificar-se, com a mínim, de poc ajustades a l’esperit del nostre Codi ètic. No és això, sens dubte, el que s’espera del partit en el que centenars de milers de catalans i catalanes han confiat per regenerar la vida política al nostre país. Per tot el que hem exposat, els que signem aquest manifest creiem que ERC ha de redefinir la seva línia estratègica, recuperant un perfil propi basat en els nostres trets d’identitat més característics: l’independentisme popular, integrador, interclassista, ètic i radicalment democràtic. Gradual però sense renúncies, ambiciós en els objectius i atent als plantejaments socials més avançats, modern i a la vegada profundament arrelat arreu del territori. La propera tardor se celebraran eleccions al Parlament de Catalunya i s’obrirà un nou cicle en la vida política del nostre país. El fracàs del Pacte del Tinell i l’allunyament entre les bases i la direcció del nostre partit justifiquen sobradament la convocatòria a les bases, mitjançant un Congrés Extraordinari, previst en l’article 33 dels Estatuts d’ERC, que hauria de tenir lloc abans del proper 11 de setembre. En aquest congrés, la militància ha de ser cridada a una reflexió sobre el model de partit, la reorientació de l’estratègia política i la renovació de la direcció. Un calendari electoral ajustat no és excusa per no afrontar els problemes. Al contrari, no tindria sentit abordar algunes de les qüestions que plantegem després del cicle electoral. La materialització de la nostra crida, n’estem segurs, serà l’esperó que servirà perquè el projecte d’ERC, que és el de tots i totes els que signem a continuació, es rellanci amb més força que mai. Almoster (Baix Camp), juny del 2006 Adhesions Joan Carretero Albert Pereira Rut Carandell Narcís Ribas Pere Olivé Xavier Estivill Josep Maria Brú Jaume Fernàndez Pere Borràs http://manifest-per-a-erc.blogspot.com 
-Mai és dolent donar la oportunitat a que la militància es pronúncie. Això dóna mostra de la sobiranía de la gent que vota, dins el partit. -Una cosa només, ERC no ha donat suport incondicional al PSOE, ha posat entrebancs i ha exigit coses per a Catalunya, cosa que em pareix prou normal si tenim en compte que és un partit nacionalista. Si s'ha trencat el pacte és precisament perquè no s'ha cedit a la voluntat del PSOE. 
Doncs jo crec que els ha xuclat prou el cul, la veritat. ERC els hauria d'haver enviat a la merda des del primer moment. I jo no sé què cony foten demanant una Espanya federal. 
perquè malauradament... la independencia passa per una espanya federal...si no es vol la violencia.. ERC a fet politica.. com tots.. a anat als seus interesos que son els de catalunya.. 
Passa per moure's a l'exterior, cercant el suport d'altres països. Passa per crear un estat català paral·lel, per aprofitar els intents d'invasió amb tancs de Catalunya. I cal trencar completament les relacions amb els partits espanyolistes. I això es pot fer perdectament. Aviam, tu creus què a Espanya voldrien una Espanya federal a una independència de Catalunya? MAI, ni els sociates ni els feixistes. Els sociates odien Catalunya tant com els del pp, així que res s'hi pot fer. Cal cercar el suport fora de l'estat. 
Passa per crear un estat català paral·lel I això com es fa? Però si els indepes som quatre gats. Fer política-ficció no ajuda gens. 
Al Principat no pas. Cal moure's, i moure's des de damunt. Ja va haver una generalitat als franquisme i tal. Podeu esperar asseguts si penseu que Espanya ens donarà la independència. 
No m'entens, jo no esper que Espanya ens doni res, però hem d'utilitzar el sistema per arribar al poder democràticament i poder imposar l'autodeterminació, sinó no tendrem mai suport internacional. Un estat federal hauria ajudat molt en el procès (cas de Montenegro), però és impossible, ha quedat ben clar. Això no vol dir renunciar a jugar el joc democràtic. Jo no veig cap altra alternativa. 
El suport internacional potent fa anys que el tenim i només cal que ens moguem els catalans. Durant el govern Pujol, els USA ens han preguntat 3 cops si volem ser independents. 3 cops. I el primer cop li va preguntar el president dels USA a en Pujol. No és Espanya que frena la nostra independència. La frena els nostres polítics, molts periodistes i tertulians, també empresaris i treballadors que juguen a favor d'Espanya. També la frenen sense voler tots aquells que no la demanen i que només defensen la nostra identitat. El problema no és Espanya per a assolir la independència. El problema el tenim a casa.
Estic totalment d'acord amb la segona part del teu missatge: els responsables som nosaltres, perquè la societat catalana no és majoritàriament independentista. Pel que fa al suport internacional... ja m'agradaria creure't però trob que ets excessivament optimista. Pensa en la Constitució Europea, que vol consolidar les fronteres actuals, pensa en França, l'estat més centralista i que té molt de pes a Europa. 
No sóc optimista  Mariano . T'ho dic perquè a Catalunya Acció coneixem bé el tema. L'anàlisi i promoció de les relacions internacionals no és un qüestió d'optimisme o política ficció. És un conjunt de coneixements i tècniques que s'estudien a la universitat.
