M'agradaria adreçar-me als valencians més concretament, però també a la resta de catalanoparlants. Parleu en normatiu vosatros?? Tracteu sempre de parlar català perfecte?? Dieu "amb", "nosaltres" i "així" enlloc de "en", "mosatros" i "aixina" respectivament?? Jo no en pense a partir d'ara!! Adoneu-vos que la llengua la fa el poble que la parla, no els filòlegs. La majoria de valencians no diuen "ens han robat", sino "mos han furtat"... perque triar la primera opció quan poca gent catalanoparlant parla d'eixa forma tan refinada?? També adoneu-vos que és completament normal que els valencians tinguem castellanismes, ja que tenim a Castella al costat (no com Ses Illes o el Principat, més "protegits" pel mar i per la Franja de Ponent). No entenc eixa mania per buscar sempre paraules lo menys paregudes possible al castellà! ---------- Per altra banda, veig en molts valencians un centralismes respecte al dialecte barceloní. Sense anar més lluny, he vist enganxines de les JERPV que diuen "Madrid ens roba". "Roba"?? Al Pais Valencià se diu "furta" del verb furtar!! Això és perdre la nostra identitat valenciana. No mos fareu normatius! No mos fareu orientals! !!! Edite: he dormint malament anit, i no sé si m'he expresat clarament. 
La culpa d'aixo la tenim els propis valencians en no tirar fora d'una vegada al PP per fer-nos tragar ab el pseudocatala que obliguen a estudiar als nostres joves. Si tens ganes de llegir te pegue este fabulos artícul de Maria Teresa Puerto Ferre, catedratica en filologia Anglesa: Als que pentinem alguns lustres d'investigació filològica i hem tingut, a més, el privilegi de fer-la des del democràtic món anglosaxó, ab Noam Chomsky de referent, mos produïxen sonores carcallades tots eixos ridículs alegats de secessionisme lingüístic. Alegats eixits de boques, convenientment fidelisades, que defenen la impossible suplantació de la nostra històrica llengua valenciana pel «infame i infecte dialecte barceloní» (pare Batllori, dixit). Tan sonores proclames soles demostren la solemne ignorància de les lleis i principis que han regit l'evolució lògica de la històrica llengua valenciana enfront d'altres menors dialectes que s'han desviat d'elles per a crear, a principis del segle XX, un estàndard artificial ab la mirada posada en la lexicografia gala. Tal és el cas de l'afrancesat dialecte barceloní (ara nomenat català), inventat en el laboratori de l'enginyer Pompeu i Fabra i a qui el gran lingüista basc el senyor Miguel d'Unamuno sempre va definir com «un mal aprenent de filòleg», encabotat a crear una «llengua bombarda infestada de galicismes» i sense background. Pompeu i Fabra va ser, precisament, l'autèntic secessionista de disseny perquè, per a crear el seu estàndard, va prendre com a koiné de referència el dialecte més parlat a Catalunya: el de l'urbs de Barcelona, el barceloní... «el mes impur de tots». I com el pobre no controlava els camps lingüístics, va crear un bunyol secessionista allunyat de la llengua de referència (la prestigiosa llengua valenciana) i inundat la seua de galicismes (aleshores, petit, sortida, pas, ...). L'ilustre gramàtic espanyol el senyor Ramón Menéndez Pidal, on en la Gramàtica històrica ( Madrid , 1977) hem hagut de beure la majoria de filòlegs del segle XX, sempre va reconéixer la independència i categoria històrica de la llengua valenciana, ab la seua trajectòria evolutiva, abonada pels tres elements indispensables que categorisen els fonaments d'una llengua: 1. Les seues etimologies genuïnes. 2. La seua trajectòria d'acord amb els principis lleis d'evolució de la llengua. 3. L'autoritat indiscutible d'uns clàssics que l'han desenvolupat i consagrat al llarg d'un segle d'or literari. La llengua valenciana posseïx eixos tres elements indispensables junt ab atres, també, d'essencial calibre: és ama des del segle XV d'una koiné o substrat lingüístic amb plena autonomia fonètica, lèxica, morfosintàctica, fonètica i semàntica; és ama de gramàtiques que l'estructuren com a llengua (Gramàtica d'Andreu Sempere, Alcoi 1546); és ama de diccionaris (Líber Elegantiarum... «el mes antic lexic d´una llengua romanç», del valencià Joan Esteve, 1472): és ama d'una Bíblia traduïda del llatí (Bíblia de fra Bonifaci Ferrer, 1478 ; és ama d'un Kempis, traduït del llatí per Miquel Pérez (1482) i, sobretot, és ama del primer segle d'or literari d'una llengua noellatina europea durant el qual centenars d'autors van proclamar en el pròleg o en el colofó de les seues obres el seu «estic escrivint en nostra volguida llengua materna valenciana». Al contrari, l'infame i infecte dialecte barceloní (o