He arribat fins esta web http://www.oc-valencia.org/ Sabeu esta gent de què va? Semblen occitanistes que diuen que parlem occità . Me sonava haver sentit que existia alguna gent que ho defensava però que ja havien desaparegut... 
El Regne de València, el Principat de Catalunya, juntament amb la resta d' Occitània  (nom inventat molt posteriorment a la denominació per Dante Alghieri de Lingua d' OC als diferents romanços cathalaunics) formen la Cathalaunia Històrica.Cathalans ho som tots: valencians, principatins, provençaus, gascons, narbonesos, bearnesos,llemosins, tolosans.....I els cathalans som els habitants de Cathalaunia o Terra Gothorum o Gëthaland, tots els habitants independentment del seu origen ètnic, no només els gots.Algun dia , quan la ruqueria provinciana barcino-cèntrica vagi minvant, tot això s' acceptarà de manera natural
Edgar escrigué: Cathalans ho som tots: valencians, principatins, provençaus, gascons, narbonesos, bearnesos,llemosins, tolosans.....Observem que tots els gentilicis que esmentes provenen dels noms propis corresponents a cada territori, valencians de València (regne), provençaus de Provença, narbonesos de Narbona, tolosans de Tolosa, etc. mentre que als naturals del principat de Catalunya els anomenes "principatins" una aberració, un invent sense precedent històric ni ús social actual. Perqué? Com es que no tenen gentilici derivat del nom del seu territori (Catalunya) sinó del seu estatus jurídic (principat), tal i com si hom diguera que els valencians són "regnícoles"?No fa això reflexionar sobre la inviabilitat de certes propostes onomàstiques modernes?
Em sembla que l'argument no s'aguanta. Aquest problema de noms també el tenen els valencians mateixos.Com ho faries per dir que tan habitant del País Valencià és un habitant de la província de Castelló, de la de València o de la d'Alacant? Hi ha un problema perque valencià pot fer referència a un habitant del país sencer, de la província o de la ciutat.I per cert, els bearnesos són gascons!
Els de la província de València ja es dien valencians abans de que existira la província, que només pren el nom de la seua capital.
És clar. El que volia dir que si dius "tan valencià és un castellonenc  com un valencià" tens un problema. I que és el mateix problema que si dius que "tan català és un valencià com un català".Però mes enllà de del problema amb la reiteració d'un gentilici per anomenar a dues realitats diferents, ningú té un problema real de comprensió del que passa.Qui vulgui criticar el concpte d PPCC que ho faci amb argument polítics o històrics, però si ho fa amb el fet de dir català o principatí, l'argument fa figa.
No dic que el nom siga un argument molt sòlid, no almenys la naturalesa del seu nom, sino entendre els noms com a conseqüència. Més que argument precisament que uns siguen catalans i altres valencians, els altres no es diguen a sí mateixos catalans, sino que gasten eixe nom per a uns veïns concrets (els catalans) i no cap altre (ningú diu "principatins") i que ells mateixos també utilitzen (els catalans es diuen a sí mateixos catalans) és la prova de que els Països Catalans entesos com "tots som catalans" no és una cosa que estiga a l'imaginari de la gent, i recordem que la identitat és sobre tot imaginari. Si se posara molt de moda utilitzar el gentilici "principatí" també seria un efecte d'un canvi, per descomptat. Pero no necessariament ha de ser recíproc, que els catalans pasen a dir-se a sí mateixos principatins per a incloure als altres com a catalans no té per què fer que mallorquins o valencians pasen a dir-se a si mateixos catalans ni a dir als catalans principatins.Quin embolic... però bé, saps el que vull dir?  Que no és tant un argument sino més aviat la prova o resultat de tot lo que hi ha raere.
Jo em referia a que acusar de ser un "invent" el terme principatí, en cas de ser veritat, només vol dir que hi ha voluntat de resoldre un problema lèxic que els valencias no han resolt amb la seva triple acepció de "valencià".Com a curiositat, que em va fer molta gràcia, el fet de com els mexicans ho han resolt, ja que també els hi passa amb la República mexicana, l'estat federat de Mèxic i el DF. Allà diuen mexicanos, mexiquenses i chilango.Apart d'això no es pot contrapor català a valencià perquè no són ben bé equivalents semàntics. Català és un etnónim per referir-se a un poble i mai ha fet referència a una realitat política concreta. Els catalans ja eram catalans quan viviem en un munt de comptats independent. Valencià és en realitat el gentilici de la ciutat escampat a tot el regne per allò de prendre la part pel tot.Això també passa amb moltes llengües que quan no se sap el nom de la llengua se l'anomena amb el gentilici d'un poble importnant. Com quan diuen fragatí, benasquès, alguerès...I jo també estic d'acord en que els PPCC no estan a l'imaginaari dels valencians que avui se senten espanyols al 95%, però penso que aquest imaginari no és avui el mateix que havia al segle XVIII ni aquest el que havia al segle XV i per això el que s'ha desplaçat d'A a B, ben bé podria tornar al punt A en unfutur.
Cristina escrigué: Català és un etnónim per referir-se a un poble i mai ha fet referència a una realitat política concreta. Els catalans ja eram catalans quan viviem en un munt de comptats independent. Valencià és en realitat el gentilici de la ciutat escampat a tot el regne per allò de prendre la part pel tot.I després de segles, i ja des de fa segles, valencià és l'etnònim del poble que vivien i vivim al territori de València, l'orige del nom és irrelevant. Jo sóc asturià, me dic com un riu i a més de Lleó, i també és un etnònim. 
Corregeix-me si m'equivoco però asturià si que és un etnónim perquè el nom d'asturs ja s'anomenava la tribu que hi vivia en temps dels romans. En el tema català, jo soc dels que pensa que els valencians s'anomenaven a si mateixos com a catalans fins el segle XV de forma compatible amb valencià. Distingint la nació catalans del fet polític de ser d'un regne o un altre.Suposo que coneixes la frase atribuida al papa Calixt que diu "“la glòria dels catalans és molt gran en els nostres temps: són catalans el papa, el rei d’Aragó i Sicília, el vicecanceller, el capità general de l’Església” "O que  Calixt, per l’historiador cinccentista Francesc Tarafa, era “de nació catalana i de pàtria valenciana”. O la frase aquella que diu que Joