Els no convençuts i la llista27 novembre 2014Guanyar o perdre, aquesta és la qüestió. Artur Mas ha proposat una llista unitària, transversal i plural del sobiranisme, amb forta presència de la societat civil, professionals i experts. Políticament, la llista en qüestió hauria d’agrupar la màxima quantitat de sensibilitats possibles entre els partidaris de la independència: convergents, democristians sobiranistes, republicans, socialistes sobiranistes, ecosocialistes sobiranistes i, si fos possible, també la CUP. Una candidatura d’aquesta mena pretén -com va subratllar el president- aconseguir una majoria absoluta clara que substitueixi una victòria incontestable del sí en un referèndum oficial que el Govern espanyol ha impedit de totes les maneres.De cara als ja convençuts, l’opció de la llista unitària és la preferida i és la que més mobilitza. Per dir això em refio més del nas i de l’observació del carrer que de certes enquestes, perquè ara som en un escenari inèdit i tan particular que no és possible fer comparacions demoscòpiques fiables amb el passat ni projeccions afinades a partir de les dades dels comicis normals. A més, una cosa és una llista com la que dibuixa Mas i una altra una simple coalició entre CiU i ERC, que és allò sobre el que s’ha preguntat en alguns sondeigs. La llista unitària és un actor polític tan excepcional que, de fet, generaria dinàmiques, sinergies i oportunitats que ara no es poden ni considerar en tota la seva amplitud. En aquest sentit, la franja d’electors que deixarien de votar la llista unitària perquè no accepten la figura de Mas o de Junqueras (o detesten CiU o ERC) està sobrevalorada per alguns teòrics i assessors favorables a les llistes separades, que pensen més com a militants que com a votants. Sóc del parer que el segment de refús no seria rellevant en comparació als vots nous que captaria la llista unitària per tres efectes combinats: la novetat, la superació del marc partidista i l’atractiu del cavall (suposadament) guanyador. La potència de l’invent és enorme. Hilari Raguer, historiador de prestigi i home savi, em recorda el que en pensava Francesc Cambó: quan es concerta una coalició electoral, els vots no se sumen mai; si la coalició és raonable, es multipliquen i, si no ho és, es divideixen. En aquest cas, la coalició és més que raonable i, per tant, tindria un impacte multiplicador.Un dels grans avantatges de la llista única, que Mas no va esmentar però que batega rere la seva proposta, és que, per si sola, desmentiria els pronòstics del Madrid oficial i del camp d’opinió espanyolista, que sempre han esperat que les baralles del bloc sobiranista fessin descarrilar el procés. La cara d’astorament i les paraules nervioses d’alguns opinadors defensors de l’statu quo davant la possibilitat d’aquesta plataforma indiquen que aquest artefacte és el més temut. Saben que la llista unitària podria reblar el clau de l’èxit narratiu del sobiranisme davant dels partits unionistes, que -com és lògic- voldrien que la campanya no tingués el caràcter excepcional que exigeix decidir si marxem o no d’Espanya. La llista unitària permetria subratllar que hi ha un projecte nou per a Catalunya mentre PP, C’s i PSC -separats i malavinguts- no ofereixen res més que acceptar un marc deteriorat que va contra els interessos de tota una societat.Dit això, el més suggeridor d’una eventual llista unitària és la seva potencial relació amb la captació de no convençuts, indecisos i votants del sí-no en la consulta del 9-N. Aquesta és la tasca urgent del sobiranisme. Estic segur que Mas i Junqueras també tenen molt en compte els catalans que avui estan lluny del sobiranisme (sense ser-hi hostils) i que han d’ajudar a conformar una majoria electoral clara. Parlo dels més de 300.000 vots que el projecte independentista encara ha de sumar si vol assegurar un 51% per saltar la paret en un referèndum oficial. El diàleg entre els dos líders sobre la llista unitària ha de considerar amb atenció aquest aspecte, sense prejudicis i sense plantilles obsoletes que formen part del decorat autonomista.Què podria ser més atractiu per als no convençuts, una llista unitària o unes llistes separades? Alguns