Un dels temps que em preocupen sovint és la integració dels nous immigrants (els vells, els immigrants espanyols, ja m'han demostrat que són anti-integració). Però deixem els espanyols de banda per un moment i centrem-nos en els nous immigrants. Si bé crec que els fluxos migratoris actuals haurien de minvar si volem vetllar per una correcta integració d'aquests nous ciutadans, també veig que ja que els tenim aquí tenim dues vies -o tenen ells dues vies-, o sigui la integració o l'auto-marginació. I si es tracta d'integrar-los, quina estratègia seria adequada per a ells per apropar-los a la causa de Catalunya? Sovint ens aferrem a la qüestió lingüística com si fos la nostra única arma, però creieu que caldria explotar noves vies? Penseu que un immigrant que no parli català però que comenci a simpatitzar amb Catalunya tard o d'hora voldrà aprendre català, això és de calaix, per tant el tema lingüístic vindrà després de l'altre. Com us ho faríeu per fer apropar els nous immigrants cap a la nostra causa? Amb què podríem seduir-los a part de la llengua? 
En el meu cas va ser una seducció col·lectiva, l'actitud de les primeres persones que vaig conèixer, gent calorosa, oberta... em va donar ganes d'anar més allà. I vaig començar a escoltar música, a llegir literatura catalana, tot aixó demanant consell a la gent del meu voltant (que escolteu, que llegiu?). Pot semblar ridícul, ja sé que aquí hi ha una relació conflictiva amb TV3, però la gent engantxada al Cor de la Ciutat, a Vendelplà, poquet a poquet es va integrant a la vida catalana, veuen com es viu a dins de les cases catalanes. Mai hom pot intergrar-se tan bé com compartint la vida diaria dels seus veïns. Veure com viuen, que menjen quins sons els seus costums, participant a les festes populars... Potser una de les primeres vegades on m'he sentit catalana/integrada va ser quan vaig anar a casa de l'àvia d'una amiga meva a menjar calçots. Obrint el vostre cor, els donareu ganes d'integrar-se. 
D'on ets? 
de París. No sé si els comunitaris entrem dins de la categoria "nous immigrants", però crec que com tots el que no han viscut tota la seva vida a Catalunya ens hem d'integrar.
Sacrilegi! Una parisenca parlant "patuès"? Ets una mala francesa! Com ja has pogut comprovar, quan un immigrant parla català per als catalans deixa de ser un immigrant i passa a ser català. A diferència dels espanyols, doncs, ja que per als espanyols encara que un immigrant parli espanyol per ells sempre serà un immigrant. Benvinguda siguis a aquest país mil·lenari que és Catalunya! 
Mai he sigut ni orgullosa ni vergonyosa de ser parisenca (la ciutat és preciosa, però la gent, és com a tot arreu, hi ha gent maquissima i altres molt capullos), i sempre vaig ser anti-patriotista, ho trobava patètic. I ara, a més de ser "mala francesa" com dius, vaig pel món amb el burro al abric, amb la senyera al balcó... i quan penso al 18-F que feliç estava cantant l'Estaca i fent onejant la senyera... M'heu enamorat... 
Blandine, pots explicar una mica com t'ha sorgit aquest amor per Catalunya? M'heu enamorat... És que els catalans som molt ben plantats. 
 Una fiblada (així es diu "flechazo", oi?) no s'explica. Realment, no sé com m'ha sorgit aquest amor. És una sensació estranya, m'he sentit bé a Catalunya des del primer moment. Encara que m'agradi tornar a França, sempre faig el mateix arribant al Prat, respiro ben fort, i penso "ja estic a casa". Tinc mil coses que expliquen com noto aquest afecte: És molt estrany (em repeteixo): tinc la pell de gallina escoltant "Al vent", "L'Estaca", "El cant dels Ocells"... El diumenge següent a la victòria del Barça, al terrat del meu edifici, sentia perfectament el que passava al Camp Nou (el vent portava els crits), i davant del "Visca Catalunya" dit i repetit per tota l'afició, se?m van mullar els ulls. Escrivint-ho sembla ridícul i suposo molt difícil d'entendre per a vosaltres, i la veritat és que per a mi també. Quan deixes a la gent l'oportunitat de conèixer-te, les probabilitats que es creï una relació son molt altes. Em vau deixar temps de conèixer-vos, sense mai pressionar-me, sempre ajudant-me a parlar al meu ritme, corregint-me (per petició meva), acollint-me com si fos una més. Sóc curiosa, parlo molt (i no tinc vergonya de fer-ho), i pregunto tot (demaneu al Perot! que no es cansa d'explicar-me coses de política i d'història catalana). La gent sempre ha pres el temps d'escoltar, de contestar-me i d'ajudar-me. No sé si és que vaig tenir la sort de conèixer "sols", però com no estimar una gent així? I si quan estimes, tens ganes d'entendre, és un cercle virtuós, més entès més estimes, més estimes més vols entendre... I sent sincera, la vostra reacció davant de la meva actitud puja l?ego, i dona ganes de seguir en aquest camí! Quan la gent em sent parlar català, la pregunta (ridicula) sempre és la mateixa "oi que has après català pq has tingut un noviet català?" Que s'ha d'aprendre el català per una persona? No es pot aprendre el català per un poble? Per una cultura com la catalana? No sé si hauré contestat a la teva pregunta però m?hauràs fet reflexionar sobre aquest amor. Doncs gràcies. 
No sé si hauré contestat a la teva pregunta però m?hauràs fet reflexionar sobre aquest amor. Doncs gràcies. A disposar. Has respost perfectament la meva pregunta, i amb un català que ja voldrien molts que porten aquí quaranta anys. T'ho dic de debò. Escrivint-ho sembla ridícul i suposo molt difícil d'entendre per a vosaltres, i la veritat és que per a mi també. De ridícul res, i gens difícil d'entendre. Jo també he sentit el mateix que tu cantant L'estaca, o sentint el Cant dels Ocells interpretat pel gran mestre Pau Casals... No sé de qui és aquesta frase, però m'agrada molt i crec que és un bon complement a les teves explicacions: El cor té raons que la raó no comprèn. Benvinguda, doncs, a casa teva, i espero que t'hi quedis molts anys. Exemples com el teu emocionen i donen coratge per continuar endavant. 
Serà casualitat però aquesta frase és del filòsof francès Pascal... I un altre cop, mercès! 
A tu per culturitzar-me!