Però més que tot i per damunt de tot, és, la nostra bandera, el recull d’un gran anhel i d’un pregon sentiment que ha esdevingut inseparable amb les qualitats ètniques de la raça. Per damunt de tot, és llibertat. I ara, mans exòtiques volen vestir la joventut nostra a faisó d’altres pobles. Camises negres s’ha dit? I ca! Verd fosc!, verd fosc de la muntanya, verd fosc dels oliverars, verd fosc dels pins; verd fosc de la mar mediterrània. Verd fosc, que no es destaca llampant en l’hora de la lluita; verd fosc que no serveix per parades i aires marcials; verd fosc com el brossam de la torrentada; verd fosc, com és el fons de l’aigua transparent que salta reguerot avall... Verd fosc, com eren les banderes de combat de l’alt Rei En Jaume. Verd fosc, d’acord amb la terra, agafats a la terra i per la terra. Roma és la mare de la raça llatina. Però Roma no s’ha vestit de negre per la seva llibertat. Roma ha estès son negre vel damunt els pits de la seva raça per ofegar els clams dels seus esclaus mateixos. No. Catalunya no seguirà aquest camí. Si Roma és la mare de la raça llatina, Catalunya és la mare de la llibertat, és la llibertat mateixa. Abans que la República del Terror, la República Catalana de 1641; abans que les teories marxistes de la Internacional de 1848, la guerra dels remences, veritable fet social. Contra Roma s’aixecà Indíbil, com contra Espanya s’aixecà Pau Claris. Volem, els catalans, ésser lliures; no subjugats. Ni la bandera negra de Roma, ni la roja de Moscou. Per bandera, la nostra, gloriosa en les gestes resplendents de la Nacionalitat Catalana i heroica i digna fins en l’esclavitud mateixa. Nosaltres no concebem el patriota per la color de la camisa que porta. Nosaltres volem el patriota posseït d’aquella dignitat i fortitud nacional en la qual s’estrellen tots els embats de l’enemic. Però si les circumstàncies fan que Catalunya segueixi el corrent bèl·lic i fins aventurer que informa aquestes reaccions nacionals que experimenten els vells estats d’Europa, Catalunya, la joventut catalana, no es vestirà, no pot, no s’ha de vestir de negre sense fer mancament a la tradició de la raça. Fidels a aquesta tradició, i en recomençar la lluita en aquest any nou que arriba, renovem sota els plecs sagrats la fe ferma, la fe incommovible, la fe miraculosa, d’ésser patriotes abnegats, d’ésser patriotes purs; i fem la prometença de treure- la per sempre més, d’enmig dels cants elegíacs, i de les taules electorals i dur-la a la victòria definitiva. Laus Catalonia. Daniel Cardona i Civit La Batalla, decenni de 1920
Ja l'havia llegit. L'has tret de www.renaixement.tk oi? Aquest també està molt bé, i m'agrada: S?ha fet notar que en el catalanisme no ha existit el fort llevat d?odi antiespanyol que trobem en altres moviments nacionalistes peninsulars, o almenys en algunes de llurs personalitats més assenyalades. Al contrari: molts dels catalanistes que podríem nomenar històrics es mostren en certa manera hispanòfils, i n?hi ha que consideren inseparables l?amor a Catalunya i la devoció a Espanya. Més cap ençà, el sentiment íntim dels homes i de les masses catalanistes ha evolucionat, fins a arribar, no direm a l?odi, però sí a una freda indiferència i sobretot a l?anhel de la diferenciació entre la nació espanyola i la nació catalana. L?odi que avui hi pugui haver, no està dirigit contra l?Espanya-nació, contra els espanyols com a espanyols, sinó contra l?acció dominadora i opressora realitzada damunt del poble català. Hi ha poesies de la gran gallega na Rosalia de Castro on sobreïx l?odi a Espanya, en una forma agressiva que mai no han assolit les diatribes catalanistes en vers o en prosa. La mateixa cosa pot observar-se en el nacionalisme basc, i particularment en l?obra d?apostolat d?en Sabino de Arana Goiri. L?expressió de la rancúnia antiespanyola pren allí un caràcter roent. Fa pocs dies que el diari «Aberri» publicava un entrefilet de primera plana amb la següent frase d?en Sabino de Arana: «L?odi cordial que nosaltres professem a Espanya es funda en l?amor igualment viu que tenim a Euskèria, pàtria nostra.» Però aquesta frase violenta de n?Arana-Goiri prova també ben clarament que l?odi dels bascos, com el dels catalans i com el dels gallecs, no és un odi essencial contra Espanya, és a dir, contra allò que Espanya té de nacional i propi, perquè en aquest punt totes les nacions tenen el mateix dret a viure i a ésser respectades. L?admirable patriota basc odiava Espanya per amor a la pàtria pròpia, és a dir, que l?odiava en el seu paper d?opressora del País Basc. Cal fer remarcar aquest fet importantíssim a tots els qui acusen els nacionalistes peninsulars d?odiar Espanya. Aquest retret, aplicat a Acció Catalana, havem tingut el disgust de veure?l estampat recentment en alguns periòdics regionalistes comarcals, que per un pintoresc excés de zel en la defensa de la Lliga Regionalista fan sovint afirmacions que els prohoms d?aquesta entitat es guardarien bé prou de patrocinar. Els falsos demòcrates, els republicans