Us penjo un article sobre el País Valencià que pens que exposa amb una senzillesa, un realisme i una claredat admirables la situació actual i les seves causes. I de manera directa, sense embolics innecessaris. Tot això de la senzillesa, la claredat i la manca de revolts és un gran mèrit sempre, però en el cas del País Valencià més, perquè habitualment fa la impressió que aquella part del país estigui com està per una mena de causes esotèriques i paranormals completament alienes a les lleis humanes que governen sobre els altres pobles de la terra. I aquestes causes tan especials només són comprensibles, naturalment, pels valencians -els altres no tenim la genètica apropiada per capir-les. Paga la pena de llegir-lo. L'únic retret que li faig és el mateix que a molts d'altres analistes de la situació del nostre país: tal com estem, no ens podem permetre d'exposar la situació, dura com és, sense aportar algun motiu per a tenir fe en la victòria. No pas cap motiu tòtil i per calmar els lectors, però sí algun motiu que l'autor tingui per continuar tirant endavant i que per tant pugui ser exposat amb sinceritat. Si no, és allò del títol que li he posat al fil, que t'agafen ganes de plegar. I no ens ho podem permetre. (Qui m'ha ennviat l'article ha fet una mica aquesta feina ja què hi ha afegit un altre d'un alemany que anima a continuar endavant tot exposant el seu propi punt de vista) Els valencians: Un cas entre Jaume I i l'artimètica Antoni Defez "Valencians i catalans -ho diu la dita- cosins germans". I nosaltres podríem afegir ara que "per part de pare". Evidentment no es tracta de menystenir el paper que en aquesta genealogia hagen tingut les dones; simplement és una manera de dir que l'acte fundacional del poble valencià cal buscar-lo en el rei En Jaume i la seua política expansionista al segle XIII -vaja, que no som "germans de llet", sinó descendents d'antics germans i, al seu torn, d'uns mateixos pares, avis i rebesavis. Ara bé, ser cosins germans és quelcom diferent a ser únicament germans. I això ho notem tant en les profundes semblances que ens agermanen com en les diferències que ens cosinegen. Per exemple: parlem la mateixa llengua, tenim en exclusivitat l'art de allioli, fem servir el verb "fer" molt més que no és castellans el corresponent "hacer", participem de la festa dels castellers -alerta els de Valls que el seu origen és valencià-, anomenen les coses inanomenables d'idèntica manera i, si fa o no fa, som igual d'escatològics -ja m'enteneu. Al seu torn, en el capítol de les diferències també en trobem un bon grapat, i algunes de prou significatives per comprendre per què catalans i valencians estem arribant a aquella situació típica de cosins germans poc tractats que acaben per no reconèixer-se, no es saluden i, fins i tot, pensen pertànyer a famílies dispars. Una d'aquestes diferències que sempre m'ha sobtat és l'asimètrica atenció que en un i l'altre cantó rep la figura de l'esmentat Jaume I. I no és que els valencians tinguen tothora les seues gestes a la boca, però quan arriben les celebracions socials i polítiques del seu país, tot són records, homenatges i panegírics. És com si al poble valencià agradés de rememorar, no el seu passat -de fet, molts pocs valencians coneixen la seua història-, sinó el seu inici, la fundació del poble que són. I heus ací la diferència: els catalans fan un tractament mot més escarit i asèptic del rei En Jaume. La raó òbvia podria semblar, és clar, el fet que, per a ells, aquest rei no representa el començament de llur nació. Tanmateix, la raó òbvia no pot ser la raó real: tampoc Guifré el Pilós ni cap Ramon Berenguer mereixen, per part dels catalans, cap tractament semblant. Altrament, tinc la impressió que l'explicació d'aquesta asimetria cal buscar-la en la distinta vivència del futur que tenen ambdós pobles. El poble valencià, en tant que valencià -vull dir, en tant que no-castellà i, així, una cosa ben propera a ser català- no té cap interès a continuar essent valencià: de fet, si hi continua és, en bona part, perquè encara no ha tingut ocasió de canviar de pell o perquè aquestes mudances són llargues i complexes. I ací, no cal dir-ho, s'aprecia una enorme diferència amb els catalans: aquests, si atenem al que és el seu imaginari col·lectiu, viuen primordialment en el seu present-futur, en el que fan i faran com a poble, si més no seguint aquest nacionalisme flàccid d'una Catalunya dins d'Espanya que és el dominant, i que té com a una de les màximes fites la reveladora obsessió de guanyar, siga com siga, la lliga espanyola de futbol. Doncs bé, hi ha res més normal que aquesta permanent rebolcada dels valencians en el passat remot per tal de compensar i justificar el desinterès cap el present i el futur? Potser algú es trobe incòmode amb aquesta caracterització del nostre poble. Les faves, però, estan comptades. Segurament la cosa ja va començar malament i, amb el temps, anà empitjorant: som un poble fronterer que a partir d'un mestissatge inicial -catalans i aragonesos-, ben aviat inicià el seu procés de castellanització amb la deserció de les classes dirigents, i que en l'actualitat ha vist com aritmèticament ja és una minoria davant dels castellanoparlants. No d'estranyar, per tant, la que sembla ser una antiga debilitat nostra: la falta de tremp respecte a la nostra identitat, allò que el comte-duc d'Olivares al segle XVII ja detectava en afirmar "los valencianos son muelles", i que el tòpic franquista del "Levante feliz" sabé copsar i perpetuar: una forma de vida de camperols individualistes i, alhora, hedonista i joiosa, satisfeta de si mateixa, una forma de vida nascuda entre flors i dones guapes al voltant d'hortes riques i marjals exhuberants banyades per una llum d'eterna primavera. Breument: una mena de carpe diem entre figueres, paella, orxata on el funcionariat castellà passés com a casa seua no sols les vacances, sinó, com mostra la tendència actual, els últims anys de feina i jubilació. Al País Valencià no hi ha grans problemes nacionalistes: l'únic problema és que alguns -una part minoritària de la minoria catalanoparlant, normalment gent de poble que ha passat pel sedàs de la Universitat- pretenem fer servir el català amb normalitat. I això xoca, com és fàcil d'entendre, amb la realitat del País. Dèiem adés que en temps recents ha canviat la proporció entre catalanoparlants i castellanoparlants. Doncs bé, aquest fet comença a ser força espectacular: hi ha ciutats com Alacant -i aviat València correrà idèntica sort- on quasi ningú, sobretot les noves generacions, no sent parlar mai valencià. I no cal dir que en aquesta conjuntura els valencians convençuts poc predicament poden tenir. Tanmateix, el problema no és sols una qüestió d'aritmètica. El problema és també la poca salut de la llengua -actualment, el valencià de carrer és una mena de català crioll farcit de castellanismes- i el blaverisme que creix a recer d'aquesta descomposició lingüística, és a dir, el secessionisme lingüístic i la fòbia paramadrilenya a tot allò que sone a català. El balverisme és el resultat d'una innecessària maniobra dissenyada des de València ciutat, que pretenia salvar l'Espanya una del franquisme d'inexistents conxorxes pancatalanistes. És un bon exemple de la política convertida en ficció, que en el nostre cas té com a idea bàsica, tot i que adoptant múltiples variants, aquella que els catalans volen furtar-nos (la patent de) la paella. El blaverisme, però, és un invent que ha arrelat força bé perquè s'hi donaven les circumstàncies escaients: superioritat numèrica dels castellanoparlants, classes dirigents castellanitzades, una forta tradició espanyolista fins i tot entre els republicans seguidors de Blasco Ibáñez, el fet real de l'existència d'Espanya o els segles i segles de desconnexió amb els cosins germans del nord. Aquest darrer element, en concret, ha tingut un paper especial: ha fet que el blaverisme tingués una forta base piscològica. És un fet, després de segles de no escoltar catalans i de ser analfabets en la pròpia llengua, que als valencians els resulta costós entendre's amb aquells. A més l'esforç no paga la pena: sempre és més fàcil parlar en castellà, idioma que tots dos bàndols coneixen. (Per cert, aquest és un fenomen que també podem detectar ja entre els mateixos valencianoparlants: atès que el País Valencià no existeix com a realitat estructurada, els valencians -si n'exceptuem, potser, els camioners- no s'escolten els uns als altres, i comencen a tenir dificultats de comprensió que solen superar amb el canvi lingüístic). Podríem dir que el blaverisme és expressió d'una malaltia. Les societats, com les persones, es fan malaltes, i la societat valenciana ho està. Què pensar si no d'una societat que, animada per molts polítics i per la seua classe dirigent, no accepta els treballs de les institucions que financia com és el cas de la Universitat? Es tracta d'un cas d'autoodi: la negativa a acceptar allò que un és -en aquest cas la pròpia catalanitat històrica- i l'odi a les persones i als pobles que sí ho fan -els anomenats catalanistes i els mateixos catalans. Ara bé, el blaverisme respon a interessos polítics clars: el balverisme és espanyolisme, és la manera que tenen els valencians de ser castellans o espanyols. Així les coses, no resulta sorprenent comprovar que la major part dels castellanoparlants, com és palès en el món de les falles, siguen valedors aferrissats del blaverisme. Com no ser-ho si els promet la màxima tranquil·litat lingüística en tenir com a efecte la total castellanització del lloc on viuen, lluny del "perill català"? I tornem al començament. Donades aquestes característiques, res tan normal com enfosquir el present i el futur amb les gestes de Jaume I, unes gestes, és clar, que presenten aquest rei, lluny de la veritat històrica, com una mena de salvador d'una antiga i tel·lúrica Espanya, bé contra els moros infidels o bé, à la Espriu, com un estadista prudent restablint amb Castella una convivència malmesa pels egoismes d'uns pocs. És curiós com, amb la mistificació de la història, els perdedors poden sentir-se vencedors: només cal ser la seu veu adoptant algun dels sues discursos. I és que és tan insuportable ser un perdedor! Els nens sempre volen ser de l'equip guanyador, i els pobles sovint també. I bé, què pot quedar de la catalanitat en aquestes circumstàncies? Segurament ben poca cosa: només una qüestió de tossuderia. La tossuderia que sempre hi ha al darrera de qualsevol identitat personal o col·lectiva: la tossuderia d'aquells que volen ser i viure valencianament. Poc abans de morir, Vissente Gonsales Lissondo -un dels polítics més representatius dels valencians d'ara, què caram!- deia que els catalanistes ens havíem equivocat de lloc en el moment de nàixer. Al meu parer, malauradament don Vissente tenia la seua dosi de raó: la nostra teoria és correcta, l'únic que falla és la realitat. Què fer, però, aleshores? Allò que se'ns presenta és més trist que no incert: l'exili interior de la cultura, l'acceptació ràpida de l'espanyolitat triomfant, la recerca d'una tercer via que no és ni tercera ni via de res, la fugida cap al Principat, ser del Barça -un altre etern perdedor que més perd quan més guanya-, o patir l'aïllament al ghetto i, amb el temps, la persecució pròpia dels apartheids. Bé, la cosa no arribarà tan lluny, n'estic convençut: abans la substitució lingüística serà completa, i un cop desapareguda la diferència lingüística caurà tota la resta. De tota manera, tampoc serà tan mala cosa ser castellans, vull dir, sentir-nos vencedors. De fet, ja ho som més dels que ens pensem. I, a més, fan tan bona cara! Ara bé, no podran fer alguna cosa els catalans pels seus cosins germans del sud? Mentre que els catalans demanen disculpes per ser catalans i els valencians continuen volent ser castellans, crec que ben poc: a tot estirar donar suport -econòmic i de l'altre- als catalanistes per tal de fer que l'agonia dure el màxim possible. I no sols perquè hi estiguen obligats per raons de família, sinó a més perquè els convé. I és que el conflicte valencià, amb totes les diferències que hom vulga, està destinat a traspassar l'Ebre i convertir-se algun dia -i, de vegades, sembla que no molt llunyà- en el conflicte català: només heu d'imaginar-vos què passaria si arribés un altre contingent nombrós d'emigrants tal que us desequilibrés l'aritmètica. Els catalans, per tant, teniu més d'alguna cosa a veure en el cas valencià, si més no per guarir-vos en salut, si podeu. -------- La realitat amarga del País Valencià S'ha de dir gràcies a l'autor d'aqueix article. Descriu de forma interessant la realitat del País Valencià, un territori que pareix una mena d'àrea de transició d'orígens i identitats nacionals. Com a alemany coneixent només una identitat nacional, m'imagine que és difícil ser valencià d'origen català sense tenir prou clar quina és la teua pàtria. És