catalaní) que, ab tan singular encert, definix el gran guru de la investigació catalana, pare Batllori, no té tot l'arsenal lingüístic dalt mencionat ja que no aconseguix el seu estàndard lingüístic fins a 1906, any del I congrés de la neo-llengua catalana. Són infinits els testimonis que denuncien tan clamoroses carències. Un dels més sonats és el que ens dóna el mateix organitzador d'eixe I Congrés de la Llengua , el capellà mallorquí Antoni Alcover quan diu allò de: «Quin dret ni categoria literària té (el dialecte) el barceloní, davant del català, balear i valencià? Donar al barceloní tal dret i categoria no és tal vegada crear un centralisme lingüístic?», anticipant-se així a l'aberrant colonialisme catalanista que, només per ignorant militància, s'intenta expandir. Tan clamoroses carències i tan paupèrrim background del dialecte barceloní s'han volgut suplir per mitjà de l'espoli i lladronici permanent del genuïnament valencià. I és que sense nosatros, sense el nostre, sense el valencià, ells, els secessionistes catalanís no són res. L'erudit català Ramon Miquel i Planes, gran estudiós del nostre clàssics valencians, confessava amb honestedat en 1905: «Vist el cas (de la llengua) des de Catalunya, no hi ha dubte que, quan més extremen els valencians les pretensions d'autonomia de la seua varietat idiomàtica, enfront del català, major necessitat hi ha per la nostra part de reivindicar la unitat lingüística de les gents que poblen la franja llevantina de la península amb les Illes Balears ...», «privar a Catalunya i a la seua literatura de l'aportació que representa la producció de les lletres valencianes d'aquella època», «seria deixar la nostra literària truncada en el centre del seu creixement i ufana ; més encara: seria arrancar de la literatura catalana la poesia quasi per complet, perquè en cap altre moment abans de la Renaixença, ha arribat a adquirir l'esplendor ab què se'ns mostra gràcies als Ausiàs March, als Roig de Corella, als Jaume Roig, als Gaçull, als Fenollar i a altres cent més» (pròleg del Cansoner satíric valencià dels segles XV i XVI, 1905). Si de cas recordar les paraula de l'acadèmic Torquat Lucca de Tena: «Però es parla a València català o es parla a Catalunya el valencià. Perque les primeres manifestacions escrites culturals són valencianes, mai catalanes...» Els secessionistes sempre han sigut ells. Mai nosatros. Ells, ab la seua desviat i infame dialecte barceloní. 
inundat la seua de galicismes (aleshores, petit, sortida, pas, ...). De debò et creus aquestes rucades? Per cert, hi ha una web blavera de nom "el murciélago cabreado" que es dedica a repassar les diferències abismals del català i el valencià i posa "aleshores" com a paraula valenciana i no catalana. Però bé, també diu coses com que "està" en valencià és "est" en català . Sou realment divertits.
A vore si Revers ho enten d'una maleida vegada: LA LLENGUA NO LA FAN ELS POLÍTICS (NI CAROD, NI SENTANDREU, NI CAMPS), SINO EL POBLE QUE LA PARLA. El que molesta és que un castellanoparlant vinga a dir si el valencià es parla aixina o aixina.... 
LA LLENGUA NO LA FAN ELS POLÍTICS (NI CAROD, NI SENTANDREU, NI CAMPS), SINO EL POBLE QUE LA PARLA. T'equivoques a monto. El valencia esta politisat totalment. Si les enquestes diuen que el 68 per cent dels valencians considerem al valencia una llengua totalment aliena al catala perque nassos obliguen als nostres nanos a aprendre o passar examens millor dit en llengua estranya. Politica , Politica i mes Politica. Ademes del poder dels diners, clar. El que molesta és que un castellanoparlant vinga a dir si el valencià es parla aixina o aixina.... Que yo sapia el castejodoparlant eres tu, segons dius. Yo m'alce en valencia, visc en valencia, treballe en valencia, eduque al meu fill en valencia i me gite en valencia des de que me pariren i me plora l'anima de vore lo que estan fent entre uns i atres, que els notres joves usen massivamnet el castejodo. 
"als nostres nanos"............uiiiiiiiiiiiiiiiiiis això és massa  Matilde  per mi, a Castelló això no ho diem....caguenlaputa! eixa llengua no l'entenc!
Si. a Castello nanos no direu pero lo que vos ix molt be es aixo de "Puta Valencia"
Doncs el "puta València" es degut, en part, a l'impossició de la bandera blava (originalment, bandera de només València ciutat) per a tot el Regne de València/Pais Valencià. 
Si, i lis agrada mes la de la franja verdeta, imposicio franquista crec. Al meu poble, Montroy, no tenim cap problema en la Senyera i no som Valencia Capital, per que la tenen ells?
sóc de Vila-real, i allí la tenim sense blavet....vinga! tots contents...