Al diari "El País": http://www.elpais.es/articulo/espana/PSOE/impone/definicion/Andalucia/realidad/nacional/reforma/estatutaria/elpporesp/20060417elpepunac_6/Tes/ Algu pot explicar-me com es que Andalusia pot definir-se com "realitat nacional" o "nacionalitat" com ho farian Catalunya i Euzkadi ??? No conec bé Andalusia, pero em pareix que les histories de Andalucia i de Castella son molt lligats... No tenen Andalusia i Castella la mateixa llengua, la mateixa identitat ??? Hi ha cert regionalisme a Andalusia, pero nacionalisme ??? Andalusos es senten una nació ??? 
us sona Al-Andalus? 
L' Al-Andalus no era l' actual Andalusia. Lleida i Tortosa formaven part de l' Al-Andalus: 
et diré més, el teu mapa és el de la fase mitjana de l'evolució de la conquesta àrab, van arribar fins a poitiers si no m'equivoco 
T'equivoques. Primer, el domini musulmà sobre la península, Al Andalus, va tenir tres etapes principals: 1- L'Emirat de Còrdova. Oficialment depenia del Califat de Bagdad, encara que amb un alt grau d'autonomia. La capital era a Còrdova. En aquesta fase la invasió musulmana va ocupar gairebé tota la Península i va arribar fins al sud de França. No obstant, desprès de la derrota de Poitiers van perdre ràpidament les posessions al sud de França i una part al sud dels Pirineus. Barcelona va ser conquerida pels francs el 825. 2- El Califat de Còrdova. Es va independitzar de Bagdad i va formar un Califat independent, també amb capital a Còrdova. Amb el govern de l'hâjib Al'Mansur arriba al seu màxim poder polític. Els regnes cristians es consoliden aprofitant periodes de relativa debilitat de Còrdova, però sempre són clarament inferiors en poder al Califat, i sovint li reten tribut. Durant aquesta època, per exemple, Barcelona va patir un terrible saqueig (el 985), que va ser decisiu per tal que Borrell II decidís independitzar-se dels reis francs. El mapa que ha posat en Pitu seria d'aquesta època. 3- Els regnes de taifes. Desprès de la mort d'Al'Mansur, el seu fill Abd al'Malik hereta el seu lloc, però mor poc desprès asassinat (es creu que pel seu germà Ibn Sanchul). Això dóna lloc a lluites pel poder que acaben amb la disgregació del Califat en els anomenats regnes de taifes. Aquests són diversos regnes musulmans independents que pugnen entre ells. La seva debilitat per separat afavoreix que els puixants regnes cristians els conquereixin o obliguin a pagar tributs. Aquesta fase va del 1009 al final de la conquesta pels cristians (1492). Durant totes aquestes èpoques Al'Andalus va mantenir una cultura molt desenvolupada, clarament superior a la dels regnes cristians peninsulars. Els regnes de taifes van tenir moments de gran esplendor, però també altres en que les expressions culturals es van veure reprimides per les onades d'invasors musulmans nord-africans (almoràvids i almohades), de caràcter fonamentalista. Per tant, Al'Andalus inclouria, en diverses èpoques, des de Cadis fins a tota Catalunya. Encara que n'excloguem les zones conquerides ràpidament pels cristians (Galícia, la costa cantàbrica, les zones properes als Pirineus i part de Catalunya, més o menys fins a Barcelona), la seva extensió és molt superior a l'actual Andalusia. De fet, amples zones de Castella Nova, Extremadura i València van ser conquerides en dates molt properes a la conquesta de Còrdova i Sevilla (s. XIII). Si Còrdova i Sevilla són hereves d'Al Andalus, igualment ho serien Toledo, Càceres i Múrcia, per exemple. Andalusia pot ser una nació o no, però sens dubte no pot incloure Al'Andalus com a precedent històric per a defensar-ho. 
el mapa és del teu segon punt dos, té 3 etapes, la mitjana és la segona no...? 
El mapa probablement seria de l'època del Califat o principis de l'època de taifes. No ho puc assegurar sense consultar-ho, les fronteres no eren estables (ni fixades, no hi havia línia fronterera ni guàrdies de fronteres). El mapa se sembla a la divisió territorial que hi hagué entre els s. X i principis del XII. Per cert, em corregeixo: Barcelona va ser conquerida el 801. 
Només un apunt, als sarrains no els interresava l'europa de més enllà de l'ebre, odiaven el territori europeu ja q1ue el veien desposeit de vida i de les condicions minimes per viure, segurament si haguessin volgut haguessin arrassat França, a part cal tenir en compte que en aquella epoca els Musulmans eren molt més avançats que els europeus (de fet els europeus coneixeren els gentils, romans i sobrtot grecs) gràcies a les traduccions sarraines i hebrees) 
Això no és tan clar. La superioritat cultural no implica superioritat militar o demogràfica. Haurien pogut els sarraïns conquerir els territoris més enllà dels Pirineus si hagueren volgut realment? No se sap, ni sabem si van voler fer-ho. El cert és que van començar a conquerir-los i que varen ser derrotats i expulsats de la part que havien conquerit. Si hagueren posat més interès haurien pogut tornar-hi? No h sabem. 
tenint en compte que la peninsula iberica era considerada l'éden musulmà i les altres terres gelides, plujoses i infidels..... evidentment tampoc crec que haguessin envait tota europa però ja saps com funcionaven les guerres en aquella epoca no tenén res a veure amb ara podien durar centenars d'anys... 
tenint en compte que la peninsula iberica era considerada l'éden musulmà i les altres terres gelides, plujoses i infidels..... No generalitzem. No crec que la costa mediterrània francesa, per exemple, es pugui considerar "gèlida i plujosa" sota cap criteri. I infidels ho eren totes, aquí estava la gràcia de conquerir-les. Per cert, de part de la península també van ser expulsats. Barcelona va ser conquerida pels francs el 801, quasi 90 anys desprès de la invasió musulmana. No la varen abandonar, van ser expulsats militarment. No els interessava? Com ja t'he dit, no sabem què volien fer, ni què haurien fet de no haver estat derrotats. El cert és que van invaïr un bon troç de l'actual França, i que nomès la van abandonar desprès d'una derrota militar. Si no hi van tornar perquè no els interessava o perquè militarment no ho veien clar, no ho sabem; probablement fora una barreja de les dues coses: els interessava fins a fer un cert esforç militar, i no més enllà.