ella tot València o també les Illes Balears i el Principat? I si de debò formen part de la teua nació, quin nom reben? El dels famosos "Països Catalans" o simplement Catalunya? Supose que l'última deu semblar fins i tot a una gran part dels nacionalistes no blavers una concepció inadequada, gairebé imperial. Malgrat tot, una cosa sí que comparte sent alemany amb vosaltres com a valencians. És el profund autoodi, per raons força diferents. Els alemanys no solen tindre massa autoestima per allò que passà durant la Segona Guerra Mundial, òbviament. Els valencians - com a vençuts vist històricament - solen fugir en una identitat castellana, fent-se millors espanyols i ciutadans del regne borbònic d'Espanya que els propis habitants de les dues Castelles. Com ho ha explicat en Toni, l'expressió més clara d'aquesta mentalitat és el particularisme valencià anomenat blaverisme, un moviment que traeix la terra i no fa més que fomentar l'anticatalanisme i l'espanyolisme amagat al País Valenicà. Per l'altra banda, a mi em pareix interessant la pregunta si alguns valencians - decebuts per la realitat que han de suportar - es fugen en un catalanisme que glorifica Catalunya en les seues fronteres actuals, oblidant-se de les diferències entre els principatins i ells mateixos. Però potser l'últim és una reacció extrem davant el fet que el procés de renacionalització ha sigut molt més exitós a Catalunya que no pas a València. El català, en general, és hui parlat amb normalitat al Principat, només l'àrea metropolitana de Barcelona i el Camp de Tarragona causen problemes pel que fa a la normalització lingüística de la nació catalana. Molt contrari el cas de l'antic Regne de València: vos afronteu a terres senceres que ja semblen perdudes pel valencià. Com mostren les dades de les enquestes i l'experiència de cadascú de nosaltres, la ciutat d'Alacant s'ha fet una de tarannà espanyol com qualsevol altra, amb poca gent resistint-s'hi (i els desitgem tot el coratge del món per seguir endavant, malgrat tot). Ja sabem que a València ciutat tampoc no s'hi parla gaire, el valencià. Però hom (és a dir, jo), hauria esperat que almenys als pobles com ara Vila-real tan a prop de les terres de l'Ebre (on la nostra llengua és prou viva, gràcies a Déu haguessin tingut més d'èxit les mesures preses a favor del valencià, tant per part dels dirigents polítics com per part dels varis militants. Un amic meu m'ho ha dit moltes vegades, i ho he pogut llegir en els articles d'en Joan Francesc Mira: Viviu en una situació de total subnormalitat. Per açò a alguns valencians deu semblar increïble el que està succeïnt a Catalunya. No és cap secret quina és la diferència fonamental: Allà manen els que estan a favor de la recuperació nacional, ací els que hi estan en contra. De vegades la veritat és prou simple, oi? En fi, no em pareix fàcil haver de tenir dues identitats: la valenciana i la catalana (en el sentit més ampli del mot). No és una identitat nacional impecable, Però siguem sincers: És fàcil ser andalús i espanyol al mateix temps? És senzill ésser bavarès o sueu i alemany paral&#1468;lament? No m'ho acabe de creure. Estimats valencians d'origen i valencians per convicció: malgrat tot, seguim endavant. És l'únic camí que ens queda. No fa gaire, un lema posat en una pàgina web em va recordar d'una cosa: "L'única lluita que es perd, és la que s'abandona." (No se cita la font dels articles ni tampoc el nom de l'autor del segon)
Un escrit brutal... segur que l'haurà fet un neo-blavero bloquer, renegat i botifler... GUILLEMOT: Què penses sobre este article? Creus que es necessari canviar l'articulat tan desfassat dels PP.CC per un altre més valencià i valencianitzador? (en el cas valencià parlo) Jo cada vegada estic més convençut sobre els meus plantejaments i cada vegada més, per les evidències que tenim al PV, rebutjo més de ple la defensa a curt plaç de la independència dels PP.CC. Simplement per estar taaaaaan allunyat de la identitat valenciana dels catalano-parlants valencians.
Un escrit brutal... Completament d'acord! segur que l'haurà fet un neo-blavero bloquer, renegat i botifler... Home, veient el que diu de la tercera via, no sé, no sé, eh! xD GUILLEMOT: Què penses sobre este article? Creus que es necessari canviar l'articulat tan desfassat dels PP.CC per un altre més valencià i valencianitzador? (en el cas valencià parlo) Què en penso de l'article ja ho he dit en el primer missatge i m'hi he reafirmat unes línies més amunt. Crec que és el millor article que he llegit sobre la situació al País Valencià i les seves causes en molt de temps. Sobre que per avançar calgui canviar les estratègies al País Valencià no en tinc cap dubte, però és que cal canviar-les al conjunt del país perquè tal com anem ens les estan clavant per tots cantons. Per exemple, caldria canviar la idea que els valencians no poden aportar res de genuí o d'importància a la resta (això sol ja faria molt). Vaja, que caldria revaloritzar el que és genuïnament Valencià tant a dins del País Valencià com al Principat. Ara, que per avançar calgui abandonar o aparcar la idea de que som un sol país (anaves per aquí, crec), em sembla que no, tot i que comprenc que anar per aquesta via no té cap garantia d'èxit i que els valencianistes que no en són partidaris l'encerten en algunes coses. Tinc vàries raons per pensar que al nacionalisme valencià li convé seguir apostant d'una o altra manera per la idea de Països Catalans, però només te'n donaré una: el projecte de convertir el País Valencià en una nació em sembla encara més inviable que la via dels PPCC. No pas perquè el País Valencià no compti amb prou elements com per esdevenir una nació (o no tingui el dret a considerar-se'n, directament) sinó perquè penso que ja no hi és a temps. Fer que una comunitat de persones passi de considerar-se una "regió" per passar a veure's com una "nació" vol molta habilitat i molt d'esforç, suport i temps. - Habilitat i esforç: No dubto que els valencianistes no catalanistes estiguin disposats a fer tots els esforços que calgui. L'habilitat se'ls hi suposa, com als soldats el valor. - Suport: cal el suport d'altres països o el de les forces de la història. Tots dos, si pot ser. Suport d'alguna potència cap al País Valencià no n'hi ha cap ara com ara i lamentablement. Possibilitats d'aconseguir-lo? Quan el País Valencià hagi fet alguna cosa per destacar-se com a tal nació davant els governs estrangers, potser; abans, no. Les