Un dia em van argumentar com l'independentisme, en el cas català, era una via revolucionària, i que per tant els comunistes catalans haviem de ser independentistes. No sé si ho sabré explicar; una cosa és entendre-ho, i l'altre és abocar-ho. L'argument s'inicia d'aquesta manera: hem de distingir dos termes, el fet de ser revolucionari del fet de ser comunista. Es pot ser revolucionari sense ser comunista, però no a l'inrevés. Aclarit aquest detall, ens detenim en la qüestió nacional. Un procés d'alliberament nacional no és en sí mateix ni revolucionari ni reaccionari, tot depèn del context en què es produeixi. En el cas dels Balcans, les lluites nacionals independentistes no eren probablement gaire revolucionàries, ja que del que es tractava era del repartiment imperialista del pastís balcànic (els alemanys es quedaven Eslovènia i Croàcia, els americans Bosnia i Kosovo, simplificant-ho). En canvi, en el cas d'Espanya, la cosa és diferent. Aquí, del que es tracta és de l'afebliment d'un país imperialista, de la seva destrucció, d'un sotrac al cor de la Unió Europea que no interessa ni als mateixos americans. Com a observació, ni els catalans, ni els bascos, ni els gallecs tenim aliats fora de nosaltres mateixos. El nostre procés fa nosa, molesta, incomoda, perjudica el capital. Una cosa és la fragmentació dels estats pobres, una altra ben diferent és la partició dels estats rics i poderosos. El procés nacional català és revolucionari, més enllà de la voluntat dels seus propis protagonistes. I com tots els processos, es donen contradiccions, com la dels independentistes de dretes, o fins i tot dels independentistes socialdemòcrates. Algú, a racocatalà, feia la observació de que els indepes liberals estan ara més a prop de l'esquerra independentista que no aquesta de grups com la CJC. I és cert. Crec que ens en comencem a adonar... Però és una contradicció aparent. Ja hem dit anteriorment que una cosa era ser revolucionari a seques, i l'altre era ser comunista. Es pot ser el primer sense ser el segon. I si bé ser independentista de dretes és una contradicció aparent, ser comunista i no independentista és una contradicció real. I és que gràcies a l'escenari polític creat, el comunisme català no-independentista ha quedat al descobert. Amb l'excusa del PP (que fa de poli dolent), s'ha abraçat a l'oligarquia catalana i espanyola amb fervor, en plan fanàtic, fent campanya activa pel SI. Tota una lliçó. Sí, tota una lliçó. Identitat dels contraris? O falsa identitat dels que es pretenen comunistes internacionalistes? Ja direu què en penseu. No he volgut escriure un document acabat, sinó tot el contrari. Peca d'intuitiu. Però crec que és un tema que s'ha posat sobre la taula aquests mesos, i especialment aquests darrers dies. 
Si a l'Estat espanyol hi hagués una classe obrera dempeus, organitzada com a tal, independent de la burgesia, i que es constituís en moviment paral·lel a l'Estat, i en contra d'ell, jo renunciaria al meu independentisme per unir-me a les seves files. Però no és així. A l'Estat espanyol (amb les castelles de nucli) la classe obrera està derrotada, i és reaccionària. El seu espanyolisme fanàtic n'és una conseqüència visible. No podem unir-nos i fer projectes col·lectius, de poble a poble, amb aquesta gent. Aquest és el gran problema, que molts comunistes catalans no veuen o no volen veure. 
Llombriu, els comunistes catalans, tenim un projecte nacional de Catalunya. Estem organitzats en clau catalana i no subordinem els nostres interessos als interessos dels comunistes de la resta de l'Estat, més enllà del que subordina qualsevol persona internacionalista als interessos dels i les treballadores de la resta de nacions. No ser independentista no significa estar en contra de la independència; sinó entendre que aquest no és l'únic camí dels possibles. No ser independentista tampoc no significa estar a favor d'una república federal espanyola eternament...Ser marxista significa subordinar la qüestió nacional als interessos dels i les treballadores en cada moment i punt.
