Imagineu-vos que per qualsevol raó històrica( una guerra mundial, una catàstrofe...) els àrabs pateixen molt( al estil de l'holocaust jueu a la segona guerra mundial). Això coincideix amb una reclamació històrica d'aquests per el Al Alanduz. L'ONU vers el dur reves del poble àrab i en solidaritat amb ells i per no crear mal ambient i cap nou conflicte internacional, es posa a favor del projecte d'un nou país, Al Alanduz. Espanya que no sap reaccionar vers la pressió internacional i veien el clima polític actual pren una decisió. No volen donar la meitat del seu país decideix donar una part d'una de la seves colònies: Catalunya. Recordant que en un moment històric, aquesta colònia seva va pertànyer més de la meitat al poble àrab. Aquests els hi agrada la idea i vist que no poden obtenir res millor, accepten la proposta. Al cap d'uns mesos en una assemblea extraordinària a l'ONU es declara un nou estat: Al alanduz, que ocupa més de la meitat de la Catalunya actual. Això clar, ho fan sense consultar el poble català, que veien que ningú li dóna suport decideix dur a terme una lluita armada contra els nous ocupants. Els que defenseu Israel que opineu sobre això? Que feríeu si algun dia passes de veritat? només cal fer uns canvis en els noms i la ficció que aquí he explicat és la historia de Palestina, canvieu aquests noms: àrabs per jueus Al Alanduz per Israel Espanya per Anglaterra Catalunya per Palestina No entenc com encara hi ha gent que des de la lluita independentista catalana defensa lo que està fent Israel. Es pot estar més o menys d'acord amb l'estil de lluita del poble palestí, però això no treu que la seva lluita sigui legitima. El que no es pot estar gens d'acord es amb el que està fent l'estat d'Israel amb Palestina, es una acte de submissió i imperialista igual que el que ens fan Espanya i França amb nosaltres, donar-los suport es un acte total d'hipocresia. 
Geopolítica · Internacional Palestina: tot ha acabat Alexander Cockburn Font: CounterPunch - El primer que vaig escriure sobre Palestina ho vaig fer cap a 1973 quan començava a escriure una columna per a una revista de Nova York cridada el Village Voice. Es referia a una notícia publicada a Nova York Estafis sobre un atac de "represàlia" fet per l'aviació israeliana després que un parell d'escamots del Fatah disparés contra una unitat de les forces de seguretat israelianes. No estic segur de quants morts va haver. Els avions van llançar gran quantitat de bombes sobre un camp de refugiats a Líban i van matar aproximadament a una dotzena d'homes, dones i nens. Vaig escriure un petit comentari destacant l'habitual falta d'inquietud moral en la notícia de l'Estafis sobre aquesta mortal represàlia infligida a refugiats innocents. Donen Wolf, el director del Village Voice, em va cridar i em va dir que hauria de recapacitar. Creo que aquesta primera vegada va sortir. Però l'involuntari acte de censura Donen em va irritar i jo vaig començar a escriure gran quantitat de coses sobre la sort dels palestins. Aquells eren els dies que per als directors dels mitjans els palestins tenien menys valor mediàtic que la planta Furbish i cap polític va mantenir mai que aquesta atribulada planta no existís de fet com espècie, que és el que Golda Meir, la primer ministre israelià, va dir dels palestins. Tornant enrere, cal cavar un poc més profundament per a excavar què és el que els israelians estaven fent realment als palestins. Planteja fets sobre racisme institucionalitzat, les confiscacions de terra, la tortura i caurà sobre el teu correu electrònic una pluja d'insults, com quan en 1980 publiqui en el Village Voice uneixi llarga entrevista amb el difunt Israel Shahak, l'intrèpid professor de la Universitat Hebrea. És una miqueta escruixidor veure ara què deia llavors Shahak i l'encertat de les seves anàlisis i prediccions: "Les tendències bàsiques es van establir en 1974 i 1975, incloent les organitzacions de colones, la ideologia mística i la gran ajuda financera a Israel per part d'Estats Units. Entre l'estiu de 1974 i el de 1975 van