anquilosats i els pseudo-internacionalistes que presenten l?odi del catalanisme a Espanya com un cas de reaccionarisme i d?esperit tancat, haurien de comprendre que la rancúnia a què al·ludeix és, en el fons, el natural ressentiment de tot home digne i de tot poble viu contra aquells que detenten les llibertats individuals i col·lectives. No odiem Espanya com a tal Espanya. Odiem els cops que ha donat i que dóna contra els drets dels catalans. I encara, de tots els nacionalismes peninsulars, és el nacionalisme català el que manifesta aquests sentiments amb més moderació. ¿Per què, doncs, la màxima hostilitat de l?Espanya dominadora es manifesta sobre Catalunya? ¿Per què els catalans som més avorrits que els bascos i que els gallecs? L?explicació d?aquest fenomen està precisament en el fet que aquells que ens acusen preferentment d?odiar-los, són els que ens odien de tot cor a nosaltres. No ens sap greu la moderació en l?expressió del ressentiment nacional contra els qui destorben el lliure expandiment de la nació catalana. Però s?ha d?anar amb compte. La moderació, que pot ésser una virtut quan hi ha dins els homes la plenitud de la consciència i el viu sentiment de la dignitat, pot convertir-se en un estigma quan respon a la humiliació de les ànimes ajupides. Antoni Rovira i Virgili La Publicitat, 27-VII-1923
Com es nota que en Rovira i Virgili és un dels intel.lectuals bàsics del nacionalisme català i en concret del nacionalisme d'esquerres i republicà. Amb qui en Cardona, que gairebé a cada parràgraf repeteix obsessivament els mots ètnia i raça no pot ni comparar-se. 
Macià també feia servir la paraula raça en alguns dels seus escrits. Aleshores no tenia les connotacions que té ara. 
Les referències a la raça eren les mateixes en Mussolini o Hitler que en Macià tot i que ser de la mateixa època? Està clar que no. 
No, i què? 
Doncs aixó, que no pot comparar-se el Macià amb el Mussolini i els seus imitadors.
Però en aquesta conjuntura , posterior al fracàs de l'aixecament del 6 d'octubre i quan a Europa les ideologies totalitàries mantenen encara gairebé intacte tot el seu crèdit, es produiran, sempre de manera força marginal, els primers i tímids intents de girar els ulls cap als exemples de nacionalsocialisme alemany i el feixisme italià per part d'alguns joves separatistes que refusen l'emmirallament obrerista paral·lel que des de l'esquerra hem vist trucar també a la porta del separatisme radical català. Més concretament, aprofitant aquests mesos de desconcert orgànic i d'afluixament del lideratge de Daniel Cardona, del si del BEN sorgirà, sota la direcció d'un estudiant d'arquitectura fins aleshores cardonista convençut de nom Jacint Goday i Prats, un grup molt reduït i ben aviat desaparegut anomenat Moviment Nacionalista Totalitari, que, tal vegada amb l'ajut econòmic del consolat italià , aconseguirà treure al carrer des de l'agost de 1935 quatre números del seu portaveu Ferms! , on es reivindica, entre d'altres qüestions, la construcció d'una Catalunya totalitària. I en aquesta mateixa línia sempre des d'aquest flanc més dretà del moviment separatista, són prou coneguts durant aquests mesos altres tempteigs cap a les potències feixistes per part d'alguns militants propers a Cardona, com Manuel Blasi, qui, aprofitant un viatge de caràcter comercial a Alemanya, farà alguns contactes a escala local amb el partit nazi alemany, mentre que un altre cardonista com Baldomer Palazón tirarà endavant iniciatives semblants , en aquest cas amb la Itàlia feixista. Tanmateix Daniel Cardona, qui des de l'àmbit teòric sempre s'havia manifestat exliícitament crític amb el contingut estatista de la ideologia feixista i qui, com es veurà durant la Guerra Civil i la postguerra, donarà suport pràctic a la lluita des del bàndol antifeixista, recuperarà de seguida el control absolut de la seva organització. Extret de "Una història de l'independentisme polític català" de Fermí Rubiralta 
Està molt bé que reconeguis que en Cardona encapçalava sectors marginals del nacionalisme català que van sentir-se atrets pel feixisme i al nazisme, està molt bé perque fins ara sempre n'havies negat la seva existència. Uns sectors que eren, tal com s'explica al texte, de dreta reaccionària. És a dir contraris a EC i ERC que, aquesta darrere, va rebre el suport majoritari dels catalans a les eleccions. Aixó constata la insignificància total, la marginalitat, d'en Cardona i la seva colla. Alguns de l'entorn d'en Cardona van decidir mostrar-se obertament com feixistes pero en Cardona no va arribar a culminar la seva deriva feixistitzant, tal com comentava a d'altres posts i es llegeix al texte, per l'esclat de la guerra i la dictadura posterior. En síntesi, gràcies per demostrar que els cardonistes -tal com se'ls anomena al texte- eren un grupuscle marginal d'ultradretans entre els quals molts van acabar al feixisme i al nazisme. És amb aquesta gent que els 33/UNC s'hi identifiquen, molt aclaridor.
Com sempre tergiversant. Si no saps llegir no és el meu problema.