Si us plau, preneu-vos la molèstia de llegir-ho, tot i ser una mica llarguet, sobretot els que voleu tenir debat i passar de tants fils frikis i salsaroseros... En aquests dies plens d'efemèrides, es multipliquen els homantges i recoratoris a la 2ª República española, alguns dels partits que ens governen s'hi han posat amb molta il.lusió, deixant mostrar el seu republicanisme que durant la resta de l'any mantenen guardat a les bosses del Boulevard Rosa. Però la pregunta és, es mereix la República homenatge a Catalunya? Les forces catalanistes van ser unes de les principals inductores de la república, tot cooperant amb els socialistes i republicans de Madrid. D'aquestes reunions en sorgí el pacte de San Sebastià de 1930, en el qual s'assegurava per Cataunya un Estatut d'Autonomia, i es negava (ai! carai!) el dret a la autodeterminació. La República va venir, i certament va extendre els drets socials i polítics: cal destacar-ne el sufragi universal, la reforma educativa, i la incipient reforma agrària (una mica xurrera). Però i per Catalunya, i per la reivindicació nacional? merda i traició, com sempre. La pressió de Macià per forçar el federalisme proclamant la República Catalana no va servir de res, i els unitaristes españols s'imposaren declarant en la seva Constitució a la República com un "Estat integral", és a dir, d'aquets que fan cagar perquè porten fibra. L'estatut de Núria tramitat a les Cort españoles rebé l'oposició de la dreta de sempre, però també d'intel.lectuals com Unamuno i Ortega i Gasset; tots sabem que quan l'intel.lectulitat s'ajunta amb españolisme, la primera queda força limitada. Les retallades foren brutals. El finançament era pèssim, inferior al de la Diputació Foral navarresa durant el franquisme. I en educació, buf!!!: l'ensenyament del castellà obligatori,, i a les escoles on un mínim de 40 nens fossin de parla castellana, es mantindrien aules per a l'ensenyament en castellà. I les competències en ensenyament eren de l'Estat, així que no es podien crear escoles de llengua catalana i programes propis. Els mestres no tenien perquè saber català com a funcionaris de l'estat que eren. El sistema autonòmic arriba a la crisis el 34, com bé sabem. Aquests són alguns dels elements de debat, n'hi ha molts més tan de positius com de negatius, afegiu-ne si su plau. Es mereix cap consideració la 2ª República per part d'una nació oprimida també per ella?? 
Forum interessant ( i per cert, mercès  Rosa Maria  per elevar una mica el nivell de debat al racó ), aquest és un tema de que sé poc. M'agradaria aclarir una cosa: m'ha sobtat en un altre fil on van citar la proclamació de Macià de l'estat Català dins una "Federació de Repúbliques Ibèriques". Però als anys 30 ( o en altre època ) mai no va haver una federació "ibèrica", entesa com incloent-hi Portugal. A què es referia això ? Era un nom "alternatiu" i un poc eufemístic per una eventual federació de les nacions que feien part de l'estat espanyol ? Salut
És que l'única viabilitat d'una republica federal aquí seria ibèrica. Per què? M'explico. Una República federal partiria dels reconeixements de les diferents nacions espanyoles, segurament gràcies a les reclamacions de catalans, bascos... naixeria. I doncs, si reconeixem que som una nació, per quins set sous encara hem de ser sotmesos a un estat supranacional? Llavors l'únic vincle possible és la ibericitat, per tant la inclusió, dí, de Portugal, segurament dins del mateix estat federat que Galícia. La il·lògica del temna és que el dia en què es donguin les condicions necessàries per a això ja no vindrà d'aquí separar-nos completament d'Espanya, per això la ibericitat, per mantindre'ns-hi lligats. M'he explicat? 
Bé, crec que entenc la teoria, però em sembla que barreges un poc el contexte dels anys 30 amb l'actualitat. De tota manera, no recordo haver mai vist que s'hagi discutit a Portugal als '30 una eventual federació "ibèrica".
Ona escrigué: De tota manera, no recordo haver mai vist que s'hagi discutit a Portugal als '30 una eventual federació "ibèrica". Ni a Espanya tampoc, el Macià ho va dir en un context "espanyol", referint-se als diferents pobles d'Espanya que podrien conformar una suposada "confederació" de nacións sobiranes, res a veure amb Portugal. El fet va ser curiós, doncs Macià va proclamar "l'Estat català", unes hores abans que es proclamés oficialment "La República", és a dir, tenint en compte la legalitat vigent es trovava "fora de la llei", i el més curiós de tot és que el Macià va ser uno dels que van fer "El pacto de San Sebastián", a l'Agost del 1930, on diferents líders polítics i intelectuals van pactar fer feina tots plegats per tirar abaix la Monarquia d'Alfonso XIII i proclamar la "República Espanyola". Doncs bé, eixe "suposat" "Estat Català" va durar tres dies només, després es van tirar enrera i van negociar amb les autoritats republicanes espanyoles la creació de la "Generalitat de Catalunya" i la proposta per fer un "Estatut de Catalunya", l'Estatut de Núria, al 1932. La "Federació Ibérica" no ha estat mai una questió seriosa, no crec que ningú vulgui això ni fins i tot avui dia (deixant de banda a l'Iberiquinho, clar) . Salut. 