"els comunistes catalans, tenim un projecte nacional de Catalunya": amb aquesta afirmació dónes a entendre que els únics comunistes (o que abandereu el comunisme) sou vosaltres. Però per sort no és així. La diversitat de partits, grups, corpuscles, i la diàspora de personal cremat que prové d'aquests grups, és enorme. El monopoli no el teniu vosaltres. No hi ha copy-right. I no tots els que es diuen comunistes tenen un projecte nacional català, més aviat el contrari. I amb el vostre apassionat SI a l'Estatutet heu quedat ben ubicats. "No ser independentista no significa estar en contra de la independència". No ser independentista en aquests moments és estar en contra de la independència, i de la pròpia nació catalana, com ser neutral a Palestina és ser sionista. SER NEUTRAL, EN DETERMINATS MOMENTS, ÉS PRENDRE PARTIT. I en aquests moments, el vostre discurs neutraloide, amb el Sauron al capdavant, és a la pràctica espanyolista. Avantposa la idea d'Espanya a la de Catalunya, ara i sempre (per no dir dels PPCC, idea que us incomoda, com a bons espanyolistes). 
1.En efecte quan parlo dels "comunistes catalans" parlo del PCC, de la mateixa manera que quan es parla d'EI es parla d'una sèrie d'organitzacions i no d'unes altres malgrat que també es considerin d'Esquerres i Independentistes. 2. Tenir un projecte nacional català significa organitzar-se a nivell de Catalunya, constituint un partit independent i sobirà: garantir la independència del partit tant nacional com de classe que deia l'Alvaro Cunhal (dirigent històric del Partit Comunista Portuguès mort ara farà un any) a "Un partit amb les parets de vidre". 3.No ser independentista avui, no no és estar en contra de la independència. A més, compte amb les argumentacions que fas, doncs si enlloc de donar una argumentació et limites a donar un exemple que serveixi com a analogia, has de procurar que l'exemple sigui extrapolable, i em sembla bastant trivial que la realitat catalana i palestina no ténen res a veure (i si creus que sí, t'avanço que em cauries força baix). 4.El nostre discurs és prendre partit per l'autodeterminació, així ho hem fet des de 1982 i així ho seguirem fent. Prendre partit per l'autodeterminació no implica rebutjar totes aquelles lleis que no inclouen l'autodeterminació, doncs això ens allunyaria de la realitat. EUiA va defensar el dret a l'autodeterminació a l'Estatut tant al preambul com en l'articulat (podeu consultar el DOGC del 29 de setembre o el 30 on intervé Jordi Mirallles). Ens vam sumar a la plataforma pel dret de decidir, tant EUiA com CJC, i si bé EUiA en va sortir quan aquesta es va posicionar respecte a l'Estatut, CJC ens hi hem mantingut, tot i que òbviament no hi participarem fins després del 18 de juny. 5.No sé si perceps on to gaire apassionat en la resolució de CjC respecte a l'Estatut. Si és així, torna-la a llegir. Aquest estatut és un avenç, que no apassiona excessivament, però és un avenç. 6.El que és a la pràctica espanyolista és no tenir un projecte nacional que permeti en cada moment avançar. El projecte dels PPCC és un projecte legítim però que actualment no permet fer ni una sola passa; i per tant queda deslegitimat en la pràctica. 
