“És qué m’he caigut al terra amb la bici i m’he donat al cap”: la mort anunciada del català(Arran de l’article “Cap a la independència… lingüística” de Marià Pou i Joan Rossinyol, publicat al diari Ara el 6 de gener de 2013. Podeu llegir-lo clicant aquí) “Cada cop que un pare —de bona fe, esclar— pregunta al fill si el menjar ‘està bo’, en comptes de dir-li si ‘és bo’ (que és com el fill ho llegirà als contes infantils i ho sentirà als mestres lingüísticament competents i com el pare ho trobarà en els mitjans ben assessorats), fa mal a l’idioma”, deien ahir Marià Pou i Joan Rossinyol a l’article “Cap a la independència… lingüística”. I és que cal plantejar-nos si la batalla que hem emprès contra les accions de repressió lingüística que hi ha sobretot al País Valencià i a les Illes (o ara també al Principat gràcies a un personatge Wertgonyós) ha de ser l’únic escenari d’aquesta guerra per salvar el català. Pou i Rossinyol diuen que, en una possible nació-estat, haurem de “deixar de buscar culpables a fora i mirar-nos a nosaltres mateixos, adonar-nos que hi ha coses que hem de fer d’una altra manera si no volem rematar la feina bruta que [...] van començar uns altres ja fa tres-cents anys”. La llengua, tot i que no ens n’adonem, està morint lentament i no perquè diguem bueno ni puesto, sinó perquè perd, imperceptiblement, les estructures sintàctiques i les expressions més genuïnes. Pou i Rossinyol posen l’exemple d’un nen que cau anant amb bicicleta (“És qué m’he caigut al terra amb la bici i m’he donat al cap. I ara la bici se m’ha trencat i no puc jugar ambeia. Jopeta!”), però no cal anar gaire lluny per trobar exemples que fan del català “una trista pelleringa subsidiària del castellà”: “igual no ha escoltat res quan ha vingut, ha pensat que no n’hi havia ningú i s’ha anat”. Aquests filòlegs diuen que sí que hi ha remei per a aquesta llengua “depauperada i interferida”: estudiosos del contacte de llengües i pedagogs especialitzats en l’ensenyament de l’idioma. Només cal aprofitar-ho, no quedar-se plorant mentre es vetlla una mort anunciada i “s’ha de prestigiar i desinterferir la llengua, arraconar els mals usos i reforçar els recursos que encara són vius en l’idioma”. Una bona manera de començar aquest atac silenciós a la substitució lingüística pot ser trucar a casa d’algú i preguntar “que hi és en Pau?” (en comptes de “que està en Pau?”); explicar que els pares d’en Patufet cridaven “Patufet, on ets?” (en comptes de “Patufet, on estàs?”); o responent a algú que t’ofereix alguna cosa amb un despronominalitzat “vols?” amb un “sí, sí que en vull, gràcies!”.
“És qué m’he caigut al terra amb la bici i m’he donat al cap. I ara la bici se m’ha trencat i no puc jugar ambeia. Jopeta!” “igual no ha escoltat res quan ha vingut, ha pensat que no n’hi havia ningú i s’ha anat” I com serien les fòrmules correctes, suposadament?
No puc creure pas que no siguis capaç de saber-ne ni una.
“És qué m’he caigut al terra amb la bici i m’he donat al cap. I ara la bici se m’ha trencat i no puc jugar ambeia. Jopeta!” És que m'he caigut a terra en la bici i m'he donat en el cap. I ara la bici me s'ha trencat i no puc juar en ella. "Jopeta" “igual no ha escoltat res quan ha vingut, ha pensat que no n’hi havia ningú i s’ha anat” Igual no ha sentit res quan ha vingut, he pensat que no n'hi havia ningú i se'n ha anat.  Així és com ho diria jo, "al terra" me sona malament per la L i "eia" és ieisme, igual que "se'n ha anat" li falta el pronom i "n'hi havia" sobra encara que és totalment normal utilitzar-lo, això és el que me pareix però no estic segur. "Igual, escoltar, m'he donat, trencat.." la veritat que no sé què tenen de roïn.En canvi l'escriptor no vol mencionar que "És que" també és un barbarisme que vé del francés i que s'ha normalitzat tant en català com en castellà.
On vius?
Astúries.Però supose que te referixes als meus origens valencians per motius lingüístics, en eixe cas l'Horta (el poble no el dic, no a un fòrum d'internet públic).
No, ho deia per errors típicament barcelonins (per l'influència del castellà) com: "És que m'he caigut a terra en la bici i m'he donat en el cap. I ara la bici me s'ha trencat i no puc juar en ella. "Jopeta" "Igual no ha sentit res quan ha vingut, he pensat que no n'hi havia ningú i se'n ha anat."
Vols dir que "igual" en aquest context és correcte? Jo diria "potser".
No estic dient que sigui correcte precisament 
... cert...