EL PETROLI PER ALS BOLIVIANS (Cada cosa pel seu nom: la veu de la Joventut Comunista) Si no vigilem els mitjans de comunicació ens faran estimar els opressors i odiar els oprimits Hem agafat prestades aquestes paraules de Malcolm X, per expressar com d’absurda ens ha semblat la situació generada a partir de la decisió del govern bolivià de nacionalitzar els hidrocarburs. Com és ben conegut, el passat 5 de maig, el president Evo Morales feia efectiva aquesta decisió mitjançant un decret amb el qual l’Estat recupera la propietat i el control ple d’aquests recursos. Immediatament hem assistit a les reaccions d’indignació dels lobbies energètics i petrolers, entre els quals destaca l’empresa espanyola Repsol-YPF. I de forma pràcticament automàtica hem vist també manifestar-se la preocupació del govern espanyol, la qual cosa ha servit per recordar-nos la influència que les classes socials monopolistes i especuladores encara juguen en la societat i en la política espanyola. El que ha vingut després ha estat una campanya mediàtica per desprestigiar i deslegitimar al govern bolivià. Un cop més s’ha utilitzat el recurs fàcil de parlar de règim populista i demagog, que porta inestabilitat a la regió; un recurs, tendenciós i mentider, que comença a estar gairebé tan gastat com el de les armes de destrucció massiva. Perquè, entre d’altres coses, la decisió del govern bolivià és legal, justa, democràtica i integradora. Una decisió legal El Pacte Internacional pels Drets Civils i Polítics, així com el Pacte dels Drets Econòmics i Culturals, del 1966, determinen que: "tots els pobles poden disposar lliurement de les seves riqueses i recursos naturals". D’altra banda, en canvi, els actuals contractes de concessió de l’explotació dels jaciments bolivians no complien els requisits que marca la constitució del país. A què respon aleshores tanta indignació de la "comunitat internacional"? Una decisió democràtica La lluita dels bolivians per rescatar els seus recursos del control estranger no és un fenomen nou. Va ser el 13 de març de 1937 quan el govern de David Toro Ruilova va nacionalitzar la Standard Oil i va fundar la companyia estatal YPFB. El control sobre el petroli es va tornar a perdre en els anys següents fins que, el 17 d´octubre de 1969, durant la gestió de Marcelo Quiroga Santa Cruz en el ministeri de Mines i Petroli, es van nacionalitzar els béns de la Bolivian Gulf Oil Company. Prenent el testimoni d´aquesta lluita, el poble bolivià ha demanat amb el vot i la mobilització una nova i definitiva nacionalització dels hidrocarburs. Primer va ser en el referèndum vinculant del 18 de juliol del 2004; després en les mobilitzacions de maig i juny de 2005, que no només van aconseguir fer fora al president Carlos Mesa, sinó que també van representar les primeres mobilitzacions veritablement unitàries dels moviments socials de l´Orient i l´Occident del País; i, finalment, en el recolzament massiu a la candidatura d´Evo Morales a les eleccions presidencials, amb la nacionalització com un dels eixos centrals del seu programa. Una decisió justa Bolívia posseeix les segones reserves d´hidrocarburs més importants d´Amèrica Llatina, i, en canvi té els índexs de pobresa més elevats de la regió. La decisió del nou govern bolivià és una condició imprescindible per promoure el desenvolupament econòmic i productiu del país i per acabar amb les enormes desigualats socials, la misèria i la marginació. El poble bolivià realitza, d´aquesta manera un pas endavant per a la conquesta de la seva sobirania i trenca amb aquella "norma" de la globalització neoliberal, per la qual, els països del tercer món exporten matèries primeres a preus molt baixos, per haver d´importar, després, productes elaborats i processats, a preus inaccessibles. Una decisió integradora Aquesta mesura ha suscitat unes reaccions tan hostils perquè afecta directament els interessos de les grans multinacionals de l´energia. Com sabem, a més, el control del petroli juga un paper geoestratègic fonamental en aquest començament del segle XXI i per aquesta raó, l´actual govern nordamericà, el busca a qualsevol preu. Ho veiem a l´Orient Mitjà, però també en la preocupació i els intents desestabilitzadors a Amèrica Llatina. El que és cert, és que la preocupació dels que volen imposar un món unipolar, amb l´hegemonia econòmica, militar i cultural d´una única gran superpotència, és bastant legítima. En efecte, la nacionalització dels hidrocarburs bolivians, suposa un pas més en el procés d´integració llatinoamericana. Brasil, Veneçuela, Uruguai, Cuba, Argentina i ara Bolívia, estan demostrant que és possible teixir acords de caire regional d´una forma justa i encaminats a la millora de les condicions de vida dels seus pobles. Les seves col·laboracions en el terreny econòmic, energètic, social i mediàtic permeten a més, consolidar un bloc de poder regional que situa a Amèrica Llatina en una condició cada vegada més paritària a nivell internacional, fet que constitueix també un avenç cap a un món multilateral. Robant-li l’expressió a Eduardo Galeano, podem dir que sembla que a aquesta Amèrica Llatina se li van tancant les seves venes obertes, i des de Catalunya, els i les comunistes no podem fer més que celebrar-ho i oferir tota la nostra solidaritat. 
Aixo acabara com el rosari de l'aurora. Quin trauma que es sudamerica 
Bolívia és un dels països més pobres de Sudamèrica, malgrat tenir grans fonts de recursos, i fins fa 4 dies ningú se'n preocupava. Ara que el "poble" arriba a el poder i decideix dir PROU a l'expoli, tots els capitalistes apareixeu de sota les pedres "interessant-vos" per la situació política. Això al meu país se'n diu HIPOCRESIA. 
Ja, i pels comunistes america del sud es el vostre es qui paga els vostre capricis ideologics aixo si, des de la barrera i amb la panxa plena. Encara he de veure el primer comunista europeu que s'en va a viure a Cuba. 
L'objectiu dels comunistes és transformar el món, no fugir als llocs on la revolució ja ha tromfat. El que encara nó he vist jo és capitalistes parlant dels països de l'anomenat 3r món com a països capitalistes (ja que per a molts sembla que el capitalisme s'acabi a Europa). 
El 3r mon no es capitalista. Per definicio. Saps que vol dir 3r mon? El capitalisme es a America, Europa, Japo, Australia... 
És interessant la definició que adoptes de capitalisme. Perdona però el capitalisme, per definició de l'IEC és: Sistema econòmic caracteritzat per la propietat privada dels mitjans de producció concentrat en mans d'una minoria, la prevalença del mercat i la recerca del benefici. | Conjunt, poder, influència, dels capitalistes. Si dius que al tercer món no hi ha capitalisme per definició (sic) vol dir que estàs d'acord amb almenys una de les següents afirmacions: a.Al tercer món no hi ha propietat privada dels mitjans de producció b.Al tercer món la propietat privada dels mitjans de producció està en mans d'una majoria. c.Al tercer món no hi ha mercat. d.Al tercer món el que motiva l'acció de les empreses no és la recerca del benefici. Si vols pots triar més d'una opció, tot i que ja t'avanço que riuré una estona. Per cert, Sant Cosme, tampoc deu ser capitalisme, no? 
Doncs esta clar que aquesta definicio esta equivocada. Si tu consideres que a l'edat mitjana o el renaixement hi havia capitalisme tu mateix. Jo entenc el capitalisme a partir de la revolucio industrial i a la creacio de la figura de la persona juridica. Pero es igual. Tampoc m'importeu. Sou 4 gats. 
4 gats? xDD vosaltres sí q acabareu sent 4 gats
Si fill si