Però més que tot i per damunt de tot, és, la nostra bandera, el recull d’un gran anhel i d’un pregon sentiment que ha esdevingut inseparable amb les qualitats ètniques de la raça. Per damunt de tot, és llibertat. I ara, mans exòtiques volen vestir la joventut nostra a faisó d’altres pobles. Camises negres s’ha dit? I ca! Verd fosc!, verd fosc de la muntanya, verd fosc dels oliverars, verd fosc dels pins; verd fosc de la mar mediterrània. Verd fosc, que no es destaca llampant en l’hora de la lluita; verd fosc que no serveix per parades i aires marcials; verd fosc com el brossam de la torrentada; verd fosc, com és el fons de l’aigua transparent que salta reguerot avall... Verd fosc, com eren les banderes de combat de l’alt Rei En Jaume. Verd fosc, d’acord amb la terra, agafats a la terra i per la terra. Roma és la mare de la raça llatina. Però Roma no s’ha vestit de negre per la seva llibertat. Roma ha estès son negre vel damunt els pits de la seva raça per ofegar els clams dels seus esclaus mateixos. No. Catalunya no seguirà aquest camí. Si Roma és la mare de la raça llatina, Catalunya és la mare de la llibertat, és la llibertat mateixa. Abans que la República del Terror, la República Catalana de 1641; abans que les teories marxistes de la Internacional de 1848, la guerra dels remences, veritable fet social. Contra Roma s’aixecà Indíbil, com contra Espanya s’aixecà Pau Claris. Volem, els catalans, ésser lliures; no subjugats. Ni la bandera negra de Roma, ni la roja de Moscou. Per bandera, la nostra, gloriosa en les gestes resplendents de la Nacionalitat Catalana i heroica i digna fins en l’esclavitud mateixa. Nosaltres no concebem el patriota per la color de la camisa que porta. Nosaltres volem el patriota posseït d’aquella dignitat i fortitud nacional en la qual s’estrellen tots els embats de l’enemic. Però si les circumstàncies fan que Catalunya segueixi el corrent bèl·lic i fins aventurer que informa aquestes reaccions nacionals que experimenten els vells estats d’Europa, Catalunya, la joventut catalana, no es vestirà, no pot, no s’ha de vestir de negre sense fer mancament a la tradició de la raça. Fidels a aquesta tradició, i en recomençar la lluita en aquest any nou que arriba, renovem sota els plecs sagrats la fe ferma, la fe incommovible, la fe miraculosa, d’ésser patriotes abnegats, d’ésser patriotes purs; i fem la prometença de treure- la per sempre més, d’enmig dels cants elegíacs, i de les taules electorals i dur-la a la victòria definitiva. Laus Catalonia. Daniel Cardona i Civit La Batalla, decenni de 1920
Quin corcó... Allò que us fa feixistes no són els vostres símbols ni la vostra retòrica empolainada de "no-do" català (que Déu n'hi do quin tuf, però), sinó els vostres prejudicis. En quant al vostre Daniel Cardona, llegiu que se n'explica l'Standford University: In the forgotten world of Catalan fascism, I have stumbled across the story of Nosaltres Sols (We alone) a sort of uniformed youth movement led by Daniel Cardona i Civit. Curiously this organization functioned until the 1980s although during the thirties it became a correspondent of the Hitler Jugend (Youth) organization and participated in a summer camp along the Costa Brava with the HJ Al món oblidat del feixisme català, he ensopegat amb l'historia de "Nosaltres Sols", una mena de moviment juvenil uniformat encapçalat per Daniel Cardona i Civit. Curiosament aquesta organització va funcionar fins als 80 tot i que durant els anys trenta esdevení la corresponsal del l'organització "Hitler Jugend" (Joventut Hitleriana) amb qui participaren a un camp d'estiu a la Costa Brava. font Standford University 
això com el suposat feixisme d'estat catala als anys 30 es trolar i reviosionisme fals, i sino que n'aportin proves; zero, cap, al contrari la majoria d'ells estaven en estreta col·laboració amb les esquerres. 
No en tens una aquí? 
A) no hi ha cap prova de res del que deieu, és més s'inventa dades com suposades expedicions de joventutts hitlerianes ala Catalunya republicana (HAHAHAHHAHAHAHAHA la cosa més risible en mesos que he sentit). B) No en dona cap prova. C) que els 33 es declarin heures de les idees de Cardona no vol dir res, jo també m'en sento i no soc  Pablo  ni de UNC ni' d'estat català. D) segueixo esperant una prova almenys un indici de que EC, les seves joventuts o Nosaltres sols eren partidaries del nacionalsocialisme, o del feixisme entés com l'entenem ara (de fet el segon, el feixisme, era molt ben vist a l'europa occidental perque havia aixecat italia). E) és molt fàcil despotricar sobre qui esta mort i deixar-se portar per creences extrangeres com la del feixisme catala però no n'0hi ha cap prova, ni tasnt sols cap indici, aixo si els agents extrangers es dedicaran a tirar merda i mentides sobre la veritat. 
