Hui hi ha un altre article d'en Carod-Rovira al Diari Avui. Com sempre aquest home sap parlar sense embuts i sense pors del que la majoria de nosaltres pensem. Reivindicació de la sobirania de catalunya La pica i l'Estat Falten només vuit anys perquè Catalunya commemori els tres segles de pèrdua de les estructures pròpies d'Estat, com a conseqüència de la derrota militar que, simbòlicament, representa la data de l'11 de setembre. D'aleshores ençà, pràcticament fins als nostres dies, la reivindicació d'un Estat propi per a la societat catalana no ha tingut mai una expressió majoritària, la qual cosa no implica, en absolut, que l'horitzó de l'estatalitat per a Catalunya no s'hagi mantingut sempre present, tot i que de forma minoritària, en certs sectors del poble català. En uns casos, de forma clara, amb la reflexió política o econòmica adequada, sobre la qual bastir les argumentacions adients. Parlo de nuclis molt conscienciats, més de caràcter intel·lectual que pròpiament polític, ja que ha calgut esperar a aquest segle, amb ERC, perquè l'independentisme tingui un gruix electoral apreciable, lluny de les manifestacions anteriors, de caràcter més minoritari, sovint grupuscular, amb escassa transcendència pública i un nivell feble de complicitats en el teixit social del país. La reivindicació d'un Estat per a Catalunya, de la sobirania, de la independència, si bé no ha estat mai hegemònica, de forma oberta, sí que, en estat de latència, subterràniament, com a reflexió gairebé íntima, s'ha estès a espais molt més amplis entre la població. Ha estat, i en part continua sent encara en certs àmbits, molt més una reacció gairebé natural que el resultat d'una consideració ideològica davant una realitat adversa. Em refereixo a una actitud més psicològica que no pas política, més mental que pràctica. Sovint, una "Catalunya lliure" ha estat una mena de desig impossible, utòpic, irreal, però anhelat en darrera instància, en constatar la inviabilitat d'una convivència en igualtat de drets i deures, a l'Estat espanyol. En ensopegar un cop i un altre, històricament, mani qui mani a Madrid, sempre amb la mateixa pedra, qui més qui menys ha interioritzat, algun cop, que amb Espanya no hi ha res a fer i que el millor fóra tocar-ne el dos. Si pitjant un sol botó fos possible, molta gent de dretes o d'esquerres, catalana d'origen o d'adopció, empresaris o treballadors, de totes les edats, ja fa temps que haurien tocat el botó, amb un pretext o un altre, polític, econòmic, cultural, lingüístic... I el continuarien tocant avui, cada cop més, si tingués la certesa que no hi ha trencament de res, sinó divorci amistós i bon veïnatge, sense posar en perill l'edifici del benestar assolit amb tant d'esforç i, sobretot, sense ni un bri de violència. Alguns lemes col·lectius ja donen idea del perfil exacte d'aquest comportament: "Aquest mal no vol soroll", "Mateu-vos però no us feu mal", "A poc a poc i bona lletra", etc. Segurament, però, cap no resumeix també l'estat mental de tants compatriotes com el mític "De mica en mica, s'omple la pica", veritable declaració de principis i monument nacional a la política del peix al cove, hegemònica en el catalanisme durant el darrer quart de segle. Es tracta d'anar espigolant ara per aquí, ara per allà, de negociar fins a l'extenuació per tal d'aconseguir que el govern espanyol obri l'aixeta i deixi que ragi una mica mentre, amb el tap posat, la pica es va omplint un xic. De fet, no sembla un mal procediment, si no fos que, com la història no es cansa d'ensenyar-nos, té alguns inconvenients notables. Per exemple, l'amo de l'aixeta, qui l'obre i la tanca, el que té la capacitat de determinar si la cosa va a raig fet o bé es redueix a la modèstia d'un simple rajolí, és sempre l'Estat, no som nosaltres. I, a més, és també l'Estat qui té el tap a la mà i, doncs, pot treure'l en qualsevol moment, de manera que el que hi havia a la pica s'escoli canonada avall. Cada petit avenç ha hagut de defensar-se amb una despesa d'energies considerable, en un procés sempre sotmès als capricis, interessos i prioritats del govern de torn a Madrid, tots els quals no acostumen a coincidir mai amb els de la societat catalana, perquè estan en contra que les coses ens vagin bé, rutllin, avancin, ja que això s'ho reserven només per a ells. Amb la resignació pròpia dels vençuts, s'assegura que no hi ha més cera que la que crema i que no s'hi pot fer res més. I és llavors quan, en comptes de procurar arreglar el propi país com a prioritat fonamental, es fan tot de propostes per arreglar l'Estat, per concebre'l d'una altra forma, per organitzar-lo d'una altra manera. Cal reconèixer que aquest noble missió només ens interessa a nosaltres, els catalans, els únics que hem fet les soles propostes perquè l'Estat espanyol s'estructuri d'una altra manera i sigui una altra cosa. Des dels republicans federals del XIX fins als independentistes del XXI, tots ho hem fet i assajat, almenys