Mercès. Doncs de certa manera seria com jo dic amunt, un nom eventualment més acceptable per a catalans, bascs i gallecs però del què farien part les nacions només de l'estat espanyol. I saps si va ser com una idea unilateral d'alguns sectors catalans ? Seria com una tentativa de Macià d'una via eventualment més acceptable per el règim espanyol, que probablement no acceptaria la independència total ? Salut
Pel qu'he llegit sobre el tema, el Macià era ..., diguem-lo aixì més "tirao p'alante", va fundar al 1922 un partit clarament independentista català que es deia precisament "Estat Català" (que als anys 30 va esdevenir clarament en un partit feixista), i tantmateix Lluis Companys era més "moderat" i acceptava "La República Espanyola", fins i tot, abans del famós discurs del Macià a la Plaça de Sant Jaume, Companys va izar la bandera "Republicana espanyola". Podem dir que Macià era mes idealista i Companys més "possibilista" (va pactar amb les forces d'esquerra espanyoles). A la resta d'Espanya no hi va haver cap opció independentista més, només es volia proclamar la República i tirar abaix la Monarquia, després, un cop proclamada la República, cadascú va fer la "guerra" pel seu compte, els uns volien dur a terme els ideals republicans de progresso, educació, llibertat i igualdat i els altres volien fer directament la revolució (anarquistes, comunistes i en gran messura els socialistes de la época....). Tot va acavar com "el rosario de la aurora" ..... un caos, tu, no cal que expliqui el final d'aquesta aventura, tant de bó que la história no es torni a repetir ... 
David escrigué: va fundar al 1922 un partit clarament independentista català que es deia precisament "Estat Català" (que als anys 30 va esdevenir clarament en un partit feixista). Avui dia no hi ha cap historiador o historiadora seriós que consideri l'Estat Català dels anys 30 un partit feixista. Si tu et creus millor que els millors dels historiadors i ho sostens, almenys tingues la dignitat i honradesa d'aportar arguments o fonts acreditades. És el mínim que es pot esperar quan hom realitza acusacions tan greus. Salutacions. 
 1. Sobre las insurrecciones de octubre de 1934 En octubre de 1934, una serie de insurrecciones contra el Gobierno reaccionario del radical Lerroux y de la CEDA; cuyo hombre fuerte era Gil Robles, aunque sólo tenía la cartera de la Guerra; estallaron o abortaron en España. La más importante de todas fue la de Asturias donde los obreros armados resistieron 15 días contra el ejército, que acabó por aplastarlos: presionalos por Dencàs, líder del Estat Català (organización nacionalista, poderosamente influenciada por el fascismo musoliniano y a la que veremos en acción contra los libertarios, en 1937), Companys intentó aprovechar el proyecto insurreccional, iniciativa del ala izquierda del Partido Socialista que fracasó en todas partes, excepto en Asturias. El 5 de octubre, desde el balcón del Palacio de la Generalitat y al parecer sin convicción alguna, proclamo la independencia del Estado catalán en el seno de una República federal española (¿?). Madrid envió sus tropas para acabar con esa secesión. Companys hubiera querido pedir la colaboración de la CNT (que por otra parte, era hostil a ese putsch nacionalista cuyos líderes se oponían a ello tanto como el Gobierno central de Madrid), pero los principales animadores del complot, Dencàs y Badía, el jefe de la policía, se negaron tajantemente. La policía llegó incluso a aprovechar el putsch para detener a algunos militantes anarquistas. Todo acabó muy de prisa, el ejército cercó la Generalitat y después la tomó por asalto deteniendo a Companys, sin que hubiera una verdadera resistencia. Los escamots, la organización militar de tipo fascista de Dencàs, ni siquiera participaron en la lucha. El propio Dencàs, huyó a la Italia fascista. Según Brenan (El Laberinto español, Ed. Ruedo Ibérico, París, 1962, págs. 214-215), el putsch fue un golpe montado por la CEDA y los monárquicos para acabar con la autonomía catalana y Dencàs y Badía, el jefe de policía, actuaron como agentes provocadores. Además, Gil Robles se enorgulleció de ello en la tribuna de la Cámara de Diputados. Se le ha reprochado a la CNT-FAI su pasividad durante esos acontecimientos de Barcelona. Hubieran debido actuar, no a favor del fascista Dencàs, ni siquiera a favor del republicano Companys ?quot;manipulado por el primero?quot;, sino para ayudar a los mineros asturianos organizados dentro de la Alianza Obrera CNT-UGT y que estaban asediados en Oviedo. Los anarquistas se defienden (aunque algunos admiten el fundamento de esta crítica) diciendo que era absurdo pretender escoger entre la reacción catalana y la reacción «madrileña», pero también alegando que la CNT estaba diezmada después de los levantamientos de enero de 1932, enero de 1933 y diciembre de 1933; había sufrido una cruel represión y miles de militantes estaban prisioneros (César M. Lorenzo, Los Anarquistas españoles y el Poder. Ed. du Seuil, pág. 85.) Pretenden que este argumento sea válido para Barcelona, Madrid, Zaragoza, etc. (Text extret del llibre "REVOLUCION Y CONTRAREVOLUCION EN CATALUÑA. Carlos Semprún Maura. 1978) 
Ucelay da Cal té alguns escrits interessants sobre el tema: Title: The Shadow of a doubt: fascism and communist alternatives in Catalan separatism, 1919-1939 Authors: Institut de Ciències Polítiques i Socials. Barcelona, Catalunya Ucelay Da Cal, Enric Crec que es pot baixar el PDF.