La cooficialitat de l'espanyol, un perill per al catalàLa sociolingüística avisa que, quan dues llengües coexisteixen un mateix territori, l’una acaba eliminant l'altra No se sap de cap cas al món en què dues llengües coexisteixin en una mateixa societat sense que l'una acabi desapareixent relativament aviat. Entre més estudiosos, ho avala el prestigiós lingüista anglès establert a Austràlia, Robert Malcolm Ward Dixon, i ho ratifica, per exemple, al llibre 'The Rise and Fall of Languages'. Entre més coses hi diu que, quan dues llengües coexisteixen en un mateix territori, l'una acaba, sempre, imposant-se sobre l'altra, per demografia, prestigi, violència... El món n'és ple d'exemples, des de les llengües indígenes d'Austràlia i de l'Amazones al gaèlic, a Irlanda.Dixon, ex-director del Centre de Recerca de Tipologia Lingüística de Melbourne i actual professor de la James Cook University de Queensland, no és pas l'únic investigador que fa una tal afirmació. De fet, és una opinió comuna entre sociolingüistes i historiadors de les llengües, que avisen del perill de dotar d'un mateix rang institucional dues llengües parlades en un mateix territori per una mateixa societat. No debades, l'article publicat ahir pel president d'Esquerra Oriol Junqueras, defensant l'oficialitat de l'espanyol en una Catalunya independent, va fer soroll a les xarxes socials. N'hi ha prou de fer un cop d'ull a les mencions rebudes per Junqueras a Twitter  Nora). El cas flamencPer Dixon, 'tota llengua és l'emblema d'una comunitat' i tota llengua que no disposi d'un espai de comunicació i d'un territori garantits i hegemònics, acaba desapareixent.Un exemple? El flamenc. Francès i flamenc van ser declarats cooficials a l'estat belga i no fou fins als anys trenta del segle XX, cent anys després de la constitució de Bèlgica, que les universitats flamenques varen decidir de recuperar el flamenc com a llengua principal, alhora que els partits polítics van fer un pas ferm en favor de la llengua del país. Mentrestant, el francès ja s'havia imposat a una part tan sensible del territori com Brussel·les.Com explica Dixon, el procés és senzill: quan una llengua entra en l'àmbit d'una altra (sigui per migració, per ocupació, per prestigi...) la situació lingüística es desequilibra fins que, tard o d'hora, l'equilibri es restableix en favor d'una de les dues llengües, i en detriment de l'altra, que desapareix. Tots els casos històricament coneguts ho confirmen. I els casos de Suïssa, Letònia, Estònia, Irlanda, Finlàndia... i AndorraA Europa hi ha casos i models diversos, però cap no contradiu la posició general de la sociolingüística. El cas de Suïssa no és pas el que considerem, perquè cada una de les tres llengües oficials de la confederació és hegemònica al seu territori i en cap no n'hi coexisteix cap de les altres dues. Això no obstant, i malgrat la protecció acordada per l'estat a cada llengua, aquests últims decennis l'alemany ha guanyat terreny en detriment de dues llengües tan sòlides com el francès i l'italià --i ja no diguem del romanx, que sí que es troba en situació de coexistència i que, a sobre, no és oficial a tota la confederació.El lingüista Gabriel Bibiloni recordava alguns casos europeus en aquest apunt del seu bloc: a Irlanda el gaèlic i l'anglès són cooficials, amb el resultat que la llengua pròpia del país perd parlants cada any; a Letònia, Estònia i Lituània, tots tres països amb importants minories russes, el letó, l'estonià i el lituà són les úniques llengües oficials, respectivament; i a Finlàndia, el finès és llengua oficial única i el suec gaudeix d'un règim de cooficialitat per a determinades prerrogatives. En veient tots aquests casos, Bibiloni és clar: 'crec que el que garantirà la normalització del català és no sols l’estat sinó l’oficialitat única de la llengua i la seva condició de (i percepció com a) llengua nacional.'I afegeix, referint-se al cas català: 'si una part (que pot ser important) dels jutges, dels funcionaris, dels policies, dels metges i de tots els qui cobren de la societat que serveixen es poden plantar i es planten com ara en el seu monolingüisme espanyol amb la base legal que aquesta és una llengua oficial, el viatge no haurà servit de res. És més, crec que una societat en què una part es plantàs en el monolingüisme espanyol seria una societat conflictiva.'A les xarxes socials hi circulava ahir de nou aquest apunt que l'escriptor Toni Cucarella va fer al seu bloc l'abril passat, en què recordava el cas del gaèlic a Irlanda en contraposició al del flamenc a Flandes i al del francès al Quebec. 