A favor de l'article lo Tots coneixem els problemes que deu causar als metropolitans i rodalies el fet de no disposar d'aquest article.Si realment fos un castellanisme, hi hauria alguna raó per passar sense, però la qüestió és que no és cap castellanisme. Potser és més antic que l'utilitzat en castellà... antigament tot Cristo el feia servir el lo. Tanmateix penso que en algunes zones no els importa que la cosa sigui un castellanisme: caru, baratu, barcu,astupandu... i tu soltes un lo i et diuen que ets de poble (ui! no! ara es diu ser de comarques).Més aviat hi ha bones raons per a fer-lo normatiu, ja que això faria que, per fi, poguéssim dir les coses d'una manera normal en comptes d'haver de fer invents estrafolaris com "això és el que vull", "digues allò que creguis", "allò bo del cas", etc. La llengua francesa, l'occitana, la italiana, la castellana... totes tenen un element neutre necessari per fer determinades construccions gramaticals i semàntiques. Els lingüistes entesos afirmen que van eliminar el lo per ser un castellanisme. En els textos antics s'utiltzaven els articles lo i el, però en sentits diferents. Un era pel masculí i l'altre era pel neutre. En cap cas s'havia d'eliminar per ser influència del castellanisme. Els parlars occidentals que han mantingut aquest lo... estan més castellanitzats que els orientals?Les nostres autoritats lingüístiques s'entossudeixen a repetir que l'article neutre no és una cosa catalana i que no podem dir coses com "lo bo", "lo explicat per ell", "lo català", etc, i que hem de dir-ho "allò bo", "el que ell ha explicat", "allò que és català". Tot això, senyors (i senyores), és ridícul. En Ramon Llull deia coses com "lo ver" volent dir "lo que és veritat" i en qualsevol text antic podem trobar "lo" seguit de participi, com "lo explicat per ell". Boicotegem aquesta norma i utilitzem el lo. Si fa uns anys vam aconseguir que el meua, teua, seua, meues, teues i seues fos normatiu... ara ho podem acnsseguir amb el nostrat lo.Fem cas del gran poeta Magí Morera i parlem en lleidatà. Tal i com va afirmar: "El català de Barcelona és bo per al diàleg, el català de Lleida és bo per l'oratòria"FontS'hauria de normalitzar l'article LO???A Lleida ciutat ciutat s'està començant a perdre. Seria una catàstrofe. Hem de protegir-lo.
Ho sabia, mirant només el títol del fil ja m'he imaginat que seria qualcú confonent una altra vegada l'article masculí amb l'article neutre, quan no tenen res a veure.  Típic.
T'equivoques. Sí que n'entenc la diferència. I defenso la normalització de tots dos. A ponent fem anar els dos de fa segles.
Defensa el "pues", el "buenu", el "n'hi ha que fer", i tota la merda del català que parlen els analfabets dels catalans. Enhorabona per defensar la degeneració de la meva llengua.
Defensar el lo neutre o el lo masculí no té res a veure amb defensar castellanades. A veure si ara resultarà que en Jaume I ja escrivia castellanades.
Em refereixo NOMÉS a l'article neutre. Evidentment que té a veure amb defensar la degeneració de la llengua. L'article neutre té unes conseqüències sintàctiques tremendes. No es diu "el gran que és", això és la llengua de Castella; es diu "com n'és de gran"... I així amb tot un enfilall de construccions que contribueixen a fer del català un patuès repugnant.
En els dos articles del núvol (1 i 2) diu:5) Els arguments contra l’acceptació de lo posen una especial èmfasi en el fet que moltes construccions que aquesta forma encapçala són castellanismes. Temen, amb raó, que acceptar el lo obrirà la porta a un gran nombre de girs idiomàtics calcats del castellà.Però canviar-lo pel el també és equivocat ja que canvies un neutre per un masculí en aquest cas (el sucre és masculí i dolç, la melmelada és femení i dolça):“m’agrada el dolç i el salat” quan en castellà diria: “me gusta lo dulce y lo salado”Però com tu dius si acceptes el LU com article, maniga ample per usar-lo en qualsevol contxe fins a frases copiades literalment del castellà.En aquest cas seria més correcte 'm'agrada allò dolç i allò salat' enlloc d'usar el.Allò dolç, lo dulce fa referència a les coses que són dolces, el dolç i el dulce no fa referència exactament al mateix.
