Josep-Lluís carod-Rovira: De tot cor Reproduït de www.avui.com Quan, de sobte, tot esdevé secundari De tot cor No és exactament un dolor, ben bé. Més aviat una pressió gran sobre el pit, sobtada, que et dificulta respirar, una mena d'angoixa desconeguda. "Em falten àmbits", penses, tal com ho dirien els pescadors de Cambrils. Llavors et descordes el nus de la corbata, respires fondo i mires la finestra, perquè saps que més enllà hi ha la mar en tota la seva immensitat inabastable. I et calmes. Han estat només uns minuts, pocs. Em noto molt cansat... L'endemà, sortint de Catalunya Ràdio a Tarragona, aprofitant que tinc visita a Reus, passo per l'hospital. Em fan un electrocardiograma i veig en la reacció dels metges, amics, que alguna cosa no rutlla. El tornen a repetir i ho reforcen amb una anàlisi d'urgència. No hi ha dubte. He tingut una angina de pit. No sóc conscient del tot del que significa, però els veig preocupats. He de desmuntar tota la meva agenda, sense cap data de represa. En qüestió de segons, cada cita salta pels aires i tot esdevé secundari. El que era importantíssim, imprescindible, irrenunciable, ja ha deixat de ser-ho, de cop. Se'm queden per ingressar. Em despullo, col·loquen tota la meva roba en un parell de bosses de plàstic -sabates, rellotge i els dos anells- i em cobreixo només amb la bata típica dels hospitals, oberta completament per darrere, amb un parell de cintes per cordar-me per l'esquena. Constato el que sóc. Una persona que està malament de salut. Recordo el vers de J. Maragall. "Home só i és humana ma natura". Em sento fràgil, indefens, poca cosa. Faig el trasllat a Tarragona en una ambulància medicalitzada. En posició horitzontal, estirat al llit, intento endevinar el paisatge que s'escola, ràpidament, a través de les poques finestres del vehicle. Començo a tenir fred i em tapen amb una flassada. Tinc por. Al Joan XXIII ja és tot a punt per fer-me el cateterisme, per arribar a través de l'artèria del canell fins al cor i comprovar si s'ha produït alguna lesió muscular, alguna obturació que impedeixi la circulació de la sang. He tingut sort. El cor està bé i tan sols ha estat un avís. Em posen en una habitació de l'UCI i m'omplen el pit i els braços d'estris de tota mena, connectats a un monitor que constantment reprodueix el meu estat. Pelut com sóc, han hagut de rasurar-me una mica. De tant en tant em mesuren la tensió, el sucre i la temperatura i, novament, més electrocardiogrames. L'atenció és immillorable i el tracte exquisit, des dels metges fins al personal auxiliar, passant per les infermeres i els zeladors. La gent de la cuina, un vespre, m'obsequia amb un esplèndid pa amb tomàquet i una truita a la francesa... I noto vora meu qui m'estima. He dormit gairebé onze hores d'una tirada. No crec que ho hagués fet mai abans. Ara molta gent em diu que, aquests darrers dies, per televisió no feia gaire bona cara. No ha estat només el neguit diari de l'Estatut, la pressió constant per la nostra posició, les anades i vingudes de Madrid, les reunions, les negociacions... De dos anys ençà, després de la meva trobada amb ETA, he estat objecte d'un linxament personal diari, acarnissat, atroç, d'una intensitat que no recordo que ningú hagi patit mai abans. M'han insultat, menyspreat, desqualificat. He estat víctima de tota mena de mentides sobre mi i la meva família, he suportat el que és insuportable. Passarà temps abans no pugui anar, amb normalitat, per certs punts d'Espanya. I a alguns, que no conec, potser ja no hi aniré mai. Quan ETA decreta l'alto el foc és, justament, quan el meu cor ja no pot més. He arribat al cim, al pla de la calma, després d'una muntanya d'adversitats. En dos dies faig una vintena d'entrevistes a mitjans de comunicació. Feia tant de temps que ho esperava que sóc incapaç d'exterioritzar l'alegria. Sé que he guanyat, per sobre de l'insult, la