He decidit obrir un nou fòrum per tractar més clarament aquest tema. Començo amb un resum de les meves intervencions anteriors. Jo fa temps que considero que català i occità són la mateixa llengua. Ho faig amb una certa base, sóc llicenciat en filologia catalana. No sóc l'únic. Hi ha altres filòlegs catalans i occitans que pensen el mateix. Cap no ho defensa mai en públic. Seria una heretgia dins el món de la filologia, crearia una gran quantitat de problemes polítics, i fins i tot podria ser dolent per la salut precària del català. Diguem que cap filòleg que treballés en una Universitat podria defensar això i mantenir el seu prestigi. En privat n´hi ha que ho pensen. Llavors apareix l'argument absurd de les "llengües bessones". Nois, si dues llengües són bessones és que són iguals, i si són iguals és que són LA MATEIXA! Alibert, el creador de la Gramàtica Occitana moderna, basada en la llengua clàssica, crea la seva Gramàtica seguint el model de Fabra, i molt propera a les normes fabrianes, pensant que inclogui també el català, que pels occitanistes de l'època era clarament un dialecte més. Alguns dels problemes de l'acceptació d'aquesta Gramàtica venen precisament d'això. Als anys 30, la idea d'una pàtria catalano-occitana s'estenia entre cercles del catalanisme de dretes, encapçalat per intel.lectuals com  Manuela  Foix. Des del govern d'esquerres de la Generalitat això era vist com un perill a l'afermament del nou poder autonòmic i es decideix tallar d'arrel amb un manifest Desviacions en els conceptes de llengua i pàtria signat per alguns intelectuals molt importants. Aquest manifest produeix un desconcert immens en cercles occitanistes, i alguns dels signants es disculpen en privat, com va fer Fabra. A més, el català era ja una llengua oficial i de prestigi. L'occità un patuès en procés d'extinció. Ja als anys 30 de manera generalitzada els pares havien deixat de parlar occità als fills. La distinció doncs la trobem més per causes sociolingüístiques i polítiques que d'estructura lingüística. La dictadura franquista i la guerra mundial, i després la progressiva desaparició de l'occità fa que el tema no torni a sortir i quedi aparcat, potser per sempre. Però el problema principal que fa que això no es pugui plantejar actualment és el problema valencià. Alguns secessionistes valencians (no tots) afirmen que el valencià és una llengua diferent perquè és occità, i el català no seria una altra cosa que una llengua artificial creada per Pompeu Fabra. Per mi, la prova principal de la unitat catalano-occitana es que els parlants no cultes es reconeixen entre ells com parlants de la mateixa llengua. Jo sóc testimoni d'exclamacions davant d'occitans a Catalunya com: Ah, quin català més estrany que parles!? O a Occitània de -Ah! Parlas patués!?. A partir d'aquí caldria entrar en l'anàlisi a fons de les estructures lingüístiques per veure si podem parlar d'una o dues llengües, jo crec que són una sola llengua, però primer caldria posar-nos d'acord a partir de quin % de diferenciació dues varietats lingüístiques són dues llengües diferents. Català i occità eren reconeguts com la mateixa llengua en els segles XI i XII, quan s'estén la poesia trobadoresca, escrita en una "koiné" artificial basada en el dialecte llemosí. ( Per això al català se l'anomena llemosí fins al segle XIX, sigui dit de passada). Es un llenguatge artificiós molt elaborat i amb unes llengua molt precisa, allunyat del que parla la gent. Per això en textos legals, o religiosos, s'utilitzen varietats més properes i diferents a la llengua de la poesia, tant a Catalunya, com a Provença o a Gascunya, etc.... En aquesta època es comença a bastir un poder polític catalano-occità. La diferenciació entre català i occità es comença a bastir al segle XIII. Després de la desfeta de Muret (1213), França domina les terres occitanes i falta poc perquè engoleixi també Catalunya. La corona d'Aragó no pot fer res malgrat les crides desesperades que durant decennis arriben des dels territoris occitans. Allà veuen Jaume I com un traïdor que els ha abandonat. Sobretot després de la signatura del tractat de Corbeil (1258), que fa definitiva la ocupació francesa. Els centres literaris occitans desapareixen amb les corts autòctones i el neix el català literari, amb un model lingüístic que s'acostarà a la llengua parlada a Catalunya. La gran repressió i les continuades revoltes occitanes destrueixen l'economia d'aquelles terres i durant 500 anys, fins al segle XVIII quan les fronteres es fan més infranquejables, milers i milers d'occitans emigraran a Catalunya, fins al punt que en algunes èpoques un terç de la població del principat era nascuda a Occitània. Mai troben