'A pesar de la independència d'una part d'Irlanda ara fa noranta anys, que va donar al gaèlic estatus legal de llengua pròpia d'Irlanda, el manteniment de l'anglès en un nivell semblant ha facilitat la pràctica desaparició de la llengua gaèlica en territori irlandès. El peix gran que es menja el xicotet. Casos completament diferents del gaèlic irlandès són el neerlandès de Flandes i el francès del Quebec. En tots dos casos es va aconseguir aturar i revertir el retrocés lingüístic quan els flamencs bandejaren el francès i els quebequesos l'anglès, tot declarant llengües oficials úniques als seus territoris el neerlandès en un cas i el francès en l'altre.'També en parlava recentment en aquest article al diari Ara el pedagog Joaquim Arenas, ex-cap del Servei d'Ensenyament del Català de la Generalitat i ex-rector de la Universitat Catalana d'Estiu. 'Si la independència depengués d'aquest factor [de la cooficialitat de l'espanyol], és clar i evident que aquest preu no es podria pagar. Seria la dissolució de la nació. Això ho sabia el general Franco i ho saben els seus seguidors, no pas extingits.'De moment el català és llengua oficial única només a Andorra. I ningú no ho qüestiona, i això que la proporció de catalanoparlants és, a Andorra, inferior a la del Principat. Vilaweb
El fonamentalisme lingüístic si que és un perill per al català.La cooficialitat entre català i castellà no és només una questió de sentit comú atesa la nostra realitat; és també una questió de justícia i drets. Un estat català protegirà la llengua catalana, i tindrà la legislació al seu favor. El que no podem fer és girar l'esquena a una part de la la societat i deixar el castellà fora de la oficialitat. Jo estic a  favor de trencar mites i tabus amb el tema de la llengua. Catalunya és la que és, i per sobre de les identitats estan les persones. L'article d'Oriol Junqueras és excel.lent. Desactiva discursos apocaliptics i de la por i crea un clima de normalitat envers sectors de la societat que es mantenen distants d'aquest procés.  
Alguns es creuen que reconèixer drets als castellanoparlants és perpetuar la situació actual. El Govern de Catalunya podrà: - Obligar a que tothom que treballi en l' administració parli català... i ningú podrà dir res.- Obligar a que tots els productes que es venguin a Catalunya estiguin etiquetats en català... i ningú podrà dir res.- Obligar a establir el règim de llengües a les escoles que els roti... i ningú podrà dir res.- Obligar a que els jutges, fiscals... tinguin el català com a llengua de treball... i ningú podrà dir res. I així tantes coses, per què serà Catalunya i no cap altre ens qui dictarà la política lingüística. I això no treu que es reconeguin una sèrie de drets als castellanoparlants: educació, ser atessos en la seva llengua per l' Administració, tenir accés a mitjans de comunicació... Alguns creuen que al dia següent de la independència la realitat social d' aquest país canviarà màgicament...
Fer cooficial el castellà, evidentment, vol dir seguir amb la situació actual.Com vols fer que que la gent que treballa en l'administració parli català, si el castellà també és oficial?Com vols fer que tots els productes siguin etiquetats en català, si el castellà també és oficial?Si el castellà també és oficial vol dir que té els mateixos drets que el català, per tant els treballadors de l'administració tant podran parlar en català  com en castellà. 
