Les lleis reguladores de la separació i el divorci no són, en cap cas, discriminatòries per raó de sexe. Però el fet és que el model social -segons el qual la mare és qui millor pot fer-se càrrec d'un fill- i la jurisprudència fan decantar la balança gairebé sempre en favor de la dona. El pare se sent discriminat i reclama la igualtat davant la llei, sobretot per la custòdia dels fills. En la ruïna... X i Y s'acaben de separar. La sentència ha atorgat la custòdia del fill de vuit anys a Y, la mare. En conseqüència, és la mare qui té ús de l'habitatge i qui gestionarà la pensió alimnetària del fill fins que aquest sigui independent econòmicament o deixi d'estudiar. En aquesta situació X ha de fer front a les càrregues econòmiques derivades de la sentència de separació, i a més, a les despeses que comporta iniciar una nova vida. Càrregues establertes a la sentència: En base a un sou de 1.500 Euros mensuals de l'home i de 1.000 euros mensuals de la dona: Pensió alimentària per un fill: 318 euros + Pagament de la meitat de la hipoteca del pis: 300 Total sentència = 618 Euros I per començar una nova vida: Lloguer d'un pis: 600 Euros Manutenció i despese per llar: 200 Euros transporti roba: 100 Euros Total despeses: 900 Euros. Les despeses de X després de separar-se = 1.618 Euros Al pa, pa i al vi, vi. Font: El Temps( núm. 1.135). 
Amb familiars molt propers que treballen al ram un avís als homes: Tal com estan les coses avui en matèria del divorci, tenir un fill fa que sigui una decisió molt més crucial per un home ke per una dona. Abans de tenir-ne cap s'ha d'estar pleníssimament convençut de ke la mare del xiket serà la dona de la teva vida... Perquè si llavors el matrimoni es trenca perds moltíssim poder econòmic i a més, perds el teu fill. Jo estic molt espantat per akest tema. 
Jo també. 
Doncs a mi em continua semblant pura demagògia. 
Ja et dic ke a la meva familia akets temes són el pa de cada dia... I la meva mare, ke és dona i només té dos fills (dos nois) sempre ens ho diu, i no ho fa per demagògia, ho fa perkè ens estima i vol el millor per a nosaltres. Però ha aconseguit espantar-me, llavors que no vingui a rallar-me de ke vol ser àvia!!!! 
A casa meva, quan els meus pares es van separar els tres fills vam anar a viure amb ma mare, i no perquè ho dictaminés així el jutge, sinó perquè mon pare, al cel sia, no podia mantenir-nos. La decisió judicial va ser que havíem d'estar dues setmanes a casa de l'un i dues setmanes a casa de l'altre. 
Estem parlant de dades globals, no casos concrets. 
Les dades globals no existeixen, existeixen els casos concrets. De fet, és una demagògia molt clara: En una classe de tres, dos alumnes treuen un 4 i un alumne un 10. Mitjana? 6, un aprovat alt de mitjana d'aquella classe quan només un ha aprovat. Què vull dir amb això? Que aquestes dades són irreals. Cadascú a casa seva sabrà què li passa i per què. 
Em sap greu, però no acabo d'entendre això que dius de que no existeixen els casos globals. prem aquí 
Diplomatura en estadística? Xato, ara sí que m'he perdut del tot. 
Sí és una disciplina considerara dins de l'àmbit de les ciències socials car dóna les eines necessàries per estudiar el que passa al conjunt de la societat, en termes genèrics. 
Ahhhhh, ja. És que no hi crec, en l'estadística. Considera'm ateu en aquest àmbit. 
D'acord ho tindré en compte, doncs.