A finals de l'any passat Cuba va registrar una taxa de desocupació del 2,3%, una de les més baixes del món. Van ser generats 128 mil122 noves ocupacions, de les quals més de 86,mil 700 es van destinar als joves, amb èmfasi a les zones més problemàtiques del país. De la mateixa manera, durant 2003 va créixer la taxa d'ocupació-persones ocupada respecte a la població en edat laboral- al 68%. I així mateix, va augmentar la taxa d'activitat -relació de persones econòmicament actives respecte a la població en edat laboral- a 70%. Tot això va ser possible per les alternatives posades en pràctica pel Govern Revolucionari: l'estudi com a font d'ocupació|ús, que ha permès que joves abans no vinculats a la vida laboral, estudiïn, rebin un estipendi i puguin aconseguir una millor qualificació; l'increment de plans especials com la formació de mestres primaris, professors de secundària bàsica i de computació, així com infermers i treballadors socials. Tots ells, amb lliure accés als estudis de nivell superior segons vagin superant les assignatures corresponents. A més a més, tenen prioritat en l'ocupació els joves tot just graduats assegurant un lloc de feina digne que permetrà el desarrollament de les capacitats i la seva adequada formació com a traballador. Inclús es va més enallà, amb la consideració especial als que pateixen dalguna discapacitat. 
Hem fa l'efecte que a Cuba no podrien encabir-se tots els habitants de Nova Orleans i de Lousiana en general, als EUA, que aniríen a viure a Cuba si poguessin fugint de la misèria i la violència que pateixen encara tants mesos després de que hi passes l'huracà Katrina anorreant-lo tot. Als EUA hi ha moltíssima pobresa, la renda de les classes populars nordamericanes no ha augmentat gairebé res des de fa uns 30 anys. Al contrari de les classes altes que han vist augmentar substancialment la seva renda. No es tracta d'assolir un mon perfecte, sino un món el més just possible. Aqui, a Cuba i també als EUA. Cap sistema és perfecte perque els humans no ho som ni ho serem mai. Pero podem aprendre de les nostres errades i seguir avançant envers un món millor. I si a algú li sembla utòpic que pensi en els negres tant de Nova Orleans i Cuba que fa poc més de 150 anys eren gairebé tots esclaus sense drets, que es compraven i venien... perque al mercat n'hi havia molta demanda i s'hi feia molt de negoci. Abolir l'esclavitud als EUA va suposar una guerra civil molt sagnant, els negres dels EUA van haver d'esperar gairebé cent anys per assolir la igualtat de drets, com a mínim legalment, amb la població euroamericana. El capitalisme no és el mateix que la democràcia. El teòrics del neoliberalisme van donar molt sovint el Xile sota la dictadura de Pinochet com exemple modèlic a seguir d'economía de lliure mercat. I tothom sap que de llibertat, de democràcia, a Xile amb Pinochet no n'hi havia gaire. És l'economía la que ha d'estar al servei de la societat i no a l'inrevés, perque aixó en realitat no és més que una forma de dictadura. 
(5) La OMS també calcula que les taxes de suïcidi han passat de 13 a 15 suïcidis per cada 100.000 persones. Abans de culpar al neoliberalisme de ser el responsable d'aquesta tendència, és interessant recalcar que els països amb més suïcidis del món són els antics i actuals socialistes (entre els quals destaca Cuba) i els països "socialdemòcrates" del nord i centre d'Europa (Finlàndia, Bèlgica, Suïssa, Àustria, Dinamarca, Alemanya, Suècia i França...tots per sobre de 15). A manera de comparança, direm que mentre el nombre als Estats Units va disminuir de 12,7 a 11,3, la França del senyor Cassen va veure com la taxa de suïcidi va augmentar de 15,4 en 1970 a 19 en 2000. Els Cubans es deuen suicidar al no poder suportar un índex de felicitat tant elevada. 
Ara ja només et falta dir que... Finlàndia, Bèlgica, Suïssa, Àustria, Dinamarca, Alemanya, Suècia i França... són ´països socialistes 
i els països "socialdemòcrates" del nord i centre d'Europa (Finlàndia, Bèlgica, Suïssa, Àustria, Dinamarca, Alemanya, Suècia i França...tots per sobre de 15). APRÈN A LLEGIR. 
Aprèn tu a entendre ironies. Com pretens intentar demostrar que a Cuba hi ha un índex alt de suïcidis, posant al costat les dades de països capitalistes els quals els seus índex són més elevats o iguals que Cuba. 
Amb el pretès "resum" que acabes de fer, acabes demostrar que no entèns el que llegeixes. Què cal posar-te, un "progressa adequadament"? O un "necessita millorar"? 
A veure  Blanca . Com pots insinuar que amb el socialisme hi ha molts suïcidis si tu mateix poses diversos països capitalistes que estan al mateix nivell? Països com: Finlàndia, Bèlgica, Suïssa, Àustria, Dinamarca, Alemanya, Suècia i França... S'ha de tornar a repetir?
La gent que passa gana i necessitats no es suïcida; el suïcidi és cosa de gent amb cert nivell econòmic. Les depressions no arriben pel fet d´ésser pobre i passar necessitats, com a Cuba, sinó pel fet de no poder assolir totes les espectatives que es tenien en ment, que és el que passa en els països desenvolupats, on no ens conformem amb poder menjar cada dia, sinó que volem un piset propi, una bona feina ben remunerada i amb poques hores, un cotxe, una bona xicota sexy i jove (o xicot), diners al banc, vacances pagades... i tot això abans dels trenta. Els suïcidis no és cosa de pobres, sinó de classes altes i mitjanes. No té res a veure amb la política. És cert que als països comunistes hi han menys suïcidis, perquè són pobres i prou tenen ja amb poder sobreviure cada dia com per anar perdent el temps amb depressions. 
Em sembla que no has entés massa bé l'evolució del fil. El personatge que ha posat la informació més amunt justament deia que a Cuba si suicida molta gent. Potser que us poseu dacord els antisocialistes, no? 
No sé quanta gent es suïcida a Cuba, jo sempre he tingut entés que eren als països nòrdics on la gent es suïcidava més. Jo dic el que sé de per què la gent es suïcida. M´agradaria saber què pensa la gent que es suïcida a Cuba, supòs que serà en veure que no poden assolir el nivell de vida dels seus familiars residents als USA. Moltes noies (i també nois) cubans volen eixir del seu país per anar a viure a un altre, de vegades es casen amb estrangers; no conec cap estranger que vulgui casar-se amb un cubà per anar-hi a assaborir les delícies del paradís comunista. Si em casés amb una cubana (amb alguna m´escric), la portaria viure al capitalisme occidental, i ja aniríem al "paradís" comunista o remullar-nos el cul a la platja, potser en un hotel Sol Melià. 
Moltes noies (i també nois) cubans volen eixir del seu país per anar a viure a un altre, de vegades es casen amb estrangers Està clar que Cuba no és un país perfercte, si ho fós seria un país Comunista i no Socialista. Cuba no és un país Capitalista a on hi pots trobar persones molt riques i pobres molt pobres, hi ha un nivell intermig entre aquests dos extrems. És normal que en un país Socialista encara no perfecionat del tot, la mentalitat de la població cubana encara pateixi part dels valors de societats capitalistes o règims pares del capitalisme actual. I per cert la gran majoria d'immigrants cubans s'arrepenteixin d'haver marxat de Cuba, és culpa de les manipulacions i falses promeses (publicitat) dels EEUU. Això només demostra la falsa percepció inculcada pels EEUU i el seu entremat capitalista. 
Clar, si les coses eixen bé, és perquè és un triomf del comunisme; però si fracassen, és perquè el comunisme no s´ha aplicat bé. Bona autocrítica, sí senyor. Jo sóc perfecte, però si fallo, és culpa dels altres.
Jo no he dit que no s'hagi aplicat bé el Comunisme, sinó que no s'ha aplicat mai enlloc. El comunisme és l'estadi superior d'un proccés en el qual Cuba encara està a mig camí.