He decidit obrir un nou fòrum per tractar més clarament aquest tema. Començo amb un resum de les meves intervencions anteriors. Jo fa temps que considero que català i occità són la mateixa llengua. Ho faig amb una certa base, sóc llicenciat en filologia catalana. No sóc l'únic. Hi ha altres filòlegs catalans i occitans que pensen el mateix. Cap no ho defensa mai en públic. Seria una heretgia dins el món de la filologia, crearia una gran quantitat de problemes polítics, i fins i tot podria ser dolent per la salut precària del català. Diguem que cap filòleg que treballés en una Universitat podria defensar això i mantenir el seu prestigi. En privat n´hi ha que ho pensen. Llavors apareix l'argument absurd de les "llengües bessones". Nois, si dues llengües són bessones és que són iguals, i si són iguals és que són LA MATEIXA! Alibert, el creador de la Gramàtica Occitana moderna, basada en la llengua clàssica, crea la seva Gramàtica seguint el model de Fabra, i molt propera a les normes fabrianes, pensant que inclogui també el català, que pels occitanistes de l'època era clarament un dialecte més. Alguns dels problemes de l'acceptació d'aquesta Gramàtica venen precisament d'això. Als anys 30, la idea d'una pàtria catalano-occitana s'estenia entre cercles del catalanisme de dretes, encapçalat per intel.lectuals com  Maria  Foix. Des del govern d'esquerres de la Generalitat això era vist com un perill a l'afermament del nou poder autonòmic i es decideix tallar d'arrel amb un manifest Desviacions en els conceptes de llengua i pàtria signat per alguns intelectuals molt importants. Aquest manifest produeix un desconcert immens en cercles occitanistes, i alguns dels signants es disculpen en privat, com va fer Fabra. A més, el català era ja una llengua oficial i de prestigi. L'occità un patuès en procés d'extinció. Ja als anys 30 de manera generalitzada els pares havien deixat de parlar occità als fills. La distinció doncs la trobem més per causes sociolingüístiques i polítiques que d'estructura lingüística. La dictadura franquista i la guerra mundial, i després la progressiva desaparició de l'occità fa que el tema no torni a sortir i quedi aparcat, potser per sempre. Però el problema principal que fa que això no es pugui plantejar actualment és el problema valencià. Alguns secessionistes valencians (no tots) afirmen que el valencià és una llengua diferent perquè és occità, i el català no seria una altra cosa que una llengua artificial creada per Pompeu Fabra. Per mi, la prova principal de la unitat catalano-occitana es que els parlants no cultes es reconeixen entre ells com parlants de la mateixa llengua. Jo sóc testimoni d'exclamacions davant d'occitans a Catalunya com: Ah, quin català més estrany que parles!? O a Occitània de -Ah! Parlas patués!?. A partir d'aquí caldria entrar en l'anàlisi a fons de les estructures lingüístiques per veure si podem parlar d'una o dues llengües, jo crec que són una sola llengua, però primer caldria posar-nos d'acord a partir de quin % de diferenciació dues varietats lingüístiques són dues llengües diferents. Català i occità eren reconeguts com la mateixa llengua en els segles XI i XII, quan s'estén la poesia trobadoresca, escrita en una "koiné" artificial basada en el dialecte llemosí. ( Per això al català se l'anomena llemosí fins al segle XIX, sigui dit de passada). Es un llenguatge artificiós molt elaborat i amb unes llengua molt precisa, allunyat del que parla la gent. Per això en textos legals, o religiosos, s'utilitzen varietats més properes i diferents a la llengua de la poesia, tant a Catalunya, com a Provença o a Gascunya, etc.... En aquesta època es comença a bastir un poder polític catalano-occità. La diferenciació entre català i occità es comença a bastir al segle XIII. Després de la desfeta de Muret (1213), França domina les terres occitanes i falta poc perquè engoleixi també Catalunya. La corona d'Aragó no pot fer res malgrat les crides desesperades que durant decennis arriben des dels territoris occitans. Allà