He vist a les notícies que als Estats Units s'ha creat una associació d'homes que defensen el dret de no ser pares obligatòriament. El fet en qüestió tracta el tema de molts pares que, sense voler-ho, es veuen obligats a ser-ho perquè la seva companya sentimental vol tenir el fill del qual s'ha quedat embarassada. Els 'pares' en qüestió defensen el concepte que ser pares és cosa de dos i no només ha de ser opinió de la dona. Durant molts anys els grups de feministes radicals van proclamar el lema 'nosaltres parim, nosaltres decidim' per a defensar que quan una dona queda embarassada ella és l'única que té el dret de decidir si vol tenir o no tenir el fill. Hi esteu d'acord? Sé que alguns em titllareu de masclista si us dic que jo no hi estic gens d'acord, ja que penso que la maternitat i la paternitat ha de ser una cosa conjunta i amb voluntat expressa dels dos implicats en l'assumpte del fill. Penso que hi ha moltes dones que en aquest sentit es creuen amb drets divins per a decidir per elles i per l'home que els ha donat el fill. I en això no hi estic gens d'acord. 
Totalment en desacord. Ara resulta que ens posem a discutir si el dret a matar un nen és només de les no-mares o també ho és dels no-pares. I EL DRET DEL NEN??! Els nens també tenen drets. I el dret a la vida és molt més important que el capritx de tal o qual adolescent de fer l'idiota cardant feliçment sense condó. 
El dret del nen comença allà on els pares perden la responsabilitat de ser pares? Quins drets del nen? El del fètus, voldràs dir? Parlem dels drets dels fetus, doncs, fins i tot d'aquells fetus que poden ser emprats i manipulats genèticament per la ciència i que gràcies a això -si es fa- molts de nosaltres arribarem a vells sense alzheimer o demències senils a diferència dels nostres malaguanyats pares. Pensem-hi, doncs, abans d'anar-nos-en per les branques. Drets dels nens els que vulguis. Però jo em referia al dret del pare. Quan una dona decideix tirar endavant un embaràs sense tenir en compte l'opinió de l'home i, a més, quan resulta que després de l'embaràs aleshores sí que l'interessarà mooolt la opinió d'aquell pobre manso només perquè li pagui una pensió...això senzillament és injustícia maquiavèlica. 
Els fetus són nens dins una matriu. Per què no tenen dret a viure els que encara no n'han sortit? Un fetus té una consciència similar a la que tindria un animal. Creus que està bé matar els cadells (nascuts) de la teva gossa per que no els pots mantenir? 
Pitjor seria no ser desitjat, viure en orfanat, neixer amb un problema fisic degenaratiu, etc. que morir quan encara no ets ni conscient de la teva existencia com no ho són els fetus fins als 3 mesos. 
Quan et trobes algú que se sent infeliç, un sense sostre, un disminuit físic, etc, li fots un tret? Si tu mateix estiguesis en una d'aquestes situacions, et suicidaries? I com pots dir que els fetus no són conscients de la seva existència? Què potser tu si que ho ets, o només t'ho sembla? 
No he dit aixó, ja m'has entés. I dir que un fetus de dos o tres mesos es mes conscient de la seva existencia que una lludria és anar contra la ciència basica, no entro en temes morals cadascu té la seva moralitat i a ningú se li obliga a abortar ni molt menys. 
La ciència no tracta la consciència. Des del seu punt de vista només és el resultat emergent de reaccions químiques. El que vull dir és que no pots tenir coneixement científic de si un fetus té consciència o no, de la mateixa manera que tampoc el pots tenir de tu mateix. 
en tens prou en que abans dels 3 mesos no hi ha cap activitat celebral? com pot haver consciencia en algú que no té ni ha tingut mai activitat celebral? si no t'agrada l'abort no abortis, ets lliure de fer el que vulguis amb la teva moralitat, però no enganyem el personal i fem creure que ens basem en criteris cientifics quan estem parlant de temes morals, ets ben llire de creure en l'anima de fet jo també i crec però en absolut crec que hi hagi ningú que ompli els cossos amb animes, l'anima és quelcom que sorgeix i que existeix amb la vida, amb els actes que fas i amb les decisions que prens, no abans. 
en tens prou en que abans dels 3 mesos no hi ha cap activitat celebral? com pot haver consciencia en algú que no té ni ha tingut mai activitat celebral? I en algú que si que en té? La resposta psicomotriu s'explica per si sola com el resultat d'aquesta activitat cerebral, no necessites la consciència per a res. Simplement és un tema que la ciència no tracta. O sigui que pots creure en el que més et vingui de gust.