Algun lingüista o entès del tema que em sàpiga explicar com és que per a representar el mateix so que la s sonora (s/ss) tenim també la c i la ç? Quins en són els orígens? 
Per tant: La ç vé del castellà. En aquest, s'inventà per marcar que antigues paraules que duien la grafia z amb el seu corresponent so sonor, [z], passaren a tenir un so sord, [s]. Nasqué per deformació de la z. Més tard es passà a determinar que davant d'e i i es posaria c i davant d'a, o i u , la ç. Quan en castellà desaparegué el so sonor, la z passà a representar el so que representa ara, [?]. I la s representà el so d'ara també, la s sonora, única s castellana. Llavors, com és que en català també existeix el fenòmen c/ç? A part, no seria molt més fàcil simplificar l'alfabet eliminant el so sord de c i ç i generalitzar-lo tot en la s, així com tot el so sonor en la z? 
Ja de pas podriem escriure tots ens Alfabet fonètic internacional. 
I un be negre!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!! I ara! Que dius! Heretge! A la foguera! Es tracta de fer les coses fàcils, no difícils!!!! 
A part, no seria molt més fàcil simplificar l'alfabet eliminant el so sord de c i ç i generalitzar-lo tot en la s, així com tot el so sonor en la z? La teva manera de "simplificar" l'alfabet és assignant un sol so per a cada lletra i una sola lletra per cada so. Doncs això és l'AFI... 
No, no ben bé. L'AFI designa un signe (fonema) per a cada so segons la posició en la boca. Jo el que deia és un signe per a cada so en què pensa el parlant. Així, quan diem "dia" i "cada", en el so de la d pensem en una d i prou. En canvi l'AFI diria que són sons diferents, si no m'equivoco en el primer cas s'escriu una [d] i punt, en el segon una d tatxada o amb el palet corvat, no ho sé, però és diferent. Però simplificant l'alfabet català, en tindriem prou amb: A B C D E F G I J L M N O P Q R S T U V X Y Z La C podria fer sempre el paper que, en alemany (per exemple), correspon a la K, "Cè vols?" I la Q només per als diftongs creixents, que si no... (enquadernar) La J que fes de J ("jerro", Josep) La G de G (gat, gerra, gineu...) La S de sorda: ostra, "asabentar-se" La Z de sonora: "aze", "caza", quinze No seria més fàcil? 
Alfabet fonemic internacional doncs... no? 
? 
Hehehehe, no se m'ho he inventat. A mi em van explicar q la fonètica feia els sons "fisics" i la fonologia els "mentals". És el que es posa entre / / però no sé com es diu l'alfabet. 
Aaaaaaaaa!! Jo ni idea, ni tan sols hi dec haver arribat, lo que sé és de culturilla i d'interès propi. Però suposo que estarem d'acord que podria ser més fàcil. 
Potser seria més fàcil però no sóc partidari de perdre l'esperit i les particularitats d'una llengua per tenir un petit guany en la dificultat, com treure la ß de l'alemany. De fet vaig començar a estudiar japonès per la fascinació que em va causar el seu sistema d'escriptura!
Home, de peculiaritat, mirant-ho bé, no en perdríem cap, perquè no en tenim cap. La el·la geminada i prou i d'aquesta no em queixo!