Hi han molts indicis de, com a mínim, la gran atracció que van tenir certs sectors d'EC pel discurs i l'estètica feixistitzant. Un fet estès llavors a la resta d'Europa on van aparèixer grupúscles amb qui tenen grans semblances tant, precisament, pel discurs com estèticament. Com els que van apareixer, per exemple, a la Gran Bretanya precisament al 1931. El seu dirigent era un diputat laborista que en descobrir el feixisme va deixar el Partit Laborista i va fundar el Partit Nou en restar fascinat per tota la seva èpica patriotera i pseudo-revolucionària. Després va fundar la Unió de Feixistes Britànics. La única diferència entre el que va passar a la Gran Bretanya i Catalunya és que la guerra i la dictadura posterior van fer impossible que aquestes tendències clarament feixistitzants culminessin aquí, com al cas de la Gran Bretanya, en la formació d'un partit obertament feixista. Que va dissoldre's, tanmateix, en esclatar la segona guerra mundial. Per poca credibilitat que pugui tenir un texte publicat a la web de la Universitat de Standford en te. de ben segur, més que tu. El que es comenta al texte extret de la seva web és perfectament possible i més tractant-se del partit del Cardona. En Cardona és un personatge secundari, tant a la seva època com enguany el que en resta de la seva obra, cal respectar-lo pel que representa d'aquest moment historic concret pero tenint present que si ara alguns el volen fer servir és només perque s'exciten llegint cada dos línies les seves referències a l'ètnia i a la raça. 
Macià també feia referències a la raça a algun dels seus escrits, en aquell moment no tenia les connotacions que té ara. 
Les referències a la raça eren les mateixes en Mussolini o Hitler que en Macià tot i que ser de la mateixa època? Està clar que no. 
No, i què? 
Doncs aixó, que el Macià no pot comparar-se amb el Mussolini ni els seus imitadors.
Pero sí amb Cardona. 
En Mussolini si es podia comparar amb en Cardona, tot i que no va passar mai de ser un admirador que l'imitava amb molt poca gràcia.
Però en aquesta conjuntura , posterior al fracàs de l'aixecament del 6 d'octubre i quan a Europa les ideologies totalitàries mantenen encara gairebé intacte tot el seu crèdit, es produiran, sempre de manera força marginal, els primers i tímids intents de girar els ulls cap als exemples de nacionalsocialisme alemany i el feixisme italià per part d'alguns joves separatistes que refusen l'emmirallament obrerista paral·lel que des de l'esquerra hem vist trucar també a la porta del separatisme radical català. Més concretament, aprofitant aquests mesos de desconcert orgànic i d'afluixament del lideratge de Daniel Cardona, del si del BEN sorgirà, sota la direcció d'un estudiant d'arquitectura fins aleshores cardonista convençut de nom Jacint Goday i Prats, un grup molt reduït i ben aviat desaparegut anomenat Moviment Nacionalista Totalitari, que, tal vegada amb l'ajut econòmic del consolat italià , aconseguirà treure al carrer des de l'agost de 1935 quatre números del seu portaveu Ferms! , on es reivindica, entre d'altres qüestions, la construcció d'una Catalunya totalitària. I en aquesta mateixa línia sempre des d'aquest flanc més dretà del moviment separatista, són prou coneguts durant aquests mesos altres tempteigs cap a les potències feixistes per part d'alguns militants propers a Cardona, com Manuel Blasi, qui, aprofitant un viatge de caràcter comercial a Alemanya, farà alguns contactes a escala local amb el partit nazi alemany, mentre que un altre cardonista com Baldomer Palazón tirarà endavant iniciatives semblants , en aquest cas amb la Itàlia feixista. Tanmateix Daniel Cardona, qui des de l'àmbit teòric sempre s'havia manifestat exliícitament crític amb el contingut estatista de la ideologia feixista i qui, com es veurà durant la Guerra Civil i la postguerra, donarà suport pràctic a la lluita des del bàndol antifeixista, recuperarà de seguida el control absolut de la seva organització. Extret de "Una història de l'independentisme polític català" de Fermí Rubiralta 
Està molt bé que reconeguis que en Cardona encapçalava sectors marginals del nacionalisme català que van sentir-se atrets pel feixisme i al nazisme, està molt bé perque fins ara sempre n'havies negat la seva existència. Uns sectors que eren, tal com s'explica al texte, de dreta reaccionària. És a dir contraris a EC i ERC que, aquesta darrere, va rebre el suport majoritari dels catalans a les eleccions. Aixó constata la insignificància total, la marginalitat, d'en Cardona i la seva colla. Alguns de l'entorn d'en Cardona van decidir mostrar-se obertament com feixistes pero en Cardona no va arribar a culminar la seva deriva feixistitzant, tal com comentava a d'altres posts i es llegeix al texte, per l'esclat de la guerra i la dictadura posterior. En síntesi, gràcies per demostrar que els cardonistes -tal com se'ls anomena al texte- eren un grupuscle marginal d'ultradretans entre els quals molts van acabar al feixisme i al nazisme. És amb aquesta gent que els 33/UNC s'hi identifiquen, molt aclaridor.
Com sempre tergiversant.