veuen Jaume I com un traïdor que els ha abandonat. Sobretot després de la signatura del tractat de Corbeil (1258), que fa definitiva la ocupació francesa. Els centres literaris occitans desapareixen amb les corts autòctones i el neix el català literari, amb un model lingüístic que s'acostarà a la llengua parlada a Catalunya. La gran repressió i les continuades revoltes occitanes destrueixen l'economia d'aquelles terres i durant 500 anys, fins al segle XVIII quan les fronteres es fan més infranquejables, milers i milers d'occitans emigraran a Catalunya, fins al punt que en algunes èpoques un terç de la població del principat era nascuda a Occitània. Mai troben cap problema lingüístic. Durant segles ningú qüestiona la unitat lingüística. Tots els textos cultes catalans la reconeixen. També des de fora. El mateix Cervantes parla de la lengua catalana i gascona, si bé hi ha textos catalans ja al segle XVII que donen l'occità per desaparegut. Tot això fins arribat el segle XX, on finalment la romanística decideix que són dues llengües. Clar que també decideix que el cors es diferent de l'italià, quan es exactament igual al toscà, base de l'italià literari, o que el piemontès es italià malgrat ser molt diferent del toscà... Potser ens caldria preguntar-nos si era possible reconèixer una unitat lingüística que ocupés un terç de França i bona part d'Espanya en el segle XX, el gran segle dels estats. Un estat, una llengua, una nació. Bé, quan dic un estat, una llengua, una nació em refereixo a la ideologia francesa que ha portat a la pràctica desaparició de l'occità. No ho estic defensant. El que jo vull obrir és un debat filològic. Si l'occità i el català es poden considerar dues branques d'una mateixa llengua. Les conseqüències polítiques d'això, si n'hi ha d´haver, són un altre debat. Si voleu aprofundir una mica, us aconsello que demaneu a la vostra llibreria més propera A cau d'orella de Jaume Figueres. És una antologia de la narrativa occitana moderna molt ben feta, en doble versió catalana i occitana. Publicat per Llibres de l'Índex. Per conèixer millor les relacions històriques entre Catalunya i Occitània, us recomano Càtars i trobadors. Occitània i Catalunya: Renaixença i futur. publicat pel Museu d'història de Catalunya el 2003. Per sentir occità i fer-vos una idea el millor es cercar música a Internet. Amb l'e-mule en trobareu força. Us recomano: Claudi Martí, Mans de Breish, Patric, Josiana - Cantautors lengadocians. Rosina de Pèira. - Cançó tradicional. S'adapta al dialecte de cada cançó. Peiraguda - Cantautors llemosins. Nadau - Grup gascó bastant inclassificable. Parpalhon - Grup modern gascó bigordà. La Talvera - Música tradicional del Llenguadoc actualitzada. Lou Dalfin, Lou Seriol, Gai Saber, Lhi Jari - Música de base tradicional modernitzada. Són de las Valadas Occitanas de l'estat italià. Marilis Orionaa - Cantautora gascona bearnesa de base tradicional. Dupain - Provençal modern. Plantevin - Cantautor provençal. Lo Cor de la Plana - Polifonia tradicional marsellesa. Corou de Berra - Coral de Niça. N´hi ha més, però aquests sòn els millors per mi. Com veureu de música precisament no en falta. Si voleu sentir acudits en occità llenguadocià, busqueu Padena. Fins una altra. 
No ho sé, però jo l'aranès oral l'entenc gairebé perfectament i millor que l'alguerès.
Es que l'aranès no té accent francès, però si sents a un gascó de la part francessa segur que és més dificil d'entendre.
Llavors quin és l'accent occità? Ja no existeix?
Crec que aquest Joan Bodon parle un occità prou net d'influència francesa. Escolta'l dos, quatre voltes. Cada cop n'entendràs més.https://youtu.be/oMM1-VOZ0jY
Preciós, gairebé em fa plorar.
Tat que sí? Molt poqueta gent resta al nord dels Pirineus que no el parle amb accent francés, crema l'ànima.
No he pogut veure més d'un minut del vídeo de tant que em cremava :/
Un altre bon exemple és Marti, un cantautor lengadocià.https://youtu.be/o_g6s0pH0LoMas perqué m'an pas dit a l'escòla, la lenga de mon pais...
Bona cançó!