L'aparent confusió de "El dolç i el salat" desapareix pel context. Però si no es pot, hi ha altres recursos: "m'agrada la dolçor i el salat", "m'agrada tant dolç com salat", "m'agraden totes dues coses, dolç i salat", etc. NO ens hem d'acomparar a cap altra llengua. Hem de pensar la llengua des de i per a ella mateixa. Hem d'anar a les fonts medievals, a tota la història de la llengua. Només així aconseguirem no ser esclaus de la llengua de Castella, que és tant com dir que aconseguirem deixar de ser esclaus en absolut.
Estic d'acord en formar frases sintàcticament diferents, però no tinc clar que 'el dolç i el salat' sigui correcte, pel sol fet de canviar el LU pel EL pot semblar més refinat i soni millor però que la construcció no sigui correcte, has canviat un neutre per un determinat.Al final El tindria una versió determinada i neutre, en el cas de 'el dolç m'agrada' de la frase d'abans. El equival a Allò. Ho veig una manera d'empobrir els matisos del llenguatge per no usar lo ni allò o una construcció diferent.I Lo també, en el cas de 'lo ratpenat' que amb el temps potser fem com els anglesos, usar 'the' per tot.
Suposo que vols dir que no tens clar que una frase com ara "m'agrada el dolç i el salat" s'hagi mai pronunciat o fins i tot pensat en català, abans de la normalització fabriana. Jo també en tinc dubtes. Però per emetre un judici m'hauria de referir a estudis que no en conec i que dubto que existeixin. O sia que estic com tu i em sembla un dubte molt raonable que fa pales la descurança total de l'actual estat de la filologia catalana. Com has vist, tanmateix, ho podem substituir per altres construccions sintàctiques.
Curiós, ara que hi pens, a Mallorca és molt típic dir "t'agrada més es dolç o es salat?".
He estat cercant coses per internet i em sembla que la solució "el" no és un invent de Fabra. He llegit en algun lloc que el català medieval va fer el pas del "lo" al "el". Fóra molt interessant que algú en en donés més clarícies.
D'on et penses que surten els "em", "et, "es", "ens", etc? És un escurçament després de vocal. Exactament el mateix cas de lo-->el.És a dir, sempre s'havia dit: "nos agrada molt això". Però quan hi havia una vocal davant, la tendència era a eliminar la vocal. Exemple: la frase "no nos agrada això" oralment es pronunciava "no'ns agrada això". Mentre es deia "me fa mal", quan hi havia una vocal davant es deia "crec que'm fa mal". "Se diu així"---> "No's diu així". "Vos agrada'l gos? No'us agrada?". I exactament igual amb l'article: "Lo senyor diu que'l senyor tal agafi'ls cotxes dels senyors tal. Los veus allà? Com que no'ls veus?". Com veus, realment les paraules el, els, em, et, es, ens, us no existien com a tal, eren deformacions o escurçaments orals de les paraules originals lo, los, me, te, se, nos, vos. El que passa és que amb el pas del temps a certs llocs del domini lingüístic (com per exemple a la major part del Principat de Catalunya, però a molts altres llocs no) van començar a fer-se servir com a paraules de ple dret, substituint les originals. Els barcelonins que sempre havien dit "Lo castell i'l bosc que'l custodiaren nos recorden que'ns van vèncer" van passar a dir, definitivament, "El castell i el bosc que el custodiaren ens recorden que ens van vèncer".És a dir, el "lo" (article masculí) no és cap cosa estranya dialectal lleidatana/ebrenca en realitat, és l'article normal que es feia servir a tot el domini lingüístic català, però simplement fou substituït en tots els casos, excepte en aquests llocs on s'ha conservat quan no hi ha una vocal davant.Això és el que jo entenc, són les meves pròpies deduccions, però t'avís que no sóc lingüista ni res.
No em refereixo a això. El problema és de saber si el "lo" resta invariable com a masculí i el "el" passa a fer les funcions de l'article neutre (a més del masculí), perquè si no no s'entén perquè han aparegut construccions com ara "tan gran com és" i no mai "lo gran que és" . Això no és tan fàcil d'escatir.
No entenc què vols dir. Això de "lo gran que és" és un simple calc del castellà que la gent de gran edat no diuen/deien mai, perquè simplement vol dir tan gran que/com és. Expressa si és molt gran o no tan gran, per tant és normal que el català genuí faci servir un "tan" aquí, i supòs que la resta de llengües europees també ho deuen fer així o semblant. És l'espanyol que sempre sol aïllar-se de la resta de llengües amb solucions estranyes.
És més, em sembla que la qüestió del "lo" neutre és fruit de l'anormalitat de l'evolució de la llengua. Em sembla que s'hauria de desfer el camí i reconstruir com hauria estat la solució que el català hauria trobat sense tanta colonització de la llengua de Castella. I per això hem d'anar al text medieval. Llull no tenia cap problema per expressar substantius abstractes...