Breus: 1-No he afirmat que us mostreu apassionats per l'Estatutet; sé perfectament que al vostre comunicat intenteu mostrar-vos emocionalment distants al tema. El que afirmo és que sou partidaris fanàtics del SI. I això és contradictori, precisament, i sospitós. Com podeu fer campanya activa i maníaca pel SI si l'Estatut no us acaba de convèncer? 2-El PCC, un partit independent i sobirà? No em facis riure! Per quin motiu esteu en una coalició que es diu EUiA, que està dins una altra coalició (o el nom que us digueu) que s'anomena IC-V-EUiA? Però si us podeu veure entre vosaltres!!! Hi sou perquè si us plantéssiu pel vostre compte desapareixeríeu en un obrir i tancar d'ulls. 3-La realitat palestina no té res a veure amb la catalana?? Ambdós són dos processos nacionals revolucionaris, dues nacions que lluiten per la seva supervivència contra Estats imperialistes. És evident que el cas palestí és infinitament més important a nivell mundial, ja que la contradicció existent és molt major. Però està clar que són processos d'alliberament nacional revolucionaris, i on tot comunista ha de prendre partit. Que tu no consideris el cas català com a revolucionari ja ho sabem. 4-Sou reformistes, recolzeu la reforma de l'Estatut per enterrar la possibilitat d'un autèntic canvi en profunditat. Canvi que passa necessàriament per rebutjar aquest Estatut.
1.Farem campanya en allò que representi un avenç. 2.El PCC defensa el projecte del Front d'Esquerres, i basa en funció d'aquest la seva política d'aliances. El PCC te una funció diferent de la que té EUiA, són projectes complementaris que no es solapen. El PCC té com a funció principal vertebrar la societat civil catalana i EUiA n'és la seva mediació institucional. 3.LA realitat palestina no té res a veure amb la catalana, i em decep que creguis que és així. Més enllà de la falta de respecte que suposa pel poble palestí, comparar l'opressió que pateixen ells amb tanc i milers de morts amb la que patim nosaltres per, sent demagògic, no tenir competències sobre els aeroports.No és doncs una diferència d'importància sinó que són dues realitat qualitativament diferents (i no només quantitiativa). Et recordo que hi ha components com el religiós que aquí no pinten res, o la diferèncai entre la constitució de l'Estat d'Israel i l'Espanyol, etc 4.A més, el mateix President de la Comunitat Palestina a Catalunya i militant del FPLP (Front popular per l'alliberament de palestina) ; no es considera independentista. Perquè serà? 5.No s'enterra cap possibilitat de res. Surt al carrer i mira on vius. 
-Com, has perdut la memòria històrica? I la guerra civil? I els milers i milers de catalans morts en aquella guerra, familiars nostres? Ah, perdó, que segur que per a tu la guerra civil no hi tenia res a veure amb el fet que hi havia una Espanya en perill de desmembrament... No, no, va ser tan sols una guerra d'espanyols contra espanyols... No hi havia cap problema nacional en aquells moments... Mira, l'únic president afusellat va ser el català. I d'ERC. Sobretot, fem amnèsia històrica. Visca la ignorància!
Llombriu, estàs perdent el nord intentant justificar una comparació injustificable. Pretendre dir que : Catalunya al segle XXI = Catalunya durant la Guerra Civil = Palestina Evidentment que la qüestió nacional va influir en la guerra civil, de fet sempre ha influit i sempre influirà, és el que ténen els processos interrelacionats. De totes maneres, està clar que la guerra no va ser entre catalans i espanyols; com ho mostra l'adhesió incondicional de bona part de la burgesia catalana al règim franquista. Però aquesta influencia de la qüestió nacional no justifica absolutament res. De què ens serveix que un dels millors historiadors marxistes sigui català... Pobre Fontana... 
Catalunya al segle XXI = Catalunya durant la Guerra Civil = Palestina És que he afirmat jo aquesta tonteria??? Ho deixo estar. Ja no suporto més demagògia. 
No m'extranya que no suportis més demagògia: ""No ser independentista no significa estar en contra de la independència". No ser independentista en aquests moments és estar en contra de la independència, i de la pròpia nació catalana, com ser neutral a Palestina és ser sionista" Perquè has fet la referència a la guerra civil?? T'avanço que hi ha gent que defensa a Israel fent referència a l'holocaust... així potser t'abstens de ficar la pota fins a dins.