Les famoses Caricatures: 
Si tothom abandonés el seu fanatisme religiós (i hi incloc els ateus) tos aniríem un poc millor... CAT.N.AZ. tu que sempres corrés per aquí... del noruec al danés no hi deu haver gaire, no?? a vore si ens pots fotre un cop de mà!
jo no soc ateu, però el fanatisme ateu? per favor, que jo sapigui els ateus no obliguen a l'estat a pagar-lis les classes d'ateisme.... 
No... és clar, però a vegades els ateus es passen de prepotents. No dic que sigui una actitud generalitzada, però massa vegades he vist, llegit o sentit vulnerar perquè sí el dret a la llibertat de culte.
Les organitzacions religioses musulmanes que s'esveren tant per aquests dibuixos no defensen la llibertat de culte, només pretenen imposar els seus dogmes i prou a l'Europa laica i plural. Respectar les creences de la gent no exclou fer-ne caricatures que, precisament, existeixen per mirar-les des d'una perspectiva crítica punyent que inciti a la reflexió i que alhora faci riure. Aixó no és dolent, sembla que aquests religiosos que atorguen al seu déu tota mena de qualitats com la omnipotencia o l'omnisciència s'obliden de que també és infinitament misericorde. I de que déu, si gaudeix de totes les qualitats, és impensable que manqui llavors del sentit de l'humor. Entenc que algu pugui sentir-se ofès per alguna caricatura pero enlloc d'esverar-se tant potser que s'apliquin la infinita capacitat de perdonar i el sentit de l'humor que déu, com a posseidor de totes les qualitats imaginables, segur que també posseeix. El que passa és que l'humor és una eina de l'intel.ligència que fa molta por als fanàtics de tota mena. Aquests fanàtics religiosos, en concret, són el més allunyat de déu que existeix. 
Totalment d'acord amb el que has dit. Que quedi molt clar que no estava defensant l'actitud de molts musulmans en aquest afer, que desgraciadament ja ha provocat molts morts, massa morts. L'únic que volia fer és incitar els ateus a l'autocrítica. Perquè creure en la no-religió també és seguir en certa manera uns dogmes, i sovint ens n'oblidem. 
Per aixó mateix faig referència als fanàtics en general, que són uns babaus. És el que diu la revista satírica Charlie Hebdo, que publica avui mateix la seva edició setmanal, on surt a la portada un dibuix de Mahoma amb les mans a la cara dient C'est dur d'etre aime par des cons... o dit altrement És dur de ser estimat per uns babaus. Babaus és el que són. 
Sí, ho són. Però no oblidem l'autocrítica, ja sé que sóc pesat. 
No m'ho sembles, també crec que l'autocrítica és tan important com la llibertat d'expressió i pensament. De fet van plegades, ja que exercir el teu dret a la llibertat d'expressió i pensament ha d'anar sempre plegat amb el deure de l'autocrítica. Que tanmateix no ha de confondre's amb alló que diuen ser políticament correcte. 
Exacte. I això pertany molt al propi periodista. El qui escriu o dibuixa ha de ser conscient de què ha de parlar i la manera com ho ha de fer. I a partir d'aquí pot exercir la crítica.
Aixó mateix, tal com s'ha fet en aquest cas. Al meu parer, és clar. És clar que sería interessant que els religiosos també tinguessin capacitat d'autocrítica pero aixó és difícil quan es limiten a obeïr manaments suposadament divins. 
Tens raó, quan et mana una força supraterrenal és molt complicat obeir el seny, que sempre anirà per sota d'aquesta energia extraordinària. Però tot i així, en tenim nombrosos exemples, com ara Pere Casaldàliga, bisbe emèrit al Brasil.
En Casaldàliga ha estat durament esbroncat pel vaticà i precisament pel Ratzinger quan era Prefecte de la Congregació per la Doctrina de la Fe, que és com enguany és coneix la Inquisició [Sagrada Congregació de la Romana i Universal Inquisició], en nom del Vaticà. Ara en Ratzinger és pontifex màxim o papa com ja se sap i segueix fotent al Casaldàliga. És aquesta força supraterrenal el que mou en Ratzinger? Si tant en Casaldàliga com en Ratzinger són cristians i estàn enfrontats, llavors qui d'ambdos obeeix realment la força supraterrenal que esmentes? El pecat de Casaldàliga ha estat prendre's molt seriosament el seu compromís amb els camperols, els treballadors, els pobres. El seu mal és tenir relació amb la Teología de l'Alliberament, una corrent dins el catolicisme reprimida amb tanta duresa pel Vaticà que ha arribat a excomulgar aquests darrers anys alguns dels seus fundadors. Personalment admiro la tasca que ha realitzat en Casaldàliga, a qui respecto molt, pero només pot sentir-se el estímul d'ajudar a d'altres persones com ell ha sentit exclusivament induit per una força supraterrenal? Som tan patètics i lamentables els humans que sense una força supraterrenal que actui sobre nosaltres som incapaços de sentir l'impuls d'ajudar a d'altres persones? El mateix Vaticà sembla que és el primer en no creure que res sobrenatural mogui en Casaldàliga. Per aixó l'han volgut forçar a renunciar al seu càrrec de bisbe, al considerar subversiva la seva tasca. Emprenya als terratinents del Mato Grosso, que encara fan servir treballadors en condicions literalment d'esclavitud, i aixó en conseqüència incomòda al Vaticà. Que si ha resistit aquests darrers 1500 anys potser ha estat més per la seva habilitat d'entendre's amb els poders establerts que per cap força supraterrenal. Al meu parer que el Casaldàliga representa el cristianisme coherent i honest, encara que per fer la seva tasca no cal ser cristià sino simplement veure la realitat i actuar en conseqüència. Transformant-la per assolir un món més just i lliure per la gent i especialment els que més hi pateixen. Aixó sembla probar-se veient la reacció del Vaticà que ha castigat en Casaldàliga precisament per la tasca que l'ha fet conegut i respectat. Si déu existeix dubto molt que sigui dins el Vaticà. Serà amb els camperol i treballadors gairebé esclavitzats del Mato Grosso, amb en Casaldàliga considerat com subversiu pel Vaticà que l'ha castigat per aixó. Aquesta força supraterrenal que esmentes no creus que pot provindre senzillament de l'interior de les persones, ser la voluntat humana que quan està empesa per l'amor [o per l'odi, malauradament, de vegades] te una força incontenible? Si déu existeix el que l'importa és el que fas o deixes de fer en aquest sentit. No si segueixes una o altre liturgia, que t'abstinguis de menjar porc o que t'esverin els homosexuals o que desfilis del carrer ferint-te a tú mateix fins fer-te sang com han fet avui els xiites, aixó dubto molt que tingui relació amb aquest déu. Aixó són collonades humanes i prou. Si déu existeix, posar-se tan histèric i actuar amb tanta violència per les caricatures és resultat de l'influència de la seva força supraterrenal o de la massa sovint inabastable estupidesa humana? O potser van ser els dibuixats de les caricatures els que van actuar empesos d'una força supraterrenal?