Hola! Avui és la diada de Sant Jordi. Tots vosaltres ja ho sabeu. Fa uns dies, encara no sabia quin era el dia quan se celebra la festa potser més catalana que hi ha. La veritat és que mai no m'han interessat gaire les festes populars. Encara que vaig viure a Barcelona per dos anys, no em vaig adonar gaire de la cultura popular que s'hi expressa. Però això només és una anècdota. Vaig néixer a Alemanya i també hi vaig viure els primer dotze anys de ma vida. Els meus pares mai no em van introduir en el misteri de la cultura popular. A la regió on visc tampoc no té gaire influència. Cada cop es perd més. Potser per això em van sorprendre les múltiples manifestacions d'allò que diem "Volkskultur" en alemany i que són pròpies dels Països Catalans. Vull aprofitar l'ocasió per parlar d'un tema d'interès. Tal vegada sobreestimo la importància de la llengua catalana quant a la seva cultura en general perquè sempre m'ha interessat força. En fi, durant els dos anys que vaig ser a Barcelona em vaig adonar de que realment no necessites ni saber un sol mot de la llengua considerada pròpia. Hauria pogut anar-me del país sense haver après ni de dir "adéu". I per què? Per què tots els barcelonins catalanoparlants em van fer la vida molt fàcil. "Que no ets d'aquí? Vale, pues hablamos castellano." Sí, molt bé. deixeu saber als turistes i immigrants que realment el català no els serveix per res, no cal que l'aprenguin perquè sols és el que parlen "los catalanes". El català com a una mena d'idioma 'indígena' com si fóssim a l'Àfrica negra. Durant dos anys no em va passar ni una sola vegada que una persona m'obligués a parlar tres paraules en la llengua nacional. Ni una sola vegada. Si no hagués pres la decisió personal que català val per alguna cosa i que és bo aprendre'l, encara ni sabia pronunciar mitja frase en aquesta llengua. Això és la situació tal com la vaig experimentar jo. Però després vénen els polítics catalans i diuen que el coneixement del català ha crescut no sé per quants punts en la joventut del país. La coneixença de l'idioma no ens serveix per absolutament res si no el parlem amb els estrangers. Són ells els que formen una part cada cop més important de la societat. Però el complex d'inferioritat inconscient que encara patim ens impedeix l'ús plenament normal de la llengua. Quina n'és la solució? Parlem en català, i si no ens entenen sempre ens queda l'anglès. I si no parlen anglès? Doncs aquest ja és el seu problema, no pas el nostre. És dur, alguns diran que és una mostra de mala educació. Jo diria que és una mostra de fidelitat davant dels teus orígens, enfront de la teva identitat irrenunciable. Visca la llengua! 
Aquest és un problema molt seriós, tens tota la raó, però el seu punt d'origen es troba en el fet que ens OBLIGUIN a aprendre l'espanyol en el context polític amb el qual ens trobem (formem part de l'estat espanyol). Tot i això, mai he parlat en espanyol a ningú que no m'ho hagi demanat i, a més, primer li pregunto la procedència, perquè si és de Catalunya jo tinc el dret legal de parlar-li en català. A més, com que no he hagut de parlar quasi mai en espanyol, em costa molt parlar-lo (escoltar cap problema, però saber quina paraula dir...)
Home, sort teva. No suposo que visquis a Barcelona, allà sí que t'obliguen a saber parlar impecablement en cristiano. No és cap problema no saber català, el que sí que has d'aprendre és castellà. Si fos possible desoficialitzar l'espanyol tindríeu més temps per aprendre l'anglès, un idioma cent vegades més rellevant que no pas l'espanyol. D'aquesta manera, el llaç amb la resta d'Hispània es perdria a poc a poc. I, finalment, la possibilitat d'una independència seria molt superior. 
Si, jo sóc d'una petita ciutat del gironès, i això m'ha permès no haver de parlar castellà mai per obligació, però aquest últim any m'he semi-traslladat a Barcelona i tampoc he hagut de parlar en espanyol. Això només és un cas particular i, per tant, tampoc cal donar-li gaire importància. Ah, però tampoc crec que hagim d'estudiar l'anglès obligatòriament, sinó que s'hauria de crear un nou esperanto que si que fos obligatori per a tothom. Tot i això la obligatorietat o opcionalitat de l'esperanto és un tema que prefereixin que primer aclarin els mateixos lingüístics quan d'aquí un temps s'hi posin a treballar.
A, volia preguntar-te si em puguessis dir alguns gironismes. Crec que dieu "la fred" enlloc de "el fred" (comme en français: "la froide") També dieu "mengem pas" en comptes de "no mengem", per exemple. No sé si parles dialecte, si és el cas seria interessant saber quins altres mots propis de Girona hi teniu. 
Mira, molt sovint neguem sense utilitzar la partícula "no", i enlloc d'ella fem servir poc que "verb" pas, com en el rossellonès, però el que jo et digui no sé si serveix per a tot el gironí, només sé que a Banyoles i les seves contrades va així. També fem servir el mot "esparxar" per a parlar de quelcom que ens hagi caigut en algun lloc difícilment abastable. Ara, el millor de tot són els insults, perquè et podem sortir amb qualsevol cosa, i de vegades jo en dic algun i la gent se'm queda mirant. Suposo que també et saps els típics, que són l'ús dels verbs "cardar" i "fotre" enlloc del verb fer (però ho diem sense ànim d'insultar ni res d'això), no diferenciar el masculí i el femení possessius (la meu mare)
no té res a veure però molta gent del Vallés diu ''mea mare'' en comptes de ''la meva mare'' 
Què curiós perquè en llatí (pel que sé jo ) el possessiu femení també és 'mea'. Per exemple: "Lingua mea patria mea est." 
bé col·loquialment el possesiu també s'abrevia i és diu per exemple; ''ma mare'' (com el mi castelà) encara que en el registre escrit bens pocs cops s'usa i no entés mai perquè! 
Tampoc no ho entenc, la veritat. El català es caracteritza per una gran varietat de pronoms (o adjectius) possessius: mon pare, ma mare; el meu pare, la meva/meua mare. I clar, a les Illes a més diuen: es meu pare, sa meua mare. 
La meua mare també ho diem molt per Banyoles
Perdona, "encara que siguin DIALECTALS es poden utilitzar."