He vist a les notícies que als Estats Units s'ha creat una associació d'homes que defensen el dret de no ser pares obligatòriament. El fet en qüestió tracta el tema de molts pares que, sense voler-ho, es veuen obligats a ser-ho perquè la seva companya sentimental vol tenir el fill del qual s'ha quedat embarassada. Els 'pares' en qüestió defensen el concepte que ser pares és cosa de dos i no només ha de ser opinió de la dona. Durant molts anys els grups de feministes radicals van proclamar el lema 'nosaltres parim, nosaltres decidim' per a defensar que quan una dona queda embarassada ella és l'única que té el dret de decidir si vol tenir o no tenir el fill. Hi esteu d'acord? Sé que alguns em titllareu de masclista si us dic que jo no hi estic gens d'acord, ja que penso que la maternitat i la paternitat ha de ser una cosa conjunta i amb voluntat expressa dels dos implicats en l'assumpte del fill. Penso que hi ha moltes dones que en aquest sentit es creuen amb drets divins per a decidir per elles i per l'home que els ha donat el fill. I en això no hi estic gens d'acord. 
Caram, que estrany que ningú no em porti la contrària per un cop. 
Doncs aquí vinc jo... En principi sembla molt raonable, això que dius, però si penses en les implicacions reals, és una mica bèstia... Aquesta implicació és que l'home que ha engendrat un fetus hauria de tenir dret a OBLIGAR la dona a avortar, no? Crec que és una operació força traumàtica com per obligar ningú a passar per això si no vol... En tot cas crec que si una dona vol tenir un fill sense el consentiment del pare, aquest no ha de tenir cap responsabilitat de mantenir-lo. I també crec que si l'home NO vol que la dona avorti, ho ha de poder impedir legalment (no sé què hi diu la legislació sobre aquest punt). Salut. 
Gràcies amic  Mohammed , sabia que no em fallaries i que faries una de les teves brillants aparicions estel·lars. Auxò d'oblidar a avortar no seria ben bé així. Aquí no es tracta d'obligar. Aviam, el que no pot fer una dona és obligar al seu amant a tenir un fill que ell no desitja. En la 'fabricació' del fill tots dos hi estan implicats i a tots dos correspon -per igual- decidir què faran, si el tindran o no. Ara bé, el que em sembla una indecència moral i d'una mesquinesa vergonyosa és creure's en propietat de dir mira com que sóc jo qui s'ha quedat embarassada doncs jo sóc l'única que tinc dret de decidir. I això que dius sobre la responsabilitat del pare va una mica pel que diuen des de l'associació aquesta. És el fet que, si malgrat la voluntat negativa de l'home, la dona vol tenir aquest fill, jo penso que estaria bé signar algun document on les dues voluntats quedessin reflectides i que fos així la dona l'única responsable de pujar el fill i deixar, així, que els homes deixessin d'estar obligats a passar-los unes pensions enormes en concepte de paternitat forçosa. 
Aviam, dius que no és qüestió d'obligar, però no expliques en què es traduiria, a efectes pràctics, aquest teòric dret del pare a decidir que no vol tenir el nen. Si et refereixes NOMÉS al que dius al teu últim paràgraf, doncs sí, estem força d'acord. Si et refereixes a alguna cosa més, si's plau explica què vols dir. Salut.
Sí, potser sí que no m'he explicat molt bé. No es bo fumar i escriure alhora, això ho tinc comprovat... El que vull dir és que aviam: la dona: vull tenir el nostre fill. L'home: jo no el vull tenir. Opció 1: tinguem-lo els dos però com que jo no el vull tenir te n'hauràs de fer càrrec tu soleta per la resta de la teva vida. Això vol dir ajut econòmic 0?. Opció 2: D'acord, doncs com que tu -la dona- el vols, jo hi accediré però al·legant voluntat sota coacció. Aleshores jo t'hauré de pagar 500 euros mensuals per llei per a la cria del fill. Evidentment, canviar els rols, que sigui la mare que pagui la custòdia del fill això ja ni m'ho plantejo perquè aleshores sí que em direu que sóc un masclista en amunt. Però caldria que en aquestes qüestions on tan es parla d'igualtat i bla bla bla es comencés d'una vegada a posar damunt la taula el veritable tema de la qüestió i deixar-nos de mitges tintes. 
No és bo fumar. Punt. Entesos. Crec que estic amb tu. Per mi l'opció bona seria la 1, naturalment (sempre i quan parlem d'una societat on l'avortament estigui permès). Salut!
Si tornes a estar d'acord amb algunes de les meves intervencions m'hauré de replantejar que un dels dos pateix un problema: o bé tu, per donar-me la raó, o bé jo, per donar-la com a vàlida. Reflexionem-hi. 
I ha una tercera possibilitat, i és que, en virtut d'alguna estranya mutació genètica, t'estiguis tornant intel·ligent. Pensem-hi.
Al xat m'han dit racista, nazi declarat, ultranacionalista, masclista, xenòfob, homòfob!?, etc., etc., etc. I ara tu em dius que m'estic tornant intel·ligent? Senzillament, t'has passat amb mi. Però no sé per què m'escandalitzo, ja hi estic acostumat que em diguin de tot...i ja em rellisca una mica. Bé ara us deixo que he de reportar a la central els comptes d'avui i demà m'espera un dia de controlar els meus pobres subordinats infeliços. La lliçó de demà, però, és molt fàcil. Consisteix a anar a la classe de gimnàstica i donar-los a cadascú una escala. I enfilats de dalt de l'arbre (el que tingui més valor sentimental per ells) facin exercicis d'anar-hi baixant i pujant diverses vegades i així fins que l'exercici surti bé. Això sí, sense un bistec lligat a l'extrem d'un pal no es posen a treballar... 
Eh, eh, que a mi m'han dit coses pitjors (com "espanyol", i fins i tot l'Alexandre va dir una vegada que una opinió meva era "pur feixisme") i, mira, aquí segueixo. No he entès res del que faràs demà. Quni coi de feina fas? Salut!
La meva vida privada és... 
Llavors perquè expliques allò de les escales? Si és que, tu també...