ser preses les decisions clau, i des de llavors hi ha una línia recta". Entre aquelles decisions, afirmava Shahak, estava "mantenir els territoris ocupats de Palestina", un minuciós desenvolupament de plans molt més antics consumats en 1967. Durant els vuitanta, en les traduccions d'articles de la premsa hebrea que solia manar Shahak els contorns del pla israelià van emergir gradualment, igual que la quilla, nervadures i fustes d'un vell vaixell: un sistema de carreteres que circunvalaría les ciutats i pobles palestins, i uniria els assentaments jueus i el posats militars; grups d'assentaments que cada vegada s'expandien més; un pla general de control de l'aigua de tota la regió. No era difícil aconseguir vívides descripcions de les cada vegada més intolerables condicions de vida dels palestins: la tortura dels presoners, els obstacles que havia davant el més senzill dels desplaçaments, la fustigació als camperols i els nens en edat escolar, la demolició de cases. Molta gent va tornar d'Israel i dels territoris ocupats amb esquinçadors relats, encara que pocs d'ells van arribar als principals periòdics o a un canal nacional de TV. I fins i tot en els testimoniatges que van assolir publicar-se aquí %[EEUU] el que faltava era qualsevol reconeixement del pla a llarg termini per a esborrar totes les molestes resolucions de NNUU, aixafar les aspiracions nacionals palestines, robar la seva terra i la seva aigua, amuntegar-los en enclavaments cada vegada més petits, en última instància balcanitzar-los amb el Mur, que des de feia molts anys estava en projecte. És més, escriure sobre qualsevol tipus de pla general suposava provocar nous torrents d'improperis per les suposades fantasia "paranoicas" d'un sobre la dolenta fe d'Israel, amb moltes piadoses invocacions al "procés de pau". Però els successius governs Israelians tenien un pla a llarg termini. Independentment de qui estigués en el poder, es van construir les carreteres, es va robar l'aigua, es van arrencar les oliveres i arbres fruiters (un milió), es van demolir les cases (12.000), es van imposar els assentaments (300) i van sorgir descarades protestes de bona fe en la premsa nord-americana (incomptables). Mentre el nou mil·lenni obstaculitza arrossegant els peus, es va fer certament impossible creure qualsevol afirmació israeliana que estava negociant, o si més no que volgués negociar de bona fe. A hores d'ara els "fets consumats" a Israel i els territoris ocupats estan tan enfocats com en un dels quadres surrealistas de Dalí. Al maig d'aquest any el primer ministre israelià, Ehud Olmert, va venir A Washington i es va dirigir a la comissió mixta del Congrés on va declarar: "Creia, i a dia d'avui segueixo creient, en l'històric i etern dret del nostre poble a tota aquesta terra". En altres paraules, no vol reconèixer el dret dels palestins si més no als horribles cantons que actualment es consideren en el seu "reestructuració". Per què hauria de creure  Meritxell  uneixi sola síl·laba de les paparruchas de Olmert? Quan Arafat i la OLP van donar inquietants senyals d'estar ansiosos per arribar a un acord, la resposta d'Israel va anar envair el Líban. En el pla de "reestructuració" de Olmert la "Barrera de Separació", que ara està programat que sigui la "frontera demogràfica" permanent d'Israel, s'annexiona el 10% de Cisjordània, mentre fusiona a Israel amplis assentaments i mig milió de colons. Els palestins perden les seves millors terres agrícoles i l'aigua. El gran Jerusalem d'Israel acaba amb tota la possible viabilitat d'un Estat palestí viable i separat. Aquest mini-arxipèlag palestí de cantons està tancat en l'aquest per la frontera de seguretat israeliana de la vall del Jordán. La premsa d'aquí, tímida i ignorant, aplaudeix la "reestructuració" de Olmert amb afable respecte. Mentrestant una horrorosa tragèdia històrica es troba en els seus últims capítols. Amb la connivència del que irrisoriamente de vegades es denomina la "comunitat internacional" -especialment Estats Units i la Unió Europea- Israel està matant deliberatament