forces de la història, doncs? Al meu parer les forces de la història varen ser favorables a la constitució de noves nacions, i a la recuperació de la consciència nacional de nacions pre-existents però oprimides, durant el segle dinou i començaments del XX, degut a les forces desencadenades pels corrents romàntics. Aquestes forces són les que va intentar aprofitar la nostra gent però amb resultats limitats i reduïts sobretot al Principat. Ara en canvi, aquells corrents han perdut la seva força i per tant la idea de constituir o recuperar una nació no té vent de cua sinó més aviat en contra. Compte! No estic parlant de nous estats, que aquí sí que sóc (moderadament) optimista, sinó de nacions. Crec que les nacions que s'han format o han sobreviscut fins ara amb certa força tenen unes possibilitats raonables d'aconseguir el seu propi estat. Les nacions que no han arribat fins aquí com a tals crec que desapareixeran. M'agradaria equivocar-me, naturalment, però ho veig així. Temps: aquesta és la clau principal. Tenint en compte la situació actual al País Valencià que descriu tan bé l'article i tenint en compte també les circumstàncies històriques i les experiències d'altres nacions, crec que els valencians haurien desaparegut com a poble molt abans del temps necessari per a que el projecte de País Valencià-nació independent hagués tingut temps de realitzar-se. Ras i curt: crec que si el temps per a que els valencians assumeixin la idea de ser una nació és X i el temps per desaparèixer com a poble (pel fet de no tenir un estat a favor) és Y, resulta que X é molt més gran que Y. Si no fos així, la idea d'anar per la Tercera Via famosa em semblaria una possibilitat més, i jo mateix m'alegraria molt que el País arribés a ser un estat independent, si els valencians ho preferien així. Si el nacionalisme a València hagués tingut quan tocava la força que va tindre al Principat, i si hagués triat l'opció de País Valencià-nació, potser ara seria factible. Però no va ser així, com sabem tots. Això no vol dir que la via dels Països Catalans hagi de ser fàcil o ni tan sols que tingui unes probabilitats exhorbitants de realitzar-se, però per a mi la tria és entre un projecte idealista molt difícil però encara possible i un altre d'intrínsecament i aparentment assenyat però impossible per raons "tècniques". Evidentment, no dic tot això per menystenir a la gent que vol fer valencianisme no catalanista ni per fer la punyeta; i tampoc ho dic amb alegria -com més opcions tinguéssim, millor per tots plegats-; però me n'has demanat l'opinió i és aquesta. 
 Gràcies per contestar i per crear debat, almenys per a mi. Has exposat una sèrie d'arguments molt raonables i molt assenyat. De veres que te felicite. Pero hi han alguns punts on no acabo d'estar d'acord, m'explique: 1) Per exemple, caldria canviar la idea que els valencians no poden aportar res de genuí o d'importància a la resta (això sol ja faria molt). Vaja, que caldria revaloritzar el que és genuïnament Valencià tant a dins del País Valencià com al Principat. I es clar que els valencians han d'aportar i molt en este procés, per a mi és la pedra angular del projecte, sense el País Valencià el projecte es quede coix i algo tocat. Re-editar el projecte de l'època medieval de l'antiga Corona catalano-aragonesa (sense Aragó) mos portaria a mitg termini a ser una gran potència europea i la envidia de tothom, per la nostra riquea en tots els àmbits. Jo crec que el problema del nacionalisme valencià d'esquerres ha caigut en el idealisme, a una intel-lectualitat tan supèrbia que rebutjava els sentiments populars valencians a més de les pròpies celebracions festives que, representaven i representan l'exaltació de "lo valencià". Parlo de les Falles, dels símbols, ser del València, tot lo referit a l'Esglèsia, entre d'altres qüestions de caràcter identitari... Això mos portà a la manipulació per part de la dreta; amb la consegüent aparició d'un anti-catalanisme foribund en una part gens menyspreable de la societat valenciana i, posteriorment, a la marginalitat de les posicions nacionalistes. Com ERC als seus inicis en democràcia (encara k en situacions molt diferents i salvant la distància). 2) Ara, que per avançar calgui abandonar o aparcar la idea de que som un sol país (anaves per aquí, crec), em sembla que no, tot i que comprenc que anar per aquesta via no té cap garantia d'èxit i que els valencianistes que no en són partidaris l'encerten en algunes coses. Qui diu que som un mateix País? Ser nació= Ser d'un mateix País?. Catalunya és un País, un poble i, el País Valencià un altre (el nom keda ben clar). Què puguem formar o confederar-mos d'igual a igual (de tú a tú) en una mateixa Nació? Això la immensa majoria dels nacionalistes valencians ho defensem. Personalment en este tema pense que si el tracte fóra similar al funcionament que teníem en l'antiga Corona d'Aragó, adaptada a les necessitats reals del S.XXI. estaria plenament a favor. Per exemple, unes institucions pròpies i sobiranes (Generalitat Valenciana), unes lleis característiques a cada territori (la llei civil, per exemple) combinada amb altres uniformades per a tots... etc. És a dir, descentralitzar "la Nació" en tres Estats diferents i compatibles entre sí. 3) Tinc vàries raons per pensar que al nacionalisme valencià li convé seguir apostant d'una o altra manera per la idea de Països Catalans, però només te'n donaré una: el projecte de convertir el País Valencià en una nació em sembla encara més inviable que la via dels PPCC. No pas perquè el País Valencià no compti amb prou elements com per esdevenir una nació (o no tingui el dret a considerar-se'n, directament) sinó perquè penso que ja no hi és a temps. El nacionalisme valencià desde l'any 1960, ha apostat clara i unànimament pels PP.CC. Els resultats després de 20-30 anys d'aplicació d'este projecte han sigut irrissoris. No serà senyal de que algo falla en eixe projecte? No serà perque la llengua valenciana, a diferència de Catalunya, no mos fa un element diferenciador, un senyal inequívoc d'identitat? Només has de llegir, a l'escrit ,el comportament dels valencians front a la seua pròpia llengua. I en eixe projecte, la llengua és una peça clau e imprescindible. Ara dis-me: Com podràs convéncer a una societat, que conviu amb el dualisme identitari (valencià i espanyol per igual) on la primera identitat és considerada per la majoria com la regional i l'espanyola com la identitat nacional? Com voldràs convéncer als valencians -i parlo únicament dels valenciano-parlants- de la conveniència de formar un gran projecte amb Catalunya i les Balears, separat d'Espanya quan: 1- La llengua retrocedix alarmantment en tots els àmbits any rere any. 2- Els valenciano-parlants voten en sa majoria al PP. La majoria dels valencians no volen sapigué res dels catalans/Catalunya. Si reneguen de lo propi com no han de renegar del Principat? 