un sol cop, perquè no fos dit. Però cal ser realistes i acceptar que no hi ha res a fer, que aquesta proposta plural només ens preocupa a nosaltres, que intentar-ho repetidament és picar en ferro fred: inútil. Espanya ja està feta i acabada i no té, com a Estat, la més mínima intenció de concebre's, estructurar-se i organitzar-se d'una altra manera. Ni voluntat. Ni interès. Sinó, ben al contrari, de caminar en la direcció de sempre, a tot estirar endolcint una mica l'aspror d'un paisatge que condueix al mateix lloc. No hi ha canvi possible, doncs, mentre siguem més partidaris de la pica que de l'Estat: del nostre. L'única sortida, per tant, és una majoria democràtica, si pot ser pluripartidista encara millor, que, finalment, tingui el coratge de fer el cop de cap que no hem fet mai i que fa tres segles que espera: construir el nostre propi Estat, única via per defensar els nostres interessos socials, econòmics i culturals, és a dir, polítics. Els de la gent que fa la nació catalana. Josep-Lluís Carod-Rovira President d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC)
Fixeu-vos que si aquest article l'ha escrit Carod-Rovira, aquestes paraules es contradiuen amb el seu "seguirem mantenint la mà extesa a Espanya", de fa un parell de setmanes (no recordo exactament el dia). Quin sentit té amics, dir: "cal ser realistes i acceptar que no hi ha res a fer, que aquesta proposta plural només ens preocupa a nosaltres, que intentar-ho repetidament és picar en ferro fred: inútil. Espanya ja està feta i acabada i no té, com a Estat, la més mínima intenció de concebre's, estructurar-se i organitzar-se d'una altra manera. Ni voluntat. Ni interès. Sinó, ben al contrari, de caminar en la direcció de sempre, a tot estirar endolcint una mica l'aspror d'un paisatge que condueix al mateix lloc." I continuar creient que algun estatut ens farà lliures? ESTIC CONTENT, REPETEIXO, ESTIC CONTENT de que Carod-Rovira es doni compte de que amb Espanya no hi ha res a fer. Però ESTIC DEPECIONAT de que vulgui continuar per la via estatutària, que com ell deixa clar al seu article, no ens portarà cap a la llibertat. Senyors, això és simplement una incongruència. Així doncs amb la seva conclusió de que "L'única sortida, per tant, és una majoria democràtica, si pot ser pluripartidista encara millor, que, finalment, tingui el coratge de fer el cop de cap que no hem fet mai i que fa tres segles que espera: construir el nostre propi Estat, única via per defensar els nostres interessos socials, econòmics i culturals, és a dir, polítics." També la comparteixo jo, però i després què senyor Carod? Quina és la seva alternativa? Quina és la seva via? Simplement faig preguntes que sempre s'han fet a l'esquerra independentista, i que crec que ni el mateix Carod em pot respondre.
No crec que sigui cap incongruència el que diu Carod Rovira. Jo ho veig senzill. Ell veu que amb Espanya no hi ha res a fer. Bé. A partir d'aquí cal independitzar-se de forma pacífica (és la seva estratègia). Això només es pot fer des de les urnes, guanyant unes eleccions. Mentre l'independentisme no guanyi unes eleccions què es pot fer? Aquí ve quan ell parla d'Estatuts. Mentre no guanyi les eleccions l'independentisme cal viure el millor possible. I el millor possible és adaptant l'Estatut a la realitat catalana i tenir el millor Estatut possible. Que no se'ns dóna l'Estatut que necessitem? Llavors cal dir NO, que és el que ha fet JERC. 
Doncs a mi em continua semblant una incongruència. Si creu que cal viure el millor possible, està perdent arguments per, en un futur, intentar convèncer la gent que fa falta la independència. Perquè en un país de "flors i violes" qui la voldrà, la independència a part "dels 4 de sempre"? Que no se'ns dóna l'estatut que necessitem? Deixant de banda que el que necessitem no és un estatut, sinó una constitució, pensar que és possible aconseguir un estatut que pugui satisfer les pretensions dels polítics de catalunya, és somiar truites. Dit d'una altra manera, és perdre el temps. I és que mai, MAI serem més del que Espanya ens deixi ser per la via estatutària.
Perdona, no m'he expressat prou clarament, quan dic l'Estatut "que necessitem" em refereixo a l'Estatut "que necessitem per sobreviure", no per realitzar-nos plenament com a poble, que és un Estat, es clar. 
Portem vora 300 anys sobrevivint, i en altres èpoques molt pitjor que ara. Vull dir, tampoc vindrà d'uns quants més ara si el que és que la gent es consciencïi
Bé jo dic el que diuen els economistes... Que en termes econòmics en saben més que jo, i quan parlo de supervivència, parlo de supervivència econòmica. 
Tot i aquest intercanvi de visions que estem tinguent vull deixar clar que jo també votaré No a aquest Estatut eh, no el defenso ni molt menys! 
Perquè votaràs que no? 
Home ara ja per simple dignitat personal. S'han passat la decisió del nostre poble pel cul, doncs això no és admisible de cap de les maneres. Pq ho preguntes?