de fam als palestins fins a la seva rendició com premi per haver triat democràticament al partit que ells, els palestins, havien triat. Comunitats senceres estan a vora de morir de fam a l'haver-li tallat Israel el menjar i medicines. El Banc Mundial preveu un índex de pobresa superior al 67% per a aquest any. Un informe nord-americà publicat en Ginebra el 30 de maig afirma que quatre de cada deu palestins en els territoris ocupats viu per sota del llindar oficial de pobresa de menys de 2,10 dòlars al dia. L'Organització Mundial del Treball calcula que l'índex d'atur és del 47% entre la població laboral palestina. El final de la història? Jo diria que l'estratègia bàsica és la qual havia en 1948: transferència de població, que s'aconseguirà fent-los la vida als palestins tan horrible que la majoria d'ells s'aniran deixant uns pocs ghettos 
 No et canses mai de vomitar el teu odi antisemita ? Realitat : any 1948 possiblitat de dos estats un jueu i un palesti vivint pacificament , per primer cop a la seva historia els paelstins tindrien un estat Els jueus ho accepten, els arabs diuen que degollaran a tots els jueus i els fotaran a mar , els arabs perden, ho tornen a intentar a la guerra dels 6 dies i la del Yom Kippur i tornen a fracasar Actualment  Alfredo  segueix dient que no accepten l´existencia d´Israel i que els jueus han de marxar o asumir la seva aniquilacio Aixo es la realitat , que els jueus es defensen i no possen l´altre galta ? i tant , que cometen errors ? i tant Pero el que tu matxaques continuament no es per simpatia palestina , es pel teu antisemitisme fanatic . Perque no dediques una mica del teu temps als Kurds o als tibetans ? es calr que no , perque a tu els tibetans , els kurds o els palestins t´importen una merda , tu l´unic que vols es vomitar odi i mes odi contra els jueus Antisemita fastigos , em fas pena 
crec q t'estas equivocant greument, la guerra dels 6 dies i la del yom kippur va ser començada per israel, no manipulem 
La guerra del Yom Kippur iniciada per Israel??? wikipedia - Yom Kippur war
La Guerra del Iom Kippur fou una guerra iniciada el 6 d'octubre de 1973 per Egipte i Síria per tal d'intentar recuperar els territoris perduts (el Sinaí i els Alts del Golan respectivament) en mans d'Israel el 1967 a la guerra dels sis dies. Els àrabs agafaren els hebreus per sorpresa, a la festivitat del Iom Kippur, festivitat que té lloc deu dies abans del començament del nou any jueu. L'exèrcit israelí estava parcialment desmobilitzat en motiu de la festivitat, i això ajudà egipcis i sirians a una ràpida penetració dins els territoris; tot i així, els soldats hebreus pogueren anar al front amb gran rapidesa atesa la nul·la circulació civil per carreteres i autopistes. Després d'intensíssims combats en què tots els exèrcits foren abastits per les dues superpotències del moment, (els Estats Units enviaven armament cap a Israel a un ritme de 900 tones diaries, mentre que l'extingida Unió Soviètica inicià el dia 13 un pont aeri per subministrar material a egipcis i sirians), a poc a poc l'exèrcit hebreu anà recuperant terreny, arribant a creuar el Canal de Suez pel sud i amenaçant d'arribar a la capital egípcia. Pel que fa als alts del Golan, l'exèrcit hebreu, després d'un combat de forces helitransportades, prengué per assalt el cim de la muntanya Hermon, punt avançat de la defensa síria. Mentrestant, Washington i Moscou, es reuniren per tal de redactar un pla de pau que permetés la fi de les hostilitats. Després d'intenses negociacions, i veient els països àrabs que no podrien guanyar, es declararà l'alto el foc el dia 24 d'octubre. 
Perfecte No ho havia cercat en català perquè m'he pensat que no hi seria. Gràcies.
Per cert, és una manera molt traidora de fer la guerra. Salut a tots! 
És una manera traïdora de fer la guerra diu... jo crec que és més traïdor ocupar territoris que no són teus. 
Aquest podria ser el cas d'Espanya però no d'Israel. Salut a tots! 
El Sinaí també és de Israel? Ja de pàs els donem tot orient proper i mitjà i la resta que s'espavilin...