3- Rebaixen la seua cultura i identitat en folklore, això sí, amb l'ajuda de les institucions i governs valencians... elegits democràticament pel poble. I, a més, el sentiment de pertinença al propi País (Com.Autonoma) mostra els índex més baixos de l'Estat. En general mos sentim més espanyols que les pròpies dos Castilles juntes. 4- I damunt els espanyolistes mos s'han apropiat dels símbols identitaris valencians, essencials per a la construcció d'un projecte nacional. Han passat a ser elements que representaven la nostra valencianitat a elements representatius de la espanyolitat dels valencians... a més de la ofrena de noves glòries a la Nació Espanyola. (i ací molts polítics del PP als pobles valenciano-parlants ho diuen amb orgull i satisfacció). Jo crec que hi ha un bon troç per recòrrer. I més per a que els valencians passen de considerar el seu País com una regió espanyola a tenir consciència nacional de PP.CC d'identitat catalana. En el cas valencià veig més este projecte com un ideal utòpic, que un projecte mínimament responsable acorde a la situació real que vivim al País Valencià. I al text me remitixo. -4) Tenint en compte la situació actual al País Valencià que descriu tan bé l'article i tenint en compte també les circumstàncies històriques i les experiències d'altres nacions, crec que els valencians haurien desaparegut com a poble molt abans del temps necessari per a que el projecte de País Valencià-nació independent hagués tingut temps de realitzar-se. Ras i curt: crec que si el temps per a que els valencians assumeixin la idea de ser una nació és X i el temps per desaparèixer com a poble (pel fet de no tenir un estat a favor) és Y, resulta que X é molt més gran que Y. Si no fos així, la idea d'anar per la Tercera Via famosa em semblaria una possibilitat més, i jo mateix m'alegraria molt que el País arribés a ser un estat independent, si els valencians ho preferien així. El nacionalisme actual valencià és en sa majoria filo-catalanista. Això és un fet innegable. És el pilar que sustenta el projecte. El Bloc actualment defense sense embuts: - la unitat de la llengua catalana, on ací rep el nom de llengua valenciana desde fa segles. - la bandera quatribarrada com a bandera co-oficial del País junt a la senyera amb franja blava - La nostra nació moderna, que no és altra que el País Valencià, amb la possibilitat de fer la lliure confederació dels Països Catalans com a Nació històrica que és. - El propi valencianisme és el catalanisme aplicat a Catalunya, ja que tots dos són sinònims. Hem de treballar sobre la base de la realitat sociològica del País Valencià. Articular projectes com els PP.CC només mos abocarà al fracàs absolut si abans no convencem primer a bona part dels valenciano-parlants, votants hui del PP principalment, i del PSOE. Hem de fer nacionalistes espanyols en nacionalistes valencians. Si no se recupere abans l'orgull i l'estima de ser valencià, és a dir, (re)valencianitzar a la gent; no hi haurà res a fer. Això si no vols continuar sent un 5% de la població. Molta pedagogia, un govern progressista i valencianista i molt de temps i molta paciència nacionalitzar als valencians. Donem una oportunitat al valencianisme de conciliació. Jo pense que una vegada estiga el valencianisme a les Corts, el BLOC pegarà un subidón com ha fet ERC a Catalunya. 
Ei, amb retard però et contesto. Dius moltes coses en el teu missatge així que ho separaré per punts per fer-ho més clar. 1.- Contribucions valencianes: ep, em sembla que hi estem d'acord, no?. Jo crec en un projecte on tots els territoris aporten, és clar, i no en un projecte a l'espanyola, on només importen uns quants senyors. Però tinc la sensació que al País Valencià s'ajunten alguns factors que fan que sembli -en general- que l'única direcció vàlida d'intercanvi és cap a vosaltres i no de vosaltres cap als altres. Un pot ser, per exemple, els sentiment d'inferioritat cap a les pròpies coses que els espanyols han inculcat i que interfereix en la manera com molts valencians imaginen (o intueixen) que seria la seva relació amb el Principat: de subordinació. Hauríem d'explicar i mostrar amb més claredat a la gent que no és aquest el nostre projecte. Un altre factor pot haver estat la idea que al Principat i les Illes les nostres coses genuïnes s'han conservat millor que a València. Això pot ser veritat, en general, però de vegades he tingut la sensació que creava una mena decurt-circuit en alguns valencians a l'hora de creure's amb dret d'aportar les coses pròpies al conjunt; com una mena de complex d'inferioritat "secundari" (de totes maneres tinc la impressió que això darrer està en vies d'extinció, per sort). En fi, hi ha algun altre factor important però suposo que ja es veu per on anava. Estic d'acord amb tu que va ser un error brutal, a més a més d'una ximpleria com una casa de pagès, renegar de les tradicions pròpies, però tinc entès que més que per una qüestió d'"intel·lectualisme" va ser per una qüestió de progressime. No ho conec de primera mà, evidentment (ni pel lloc ni pel temps, he, he) però tinc entès que els qui "renegaven" de coses com les falles van ser els mateixos marxistes que "renegaven" del futbol i les discoteques perquè ho veien com una mena d'opi del poble. Collons, si fins i tot varen pronosticar que mort en Franco el futbol deixaria d'interessar! Uns que es consideraven nacionalistes bandejant les tradicions del seu poble... Em sembla que això no es deu haver vist enlloc més. 2.