cap problema lingüístic. Durant segles ningú qüestiona la unitat lingüística. Tots els textos cultes catalans la reconeixen. També des de fora. El mateix Cervantes parla de la lengua catalana i gascona, si bé hi ha textos catalans ja al segle XVII que donen l'occità per desaparegut. Tot això fins arribat el segle XX, on finalment la romanística decideix que són dues llengües. Clar que també decideix que el cors es diferent de l'italià, quan es exactament igual al toscà, base de l'italià literari, o que el piemontès es italià malgrat ser molt diferent del toscà... Potser ens caldria preguntar-nos si era possible reconèixer una unitat lingüística que ocupés un terç de França i bona part d'Espanya en el segle XX, el gran segle dels estats. Un estat, una llengua, una nació. Bé, quan dic un estat, una llengua, una nació em refereixo a la ideologia francesa que ha portat a la pràctica desaparició de l'occità. No ho estic defensant. El que jo vull obrir és un debat filològic. Si l'occità i el català es poden considerar dues branques d'una mateixa llengua. Les conseqüències polítiques d'això, si n'hi ha d´haver, són un altre debat. Si voleu aprofundir una mica, us aconsello que demaneu a la vostra llibreria més propera A cau d'orella de Jaume Figueres. És una antologia de la narrativa occitana moderna molt ben feta, en doble versió catalana i occitana. Publicat per Llibres de l'Índex. Per conèixer millor les relacions històriques entre Catalunya i Occitània, us recomano Càtars i trobadors. Occitània i Catalunya: Renaixença i futur. publicat pel Museu d'història de Catalunya el 2003. Per sentir occità i fer-vos una idea el millor es cercar música a Internet. Amb l'e-mule en trobareu força. Us recomano: Claudi Martí, Mans de Breish, Patric, Josiana - Cantautors lengadocians. Rosina de Pèira. - Cançó tradicional. S'adapta al dialecte de cada cançó. Peiraguda - Cantautors llemosins. Nadau - Grup gascó bastant inclassificable. Parpalhon - Grup modern gascó bigordà. La Talvera - Música tradicional del Llenguadoc actualitzada. Lou Dalfin, Lou Seriol, Gai Saber, Lhi Jari - Música de base tradicional modernitzada. Són de las Valadas Occitanas de l'estat italià. Marilis Orionaa - Cantautora gascona bearnesa de base tradicional. Dupain - Provençal modern. Plantevin - Cantautor provençal. Lo Cor de la Plana - Polifonia tradicional marsellesa. Corou de Berra - Coral de Niça. N´hi ha més, però aquests sòn els millors per mi. Com veureu de música precisament no en falta. Si voleu sentir acudits en occità llenguadocià, busqueu Padena. Fins una altra. 
L'occità i el català van ser la mateixa llengua i crec que l'argument principal per a afirmar-ho és la 'marca hispànica'. Quan es va crear, els pobles que vivien al sud de l'Imperi carolingi, és a dir, els 'proto-occitans' anirien a poblar els territoris que havien conquerit al Califat omeia i durant segles n'hi haurien desplaçaments de carolingis als territoris conquerits fins que aquests territoris van independitzar-se i van continuar la seua expansió individual. Altre argument pot ésser la voluntat expansiva de la corona catalanoaragonesa cap al sud de l'actual França en comptes d'expandir-se cap a la resta de la península Ibérica. El mateix que va passar amb el regne de València, Múrcia i Mallorca, que van ser territoris conquerits a les taifes i que van ser colonitzats per població catalanoparlant.
És complicat de provar això que tu dius. Si comparem els primers texts de cada llengua entre elles en l'època que foren escrites ja s'hi pot apreciar una clara diferenciació. Les dues llengües actuals diria que són més semblants a les seves respectives versions antigues que una de l'altra, fins i tot.
Esque encara no puc explicar-me l'origen de la llengua. He arribat a eixa conclusió perquè realment no m'acabe de creure la hipòtesi de que'l català apareguera a molts llocs a la mateixa vegada o que ja es parlara abans de l'arribada del llatí un 'català' antic. Potser va ser una mescla d'alguna llengua de l'Imperi carolingi; quan es conquista un territori sol ser poblat de gent per a que ho defensen i per a reforçar l'autoritat en les noves terres. A més de que als Pirineus no serien cristians els anteriors pobladors i alomillor ni tant sols parlaven en romanç, perquè és una zona de difícil accés, pot ser fins i tot van anar-hi bisbes i nobles per a dominar a la població autòctona i cristianitzar-los. Jo no sé parlar occità i sóc capaç de llegir texts en occità i ho entenc quasi tot.Passa el mateix amb el portuguès, el lleonès i el castellà, que són molt paregudes i segurament van tindre un origen comú, i després degut al desplaçament de poblacions van separar-se i diferenciar-se.