Com vols fer que que la gent que treballa en l'administració parli català, si el castellà també és oficial?Avui dia per treballar a l'administració de la Generalitat necessites el nivell D (en tot cas el C)...  
Molt bé, però en un futur estat català si el castellà també és oficial, els castellanoparlants podran dir "ep, que el meu idioma és oficial, perquè no el puc parlar?".
A França només el francès és constitucional. Vol dir això que les reivindicacions nacionals/culturals/lingüístiques hi són inexistents? Els castellanoparlants que parlin el que vulguin (o et penses que pel fet que no estigui a la Constitució desapareixerà per art de màgia?) el que importarà serà el que fem els catalanoparlants. Quan tinguem una majoria demogràfica aclaparadora i sense ambigüitats podrem plantejar-nos de treure llengües oficials, mentrestant no.És més: si la llei exigeix etiquetatge en català, les freqüències les cedeix l'estat (i són únicament en català) i es manté la immersió lingüística, on és el problema d'acceptar el castellà com a segona llengua o cooficial? És més: si dotem al català de prestigi social, qui voldrà parlar castellà? Al capdavall es tracta d'això: si prohibeixes (per acció o omissió una) cosa tindrà més demanda, si la permets però n'ofereixes una altra de més atractiva, deixarà de tenir interès i tu quedaràs millor davant de tothom que prohibint-ho. No li veus la lògica?
Jo en cap cas dic que es prohibeixi el castellà. Però que no sigui oficial, si és oficial es reclamaran lleis que l'equiparin amb el català. O et penses que els partits espanyolistes que avui existeixen a Catalunya desapareixeran? No, es posarana a reclamar el mateix pel castellà, i si és oficial, quin argument pots posar per no fer-los cas? Cap ni un.
Els partits espanyolistes o qualsevol altre partit que atempti contra la integritat de l'Estat català poden ser prohibits de la mateixa manera que els partits nazis o feixistes són prohibits a Alemanya. I la llei, la Constitució i tot el sistema es poden canviar sempre que la majoria ho reclami, que a Espanya no ho facin, no vol dir que al món civilitzat tampoc ho facin. Per això, jo dic que d'entrada i per apaivagar possibles demandes d'una majoria, es concedeixi aquest "privilegi" ni que sigui (jo ho voldria així, en tot cas) de manera temporal. Mentrestant, el que hem de fer els catalanoparlants és canviar la demografia, fer lleis que afavoreixin i primin el català (com fa Espanya amb el castellà en detriment de les altres llengües oficials) i crear la conjuntura que permeti, a mitjà termini, canviar les lleis perquè el català sigui llengua única.Jo, el que proposo és una via més lenta de normalització però més efectiva, segura i irrebatible perquè va de la mà de la demografia. És a dir: jo advoco per desactivar efectivament qualsevol via espanyolista que pugui sorgir en el futur estalviant-me qualsevol mena de conflicte civil o social.
Prohbir partits no és una cosa gaire "civilitzada" i menys si aquests només defensen una cosa que la pròpia constitució del país ampara. Si tu fas una cosa provicional, quan toqui canviar-ho molta gent dirà "però si fins ara ha anat bé tal qual, perquè ara s'han de retirar drets?" i serà més difícil fer-ho, i veien la covardia de la majoria del poble català, no s'hi atraviran a treura-ho i fins i tot des de les "nostres files" els hi donaran costat alguns.A la Constitució catalana no ha de sortir el castellà com a llengua oficial. Per fer la teva estratègia, es podria fer igualment amb lleis, o simplement permeten de facto, però sense lleis coses com adreçar-se a l'administració en castellà.
Doncs a Alemanya ho fan i no veig que siguin menys civilitzats que aquí...
A Alemanya il·legalitzen partits que reclamen coses que diu la seva constitució?
A Catalunya es poden prohibir perfectament els partits que qüestionin l'existència de l'Estat català, la seva sobirania o que atemptin contra la convivència a Catalunya sense que suposi un descrèdit democràtic. La llei és una cosa i la seva aplicació (i lectura) una altra, com porten molts anys demostrant-nos els governs espanyols.