- País i nació: eehhh... aquí tampoc hi veig la discrepància, ja em perdonaràs. xD En tot cas, un problema de paraules. Per no entrar en el que signifiqui per cadascú la paraula nació o la paraula país, et diré només que el meu projecte de Països Catalans (o digues-ho com vulguis) és aquest que tu descrius i és i sempre ha estat abrumadorament majoritari en l'independentisme català, que jo sàpiga. Un altre cosa és que això no s'intenti transmetre per deixar-ho clar al conjunt de la població allà on hi pot haver recança o desconeixement, però això forma part de la nostra pròpia incompetència i res més, penso jo. Suposo que no te'n recordaràs però en un altre fil vàrem estar discutint sobre això tu, en JM i jo i allà et vaig descriure amb bastant de detall el meu projecte territorial, basat en una federació d'estats on els "Territoris històrics" (Illes, Principat, País Valencià, Andorra i Vall d'aran) tindrien reconegut el dret d'autodeterminació. I on la gent decidiria en cada moment quines divisions administratives internes (estats) voldrien formar, sense perdre aquell dret. (El que va proposar en JM era fonamentalment igual). I les paraules..., pse. El meu objectiu és arribar a tenir una República Federal independent formada pels territoris dels Països Catalans i on cada part tingui la llibertat de quedar-s'hi o de marxar-ne (jo prefereixo que vagin juntes). Si després cadascú vol que a la Constitució Federal hi consti que és una nació, una regió, una paella o una escalivada, me la rempampinfla. 3.- Convèncer-ne els valencians. Aquest és el quid de la qüestió, no? Vull dir que aquí rau la diferència ideològica central entre els uns, que defensen obertament els Països Catalans, i els altres, que creuen que s'ha d'aparcar per motius d'estratègia. Buff, no sabria ni per on començar de tanta teca com hi veig, aquí. Però intentaré centrar-me en un parell de coses, només. Crec que tens raó quan dius que l'estratègia d'esbombar els Països Catalans mereixia una revisió després de tants anys de fracàs, però això no vol dir necessàriament que sigui equivocada... només vol dir que s'havia de reestudiar a veure si la estratègia ("vendre" els Països Catalans) era equivocada o si el que era equivocat era la tàctica (la manera concreta de "vendre'ls"). Puc entendre que hi hagi gent que cregui que ha estat un error l'estratègia, però jo tinc la impressió que els errors són en un altra banda. Em sembla que es tracta més aviat d'errors a l'hora de plantejar-ho davant la societat valenciana més que no pas errors de la idea en si. Per poder-me decidir més clarament caldria que tingués molts més coneixements de les circumstàncies a València dels que tinc però la meva intuïció -diguem-ho així- va més pel cantó de pensar que ha fallat la tàctica. Dit això, jo m'he anat convencent a poc a poc que el cas del País Valencià no és un cas especial dins els Països Catalans sinó que el mal és el mateix a tot arreu i que les diferències són només accidentals, adaptacions al terreny d'una mateixa causa; el fet que sembli tan diferent només és una impressió produïda per que el blaverisme és molt escandalós. Pel darrer paràgraf de l'article d'en Defez, diria que ell també és d'aquesta opinió. Per mi, aquest canvi de perspectiva ha suposat una injecció d'optimisme, perquè si és correcte vol dir que, malgrat les aparences, no hem de preparar una estatratègia especial per al País Valencià, sinó només una tàctica diferent. Això representa un avantatge brutal per a l'independentisme. Només dos detalls sobre maneres diferents de fer arribar els Països Catalans als Valencians, sense deixar de parlar-ne obertament. Primer detall: Suposo que estàs al corrent de l'èxit que ha obtingut al Principat la campanya per defensar un nou finançament, oi? Doncs bé, em puc equivocar, però que jo me n'hagi assabentat només s'ha fet un cop una cosa semblant al País Valencià: va ser l'anys passat, a Alacant, en una conferència feta per gent de Catalunya Acció. Tots ells principatins! I ja està, res més! (Repeteixo: que jo sàpiga. Si algú altre s'està movent seriosament en aquest sentit, que em disculpi.) Bé, no em diràs que no té collons la cosa. Sabem que el País Valencià té un problema de dèficit fiscal -tot i que no tan gros com les Illes o el Principat-, sabem que aquest tema funciona i que arriba a tothom, encara que no sigui nacionalista i almenys a alguns els acosta a les nostres tesis. Doncs bé, perquè l'independentisme no ha cercat ja experts que es dediquin a parlar de la qüestió? Perquè no hi ha muntat una campanya semblant? Misteri. I el cas és que si parlesssis del fet que els altres "Països Catalans" també estan sotmesos al mateix estariess reforçant unes quantes idees interessants, mentre que si tractessis la qüestió com una cosa aïllada és més fàcilment manipulable per d'altres interessos. Penso jo. Segon detall: Et comentava abans que crec que molts valencians tenen un sentiment (no idea, sinó sentiment) que si s'ajuntessin amb els catalans seria per estar-ne subordinats i que crec que aquest sentiment (no idea, sinó sentiment) prové en bona part del fet que fan un paral·lelisme inconscient amb la seva situació actual. Naturalment això és intolerable per al seu orgull. Pots tolerar una submissió per hàbit o perquè ja no la notes conscientment però si sents que te'n volen portar una de nova, en fugiràs. Doncs bé, perquè no centrar campanyes, diguem a dos, tres, cinc anys vista, a trencar aquesta barrera? Perquè no dir clara i sincerament als valencians: "Mireu, el que volem és una República Federal formada per València, Catalunya i les Illes" i mostrar clarament com seria? (Atenció, pel fet que ho diguessis no vol dir que la gent no s'hi oposés, d'entrada, però amb habilitat es poden arribar a superar aquests recels). És més, perquè no aprofitar la nostra història per entusiamar els valencians? València va ser la capdavantera del nostre país durant una certa època de la nostra història, oi? Fins i tot els blaveros en parlen, tot i que ells ho facin falsejant la història. Doncs bé, perquè no entrar per aquí als valencians, collons?! Perquè no estimular el seu orgull regional tot plantejant-los la possibilitat (absolutament certa) que tornessin a ser els reis, si s'unien amb els catalans? Perquè no estimular el seu amor propi, el seu orgull natural, però dirigint-lo envers una direcció productiva per a tots, enlloc de fer-los veure que estan "equivocats"? Ep! Aquests dos "detalls" són idees i prou... No estic assegurant que aquestes dues idees en concret hagin de funcionar. El que intento és només fer-vos veure una miqueta perquè penso que el rebuig frontal de la major part de la societat valenciana al Projecte dels Països Catalans s'ha degut més a la manera com se'ls hi ha presentat que no pas a la idea en si. Iepa! Acabo de mirar el rellotge i són les nou! Porto no sé quanta estona redactant això! Que algú em digui que s'ho ha llegit si us plau o abandono el xat per sempre més!!!!! 