Quina és la hipòtesi on el català apareix a molts llocs alhora? Abans de l'arribada del llatí és impossible que es parlés una mena de català antic puix que el català només és una continuació evolutiva del llatí vulgar que van portar els soldats romans quan van venir cap aquí, així que aquesta teoria es pot descartar. El que jo entenc que devia passar és que cada lloc feia la seva parla particular dins d'un territori determinat molt relacionat per temes de comerç i proximitat i per això es poden definir els grups com l'occitano-romanç i el gal·loromanç i l'iberoromanç. Aleshores el que seria el català abans era el dialecte més meridional d'aquest grup occitanoromanç i és el que es va estendre cap al sud amb la conquesta de valència i les illes. És a dir, l'origen comú el tenen durant l'època romana quan es va romanitzar tota la zona, i a partir d'aquí va evolucionar a cada zona formant un continu dialectal.
Però llavors, com s'expliquen els topònims bascos d'alguns pobles dels Pirineus? He llegit que la zona dels Pirineus no es va llatinitzar fins a l'edat mitjana. ¿No és possible que aquest dialecte del llatí (occitano-romanç) sorgira més al nord dels Pirineus i després, amb la conquesta dels carolingis de la zona, baixara cap als Pirineus i des d'allà anara baixant a poc a poc, evolucionant pel camí? O és possible que passara al contrari? És a dir, que aquest dialecte (occitano-romanç) és desenvolupara als Pirineus i s'estenguera cap al nord i cap al sud?
És cert que part dels pirineus propers a la vall d'aran parlaven basc fins el segle deu o així, per tant no es van ni llatinitzar sinó que més aviat es van catalanitzar. El dialecte que es va estendre arran de les conquestes de valència i les illes va néixer als dos costats dels pirineus orientals, aproximadament. I aquest és el que ara s'anomena català, però que antigament només seria un dels molts dialectes del grup d'occitano-romanç. El que vull dir és que cada dialecte del conjunt va evolucionar més o menys independentment dels altres directament des del llatí tot i que per proximitat i relacions doncs s'influenciaven mútuament és clar
Aleshores penses que "l'occitano-romanç" va començar a diferenciar-se del llatí, és a dir, que va sorgir, a la part oriental dels Pirineus. Podriem parlar d'un grup de pobles o viles que, durant uns quants segles, van romandre aïllats d'altres llengües llatines i van desenvolupar un dialecte propi del llatí, al qual anomenem 'occitano-romanç', i què, després van anar desplaçant-se cap al nord, desenvolupant els dialectes occitans i, cap al sud, desenvolupant-se els dialectes catalans. Però, aleshores, com s'explica que aquestos parlants d'occitano-romanç colonitzaren terres que havien estat ocupades pels francs? (El que hui dia anomenem Occitània). Van imposar-se lingüísticament a altres dialectes del sud de França i a altres dialectes del basc? No és més lògic pensar que l'occitano-romanç va sorgir a la regió central d'Occitània i va anar estenent-se pel sud de França? I ja després, amb l'expansió de l'Imperi carolingi cap a Al-andalús, aquestos parlants van baixar cap als Pirineus i més enllà? Pense açò perquè la part oriental dels Pirineus també va romandre sota domini àrab.
No. Aquest mapa mostra l'extensió del grup occità, amb els seus diferents dialectes. Imagina-ho cap allà el segle deu, afegint-hi el català en el raconet del sud-est, a ambdós costats dels pirineus, com un dialecte més del grup occitanoromanç:Aquest dialecte doncs, el català, el de l'extrem sud-est, va ser el que es va estendre cap al sud amb les conquestes dels segles posteriors. Per això el català encara és relativament unitari, atès que només es va estendre més enllà del segle tretze, mentre la resta de dialectes del grup no s'han mogut i han anat evolucionant bastant independentment des del llatí, amb clares afinitats per proximitat, substrat, etc.
D'acord. Diguem-ne què tots els dialectes de l'occità, inclòs el català, van aparèixer a partir de la romanització d'un idioma que es parlava abans de l'arribada del llatí en aquesta part de la Gàl·lia, osiga, un llatí amb trets lingüístics d'una llengua gal·la o Ibera, o basca i per això s'assemblen tant. Aleshores, des del llatí què l'occità i el català mai han sigut la mateixa llengua? Només dialectes del llatí vulgar parlat al sud de la Gàl·lia. Però no ténen una llengua 'mare' a banda del llatí parlat a l'època imperial romana. M'estranya.
Les semblances entre varietats lingüístiques no tenen perquè explicar-se a partir d'un avantpassat comú, pot ser simplement la proximitat i les relacions que han tingut, que ajuden a què els canvis fonètics, o construccions gramaticals, o vocabulari que s'hi empri sigui semblant; segons el model d'ones.