Estic segura que en saps molt més que jo, perquè la política internacional no és la meva especialitat (a la universitat jo hi vaig estudiar literatura, mira si n'hi ha de diferència). Només parl en funció del que veig. Si tu creus que la famosa Constitució no implicava una aposta per a una Europa dels Estats i un intent de perpetuar les fronteres actuals, si creus que això no implicava un context polític advers, deus tenir les teves raons. Tant de bo la informació de què disposes sigui tan positiva com dius. En tot cas m'agradaria saber-ne més, no de les tènciques, que pertanyen al domini de la teoria, sinó de dades concretes, d'estudis on es demostra el suport oficial de determninats països a la causa catalana. Si tan positiva és l'actitud internacional i ho podeu provar, hauríeu de difondre la informació per donar confiança a la gent. Jo som independentista, amb suport internacional o sense, però hi ha gent poruga per qui això seria una empenta cap a l'independentisme. 
Estem preparant un complement de la nostra web (www.catalunyaaccio.org) on recollirem les notícies que van sortint en la premsa estrangera i que dibuixen un escenari favorable a la nostra independència. La qüestió no és només que surtin aquestes notícies sinó saber-les interpretar i analitzar dins del context de les relacions internacionals. Ja t'avanço que els USA són els que serien més receptius i favorables a la independència de Catalunya, sempre que nosaltres els catalans deixem clar que anem cap a la independència (que fins ara no ho ha fet ningú), que aquest és el futur que volem. I per favor, que ningú (això no va per tu Ligeia) es prengui la molèstia de respondre'm dient-me que ERC treballa per a la independència. O parlem seriosament o pleguem. Potser t'agradaria llegir un llibre (és fàcil de llegir) que ha sortit recentment: "Aturar la guerra" (Les gestions secretes de Lluís Companys davant el Govern britànic) d'en Gregori Mir, editat per Proa Entendràs perfectament la influència de les relacions internacionals en l'evolució dels processos històrics.
Amb tots els meus respectes i des de la ignorància, no consider que un article a un diari representi altra cosa que l'opinió d'una persona o en tot cas d'un grup de persones, i encara menys que impliqui el suport efectiu i oficial del seu govern. Aniré a pegar una ullada a la pàgina quan tengui una mica més de temps, ho vull mirar tranquil·lament. En qualsevol cas, la vostra iniciativa em sembla molt bona, tot sigui per millorar la moral dels catalans 
Les coses en diplomàcia funcionen així. Mai es mulla ningú el cul si el propi interessat no se'l vol mullar. Primer s'envien senyals de fum per si algú hi té l'antena posada. Si no n'hi ha, d'antenes posades, doncs no es passa d'aquí. Aquests senyals de fum són declaracions amistoses dels cònsols, articles d'opinió a diferents diaris (no només en un: n'hi ha hagut, d'articles que parlen de la possible independència dels catalans, en almenys 3 diaris diferents), amb l'objectiu de dir les coses sense dir-les i que qui vulgui entendre que entengui. Aquí de moment hi ha poca gent que vulgui entendre, aquesta és la llosa que portem al damunt. Si no, n'hi hauria moltes més, d'antenes, i encara ens assabentaríem de moltes més coses que ni tan sols veiem. Per posar-te un exemple concret, a la corresponsal de l'Avui a Londres la BBC World li va clavar la següent pregunta (no t'ho puc dir textual perquè malauradament no ho vaig enganxar personalment, no arribem a tot): "i després de l'aprovació de l'Estatut, per a quan tenen prevista la indèpendència?". Igualment he parlat amb un amic que viu a Berlin i gran part dels mitjans alemanys han tractat la notícia en la mateixa clau, estan esperant QUAN D'UNA VEGADA ens decidirem a fer el pas. T'asseguro que un article mensual sobre el tema explícit de la INDEPENDÈNCIA DE CATALUNYA al New York Times, al Wall Street Journal, a The Economist, al Times, o a Los Angeles Times, ara una pregunta a la BBC, ara un comentari en un diari alemany... tot això no és una casualitat i els cossos diplomàtics ho saben. El cònsol dels EUA a Barcelona acaba de ser substituït, i en un article de comiat no parlava exactament com a afer intern del conflicte entre els catalans i els espanyols, sinó que s'hi manifestava "neutral" en aquest afer (per tant no necessàriament a favor o en contra d'un dels dos, ni tan sols en la situació actual), i hi feia una pràcticament una declaració d'amor a la societat catalana, fins i tot alhora que es lamentava per l'antiamericanisme palpitant (que es diu aviat). No és tampoc cap secret que el segon d'Al Gore tenia una estelada al seu despatx. Com sempre, són senyals de fum per a qui vulgui entendre. Evidentment, no seran els comunistes catalans contaminats sense saber-ho de l'antiamericanisme espanyol (que s'arrossega des de la guerra de Cuba), els que voldran entendre-ho. I simplement per contrastar, Batasuna no es manifesta contra els EUA. Per què? És la pregunta del milió. La resposta ens pot ajudar molt, si la sabem respondre. 
Molt interessant tot això. No ho sé, crec que les mostres de simpatia puntuals no asseguren res, però ja és alguna cosa! Tan de bo tenguis raó! De tota manera no hem d'esperar que ningú, ni d'Espanya ni de fora, ens doni permís. El problema, com tu dius, és que els catalans no són independentistes, i això jo no ho podré entendre mai de la vida. 
Ligeia, Pensa quan una parella encara no és parella i comença a "tontejar", "flirtejar", o com en vulguis dir. Les indirectes tenen aquesta funció, són ambígües, sí, però són la manera de dir les coses sense dir-les i és la manera més fàcil d'entrar en una espiral que portarà a fer realitat la parella. Cada indirecta per separat pot només ser una casualitat, una coincidència, un detall, un malentès, però totes juntes acaben sent una certesa. Amb la nostra independència i el seu suport, aquest procés ja ha començat. Només cal decidir si volem continuar amb les indirectes i aleshores l'espiral es va alimentant cada cop més.