Ara acabe d'arribar a ma casa i no estic per enraonar molt coherentment, pero almenys ho intentaré. Més que res per a que el fil no es perda . Dels dos primers paràgrafs ho compartixo TOT, només un matís: Tema tradicions valencianes: Intel-lectual-lisme/essencialisme i progressisme són dos factors que es juntaren a la Transició pels partits nacionalistes valencians i que feren que la dreta i l'espanyolisme s'apropiara de la festa. Llig este article i compendràs una mica millor el per què alguns nacionalistes mal-consideraven, en este cas, les Falles. I de paso sabràs com d'integrador poden ser les Falles i tot lo que se pot realitzar per fer País. http://www.valencianisme.com/modules.php?name=Content&pa=showpage&pid=65 I lo de País/Nació... me'n recordava que férem un debat a 3: JM, jo i un altre... ja no me'n recordava del teu nick . Ara ho entenc tot. T'agrada posar-te en la nostra pell i intentar entendre la nostra situació, m'alegro molt per tu. Només aixina podràs arribar a entendre un poquet la nostra idiosincràcia i la nostra manera de pensar... sobretot, la meua pròpia. Molt allunyada dels tòpics i moltííííííssim més pròxima a la realitat del País. Encara que el meu pensar ja quede bastant allunyat de lo que pensen la majoria dels valenciano-parlants, principalment xq se consideren de nació espanyola i de regió valenciana (valencià en la intimitat). 3º paràgraf: La discòrdia - Aquest és el quid de la qüestió, no? Vull dir que aquí rau la diferència ideològica central entre els uns, que defensen obertament els Països Catalans, i els altres, que creuen que s'ha d'aparcar per motius d'estratègia. Molt re-bé. Almenys comences plantejant el tema de manera correcta i objectiva, no com molts altres, que al qüestionar i "renegar" dels PP.CC ja te consideren fins al punt de "botifler", quan a lo que aspires tú és exactament lo mateix a un que defense eixos Països. - Crec que tens raó quan dius que l'estratègia d'esbombar els Països Catalans mereixia una revisió després de tants anys de fracàs, però això no vol dir necessàriament que sigui equivocada... només vol dir que s'havia de reestudiar a veure si la estratègia ("vendre" els Països Catalans) era equivocada o si el que era equivocat era la tàctica (la manera concreta de "vendre'ls"). Puc entendre que hi hagi gent que cregui que ha estat un error l'estratègia, però jo tinc la impressió que els errors són en un altra banda. Em sembla que es tracta més aviat d'errors a l'hora de plantejar-ho davant la societat valenciana més que no pas errors de la idea en si. Per poder-me decidir més clarament caldria que tingués molts més coneixements de les circumstàncies a València dels que tinc però la meva intuïció -diguem-ho així- va més pel cantó de pensar que ha fallat la tàctica. Tú parles de nacionalisme i d'independentisme com si al País Valencià fóra gran/extés i/o tinguera un grau d'acceptació o d'empatia tal com passa a Catalunya. T'equivoques de cap a rabo. Dir que eres "nacionalista" al PV ja és algo que a la gent li canvia l'expressió de la seua cara, ja que per als valencians és algo insòlit i a-normal. Per a ells això només és propi de catalans i bascos, i la nostra espanyolitat la portem (yo no) amb orgull i satisfacció. En definitiva, te consideren un bitxo raro hasta que te pregunten sobre la teua identitat. Personalment no tinc problemes, ja que sempre els parlo desde la seua perspectiva, me fico en la seua pell xq jo tb ho he sigut. Lo primer que te diuen és si "te consideres català"(i de manera despectiva)... Com jo ni ho sóc ni ho accepto que m'ho diguen, doncs tot solucionat. És molt més fàcil portar al teu terreno a la gent que des d'un principi t'hagueren enviat a fer la mà. I parlo en el cas dels jóvens, els que tenen una certa edat ja ni ho intentes... Per això crec que ja s'ha perdut massa anys i esforços en centrar-mos en un projecte, que en la nostra història recent, ha demostrat ser un projecte esgotat, caduc i que crea molts més recels i anti-paties que "bon rollet" entre els valencians. Alhora de proseguir en este projecte (tan legítim com qualsevol altre) només has de pegar un repassonet en la Història de València desde el 1960-2006 i voràs com de il-lògic i irresponsable és continuar encabotan-te en la realitat i en els sentiments de la gent del País; per una banda per continuar predicar en el dessert i, per l'altra, donar "arguments" a la lacra PePera i anti-valenciana. També estic en contra quan parles de blaverisme. Per a mi este moviment ja no existix, jo mai l'he conegut ni m'han parlat mai sobre este fenòmen. Els valencians desconeixen majoritàriament este moviment i encara més pels jóvens, que el 99% no en tenim ni idea (i a valència ciutat más de lo mismo). El PP és qui ha heretat eixe missatge anti-catalanista i són eixos "l'enemic" a combatre, junt als còmplices del PSOE. Com vols vendre un projecte quan este ja naix tocat? Només has de mirar les últimes manifestacions que fan desde el PP valencià quan hi ha algun indici de que algú desde Catalunya intente re-fermar eixe projecte. No vas vore la campanya que féren desde el PP quan Joel Joan llegí el manifest al Camp Nou? No veus lo ràpid i fàcil que és agitar a les masses quan es parla de la suposta defensa de les nostres senyes front als catalans? I la mani anti-catalana que feu Coalició pels carrers de València? O com utilitze la dreta de València desde