Les lleis reguladores de la separació i el divorci no són, en cap cas, discriminatòries per raó de sexe. Però el fet és que el model social -segons el qual la mare és qui millor pot fer-se càrrec d'un fill- i la jurisprudència fan decantar la balança gairebé sempre en favor de la dona. El pare se sent discriminat i reclama la igualtat davant la llei, sobretot per la custòdia dels fills. En la ruïna... X i Y s'acaben de separar. La sentència ha atorgat la custòdia del fill de vuit anys a Y, la mare. En conseqüència, és la mare qui té ús de l'habitatge i qui gestionarà la pensió alimnetària del fill fins que aquest sigui independent econòmicament o deixi d'estudiar. En aquesta situació X ha de fer front a les càrregues econòmiques derivades de la sentència de separació, i a més, a les despeses que comporta iniciar una nova vida. Càrregues establertes a la sentència: En base a un sou de 1.500 Euros mensuals de l'home i de 1.000 euros mensuals de la dona: Pensió alimentària per un fill: 318 euros + Pagament de la meitat de la hipoteca del pis: 300 Total sentència = 618 Euros I per començar una nova vida: Lloguer d'un pis: 600 Euros Manutenció i despese per llar: 200 Euros transporti roba: 100 Euros Total despeses: 900 Euros. Les despeses de X després de separar-se = 1.618 Euros Al pa, pa i al vi, vi. Font: El Temps( núm. 1.135). 
Amb familiars molt propers que treballen al ram un avís als homes: Tal com estan les coses avui en matèria del divorci, tenir un fill fa que sigui una decisió molt més crucial per un home ke per una dona. Abans de tenir-ne cap s'ha d'estar pleníssimament convençut de ke la mare del xiket serà la dona de la teva vida... Perquè si llavors el matrimoni es trenca perds moltíssim poder econòmic i a més, perds el teu fill. Jo estic molt espantat per akest tema. 
Jo també. 
Doncs a mi em continua semblant pura demagògia. 
Ja et dic ke a la meva familia akets temes són el pa de cada dia... I la meva mare, ke és dona i només té dos fills (dos nois) sempre ens ho diu, i no ho fa per demagògia, ho fa perkè ens estima i vol el millor per a nosaltres. Però ha aconseguit espantar-me, llavors que no vingui a rallar-me de ke vol ser àvia!!!! 
A casa meva, quan els meus pares es van separar els tres fills vam anar a viure amb ma mare, i no perquè ho dictaminés així el jutge, sinó perquè mon pare, al cel sia, no podia mantenir-nos. La decisió judicial va ser que havíem d'estar dues setmanes a casa de l'un i dues setmanes a casa de l'altre. 
Estem parlant de dades globals, no casos concrets. 
Les dades globals no existeixen, existeixen els casos concrets. De fet, és una demagògia molt clara: En una classe de tres, dos alumnes treuen un 4 i un alumne un 10. Mitjana? 6, un aprovat alt de mitjana d'aquella classe quan només un ha aprovat. Què vull dir amb això? Que aquestes dades són irreals. Cadascú a casa seva sabrà què li passa i per què. 
Mira, jo no estic defensant que es canviï la llei, o que els jutges la interpretin d'una manera diferent. Doncs en un divorci (estem parlant de divorcis amb fills que encara depenguin dels pares) al primer que cal protegir i assegurar-li la qualitat de vida és AL FILL que no té culpa de res. Un cop dit això si que et diré que normalment (i jo no diré ke ekivocadament) els jutges creuen ke akesta protecció el fill només l'aconseguirà amb la mare. Llavors no és que el pare perdi la casa on vivia, doncs la meitat de la propietat segueix sent seva, però no en podrà disposar fins que el fill aixeki el vol de casa, per tant se n'ha de buscar una altra i, segurament, seguir pagant la que tenia (o malvendre la seva part a al dona). A part del canvi de vivenda, caldrà pagar la pensió alimentària al fill. I a part d'això el ke és més trist, el fill el perds, perkè normalment sols el pots tenir una tarda a la setmana i un cap de setmana de cada dos (això s'inverteix al mes de vacances). I això fa que la relació amb el fill passi a ser molt més distant i falsa. Només dic, i em reafirmo en això: ke al tenir un fill has de tenir molt clar que la mare d'akest nen ha de ser la tteva dona per tota la vida per tant n'has d'estar completament enamorat i lluitar sempre (almenys fins ke els fills es valguin per si sols) perke akesta relació no es deteriori. Això o menjar merda. 
D'acord, però per quin motiu dius que la custòdia recau en la mare? En tots els casos que conec la custòdia ha estat compartida, excepte en el meu, i pels motius que ja t'he posat més amunt... 
La custodia per part de la mare o compartida.... Això tant dóna, ja ke el nen mai canvia de domicili familiar i l'home (gairebé sempre) ha de canviar de domicili i buscar-ne un altre. I llavors cal pagar un altre lloc on viure i una pensió per mantenir el fill a la dona. Jo parlo de les conseqüències econòmiques que pot tenir un divorci per a un pare, que són nefastes. La dona també perd poder adquisitiu (en general) però força menys. En general un divorci ressenteix força l'economia general de la família i coses que podien fer abans els dos pares i els nens junts, ja mai més es podran fer. Només hi ha una cosa que em sembla profundament injusta (sent jo un noi): La causa del divorci no importa, és a dir, a un jutge a l'hora de dictar sentència, tan li fa que tu com a home i pare t'hagis portat malament amb la teva dona i amb el teu fill i que aquest fet faci impossible la convivència com que la dona un dia per l'altre decideixi canviar-te pel repartidor de butà. Al jutge tant li fot. Si ets home menges merda. Per tant em reafirmo amb tot el ke he dit en akest fil: A l'hora de tenir un fill, has d'estar plenament enamorat i confiar cegament amb la dona i a estar disposat a aguantar moltíssim almenys fins que el fill no comenci a valdre's per ell mateix. 
És cert que en un divorci tots dos cònjugues hi perden mols quartos i les criatures són les que més hi perden pel fet mateix del divorci dels pares. Ara bé, tots dos hi perden el mateix, oi? Ambdós es queden la meitat de la casa familiar (per què sempre ha de marxar l'home? Això no crec que ho digui pas un jutge, éws més conec casos en què qui ha marxat ha estat la mare), ambdós tenen la custòdia del fill a parts iguals, etc. 
Deus estar rodejat d'excepcions tu! tots dos hi perden el mateix, oi? NO Ambdós es queden la meitat de la casa familiar (per què sempre ha de marxar l'home? Això no crec que ho digui pas un jutge, éws més conec casos en què qui ha marxat ha estat la mare), Ki és queda al pis i no canvia de residència, és el nen, per allò d'intentar que la seva vida per ell canviï el menys possible. Per tant ki es quedi el nen, es queda vivint al pis. Per tant tot i ke la propietat del pis no es modifica, sí que se'n modifica el dret d'ús i fruit durant molts anys. ambdós tenen la custòdia del fill a parts iguals, etc. Això deu passar en un matrimoni de cada deu. Normalment, menys al més de vacances als homes ens toca un cap de setmana de cada dos i una tarda a la setmana. 
ERgo, aquests casos que m'has exposat són injustos i discriminatoris, tens tota la raó. Jo, el que volia fer entendre és que parlar globalment és desvirtuar la realitat, i així com hi ha aquesta mena de casos, també n'hi ha en què les resolucions judicials són absolutament justes i igualitàries.