mantenen que les llistes sobiranistes separades podrien pescar amb més eficàcia en aquest segment, perquè explotarien els debats dreta-esquerra, molt presents en un moment de crisi econòmica i, sobretot, quan l’ombra de Podem fa molt de respecte, potser més del que caldria. És una teoria plausible. Però aquest enfocament oblida que una part important de votants allunyats avui del sobiranisme no ho són perquè hagin llegit els llibres de Solé-Tura sobre el catalanisme com a moviment burgès i desconeguin, en canvi, les obres de Termes i Fontana que desmenteixen la visió simplista de l’anterior. L’element dominant entre els votants no convençuts és el factor incertesa i el sentiment d’inquietud. A diferència dels que volen mantenir Catalunya dins d’Espanya, els indecisos podrien abraçar el projecte sobiranista si s’explica de manera enraonada, sense estridències i, sobretot, si es presenta com un camí compartit i construït per gent diferent. Una llista unitària -amb molts accents socials i territorials- podria portar el missatge d’un país nou a llocs on els partits del sí no arriben mai.http://www.francescmarcalvaro.cat/ca/2014/11/27/els-no-convencuts-i-la-llista/
El problema més greu que li veig a la llista unitària del sobiranisme és la incapacitat que tindrà per donar respostes a qüestions socials. En els debats electorals i la campanya en general els altres sortiran moltes qüestions socials -moltes amb demagògia i moltes d'altres no-, i la coalició sobiranista estarà fora del debat perquè agruparà gent de moltes sensibilitats. Serà una candidatura dissenyada exclusivament per trencar amb el Regne d'Espanya i obrir el constituent de la nova República.
Ara com estem no podem fer CAP política social perquè ens donen els diners amb comptagotes i encara amb interessos. Debat tancat.
Les beques menjador són política social, i és un tema molt greu que s'arregla amb relativament pocs diners. La reforma de la sanitat a Lleida és política social, i depèn de nosaltres, i no s'acaba d'entendre que el govern la privatitzi. Els pagaments a les persones dependents són política social, que la Generalita fa l'impossible per complir mentre el Govern espanyol no ha complert mai la seva part des que es va aprovar la llei. La llei de la dació en pagament o de la pobresa energètica són política social, estan recorregudes al TC i el primer que hauria de fer el nou govern és tornar-les a aprovar i dir que entraran en vigor tan bon punt siguem independents.Sí que podem fer política social en la situació actual, el que passa és que si fóssim independents en podríem fer molta més. Però no anem dient que no podem fer política social perquè sembla que estiguem amagant l'ou, quan la realitat és que la major part de la política social la fan la Generalitat i els ajuntaments, mentre el govern espanyol passa de tot i en canvi es gasta milionades cada any per comprar tancs, míssils i submarins que no es faran servir mai.
M'estàs donant la raó.  Si ni tan sols podem pagar els farmacèutics!!Per pocs diners que valguin les beca-menjadors, no n'hi ha ni per això.
Sí que n'hi ha per a això. Un país civilitzat no es pot permetre que els seus nens passin gana.
Sí, mira, podríem haver deixat de fer la consulta i els 9 milions dedicar-los a les beques menjador.
No cal caure en el nivell Ciutadans. Només t'estava posant uns quants exemples per explicar per què no podem anar pel món evitant debats incòmodes amb el recurs de dir que tot es resoldrà amb la independència (tot i que en bona part esperem que sigui així).
Amb la independència només es resoldrà allò que els catalans decideixin que es vol resoldre. Ras i curt.
És clar, però aquest no pot ser el primer ni l'únic argument. Encara que no fóssim independents, la Generalitat podria continuar fent coses, de la mateixa manera que ha fet moltes coses aquests últims trenta anys.La solució als problemes de fons no pot arribar sense la independència, però dins el règim autonòmic es pot fer de més i de menys. Una autonomia no tindrà diners per pagar tota la llei de la dependència, però sí per pagar beques menjador. I si no sabem donar una resposta als atacs que ens arribin per aquesta banda. ens poden fotre.