la Transició fins al 2007 instrumentalització de la llengua? És una de les principals armes electorals que s'utilitza per aborregar al poble i no parlar de la Gestió que han fet en els 4 anys de mandat... Entre mils altres coses més. dictàmen de l'AVL, domini .cat, Estatut Català... Per mi, aquest canvi de perspectiva ha suposat una injecció d'optimisme, perquè si és correcte vol dir que, malgrat les aparences, no hem de preparar una estatratègia especial per al País Valencià, sinó només una tàctica diferent. Això representa un avantatge brutal per a l'independentisme. NO ENTENC EL QUE VOLS DIR. INTENTA EXPLICAR-TE MILLOR, PLEASE Primer detall: Suposo que estàs al corrent de l'èxit que ha obtingut al Principat la campanya per defensar un nou finançament, oi? En qui i com vols parlar de finançament, si els partits nacionalistes a part de minoritaris som vetats a tots els llocs? És molt fàcil desde el Principat parlar d'estes coses, ja que allí la consciència nacional és molt més gran i té molts més adeptes. I damunt teniu la difusió de TV-3, ràdios i periòdics. Ací no tenim res. ACPV ja va fer un estudi. El BLOC tb n'ha parlat. I què? Té alguna incidència? Si ningú se va a enterar tampoc... Només en alguns pobles i avant, pero poca cosa més. Si no tens mitjans de comunicació poca cosa tens a fer per la difusió del teu projecte. - Mireu, el que volem és una República Federal formada per València, Catalunya i les Illes He llegit bé lo que has escrit ? Això me sona molt utòpic i irreal. M'imagino la resposta de qualsevol valencià que no té ni idea de política: "Pos jo sóc de la Nació Espanyola, la nació de tots els valencians". PER ARRIVAR A PARLAR DE PP.CC PRIMER S'HA DE FER MOOOOOLTA PEDAGOGIA I REFORÇAR L'ORGULL DE SER VALENCIÀ I DE PERTÀNYER A UN POBLE I UN PAÍS COM EL NOSTRE. ACÍ NO TENIM CONSCIÈNCIA DE SER UN POBLE DIFERENCIAET D'ESPANYA. ACÍ N'HI HA SENTIMENT DE REGIót; I AIXÒ ÉS LO QUE S'HA DE CANVIAR. COMENÇA PEL PRINCIPI DELS PRINCIPI QUE ANEM MOLT ENDARRERITS PER PARLAR DE SEGONS QUINES COSES. El 50% de vots que trau el PP al PV són de gent valenciano-parlant. Ojo al dato. 
Edito: Tot plegat està molt bé però el to aquest condescendent a què treu cap?. A que no en sé tant de València com tu? A que sóc favorable als Països Catalans? Una mica de respecte, si la conversa ha de continuar. 
Xá, que ja t'he dit que venia de Pasqües... i no he pogut moderar el meu to, sorry, ho he fet lo millor que he pogut. Que ni vull anar de listillo ni de sobraet, només he exposat la meua humil opinió i avant. Si m'agrà el teu punt de vista i dóna gust llegir-te i tot, perque almenos ja reflexiones sobre la manera d'intercalar un missatge pro-PP.CC i que puga arrelar entre els valencians. Fuges de les típiques proclames i dels tòpics sobre els PP.CC i això ja és digne d'elogiar. Al igual que en JM Pero per a mi la situació és la que és i el primer objectiu és entrar per 1º vegada a les Corts i començar a crèixer fent molta pedagògia entre els valencians. Tot lo demés ja anirà tot sol. Vosaltres heu hagut d'esperar més de 20 anys per fer d'ERC un partit mitjanament gran i sòlid i amb aspiracions de continuar avançant. Al PV haurem d'esperar quasi lo mateix o més, per arribar a la situació on vosaltres esteu. Cada cosa mereix el seu temps. Ara lo que hauríes d'intentar fer, és passar alguna semaneta per algun poble valenciano-parlant del meu País i conversar en gent que políticament no estiga gaire implicat en estos temes... I després parlem sobre els "pros" i "contres" d'eixe projecte. 
ACPV ja va fer un estudi. El BLOC tb n'ha parlat. I què? Té alguna incidència? Si ningú se va a enterar tampoc... Només en alguns pobles i avant, pero poca cosa més. Veus, no ho sabia. Demano disculpes per la meva ignorància. Me n'alegro molt que alguna cosa s'hagi bellugat, però. Coneixes alguna web dedicada al tema de l'espoli al País Valencià? Ara lo que hauríes d'intentar fer, és passar alguna semaneta per algun poble valenciano-parlant del meu País i conversar en gent que políticament no estiga gaire implicat en estos temes... Segur que seria una experiència interessant. La gent ve a ser igual a tot arreu, a València i als antípodes: com menys embolics, millor i com menys novetats, més millor. Moltes de les coses que passen es poden resumir així. 
- Fent recerca per internet he trobat sobre el tema espoli o dèficit fiscal valencià: 1) http://www.diariparlem.com/content/view/736/30/ 2) El llibre "l'espoli fiscal: una asfíxia premeditada", editat per Edicions 3 i 4 a València l'any 2004, els autors són Ramon Tremosa i Jordi Pons Novell, que fan una aproximació a l'estudi i les balances fiscals de l'EURAM (eurorregió de l'arc mediterrani, formada per Catalunya, País Valencià i Balears). En trobaràs més informació a www.ramontremosa.com 3) i de esta pàgina açò: http://www.geocities.com/alquibles/balances_fiscals.html En el període 1991-1996, El País Valencià hauria aportat en aquest període el 2?5% del seu PIB (1.659?3 milions de pts./any). Per al País Valencià l?any 2003 el dèficit fiscal, segons la mateixa FUNCAS, seria del 2?4% del seu PIB (1.593 milions d?? - 0?264 bilions de pessetes). -I sobre el segon punt només t'ho deia per a que t'apropares una mica a la realitat valenciana. El contacte amb la gent és bo i molt saludable. Enraonant amb ells pots extraure moltes conclusions i molt vàlides per a esta qüestió