mentida, la mala fe. Recordo aquell cap de setmana, el viatge singular fins a arribar al lloc de destí, les hores de conversa amb els dirigents d'ETA parlant-los de política, defensant la política, lloant la bondat de la política com a únic instrument per aconseguir que els pobles siguin lliures i no a través de les pistoles. Finalment, el dia ha arribat i no l'han fet possible els meus detractors. Em sento amb l'alleujament personal de qui ha fet el que havia de fer. I tornaria a fer-ho. Ara hauré de descansar uns dies i, més endavant, mirar-m'ho tot d'una altra manera, per impedir que les coses urgents passin sempre davant de les importants. Trec la veu de la televisió, quan es parla de política, i amb només les imatges mudes, mesuro la relativitat de les coses i el lluny que emocionalment me'n trobo ara. Un pom de roses vermelles em dóna la benvinguda a casa. Tinc centenars de missatges, correus, trucades, interessant-se per mi, de tot el país, però també molts del País Basc i alguns d'Espanya i més enllà. Hi ha sorpreses i absències... M'emociono en llegir-los o en veure'n la identitat, sovint de gent que no sé qui són, però sí que m'imagino com són: persones. Per reposar, m'ofereixen domicilis particulars, apartaments, estades pagades en balnearis o hotelets tranquils. Em sento aclaparat. Sóc una persona molt afortunada. En els moments més difícils volia imaginar que no estava sol. I per això resistia. Ara he pogut veure que no hi estava. Hi ha molta gent que m'estima. Gent que ha patit aquests dies i, sense jo saber-ho, també durant aquests dos anys, amb mi. Doncs, hem guanyat! Gràcies, de tot cor. Josep-Lluís Carod-Rovira President d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) Que t'acabis de recuperar ben bé!! 
M'alegro molt de la recuperació de Carod. Em sento amb l'alleujament personal de qui ha fet el que havia de fer. I tornaria a fer-ho. Per què ERC accepta cessaments (del càrrec de Conseller Primer) per coses que considera totalment correctes? 
Per què ERC accepta cessaments (del càrrec de Conseller Primer) per coses que considera totalment correctes? em faig la mateixa pregunta.. 
Jo també crec que no havia d'acceptar el seu cessament, però suposo que el context de linxament general i el poc temps que portava el tripartit el van obligar a un sacrifici personal 
Si és a causa del linxament general, què espera Vendrell per dimitir? 
El que espera en Vendrell i ERC és poder fer la seva feina al govern català, al servei dels ciutadans catalans, sense l'acosament constant de la màfia sociovergent. 
Entenc que Carod també volia fer feina; els casos són, doncs, similars. 
I per fer la seva feina complint amb el seu deure i el seu compromís amb els catalans han de dimitir? 
La meva primera pregunta ha estat: "Per què ERC accepta cessaments (del càrrec de Conseller Primer) per coses que considera totalment correctes?". En els següents missatges he vingut a dir que "el linxament" no em sembla un motiu justificat. 
No hi havia cap motiu pels cessaments forçats. En Carod va dimitir perque a ERC no hi han personalismes, perque el que importa és avançar en el procès de reconstrucció nacional de Catalunya que permeti garantir el seu progrès i assolir la seva independència.
El Carod no representa l'Esquerra Independentista i forma part d'un govern dirigit pel PSC-PSOE. Crec que va fer ben fet d'anar a parlar amb ETA però tenint uns socis espanyolistes, és normal que l'ataquessin. D'altra banda ERC juga a uns dobles jocs que algún dia faran que molts catalans perdin la confiança en aquest partit. Davant d'Espanya és federalista en canvi davant dels catalans fa el paper de portaveu de l'independentisme. L'únic partit independentista que hi ha d'haver-hi és l'EI. 
I per quina raó hauria de ser-ho només l'EI? Ah clar, que sou els independentistes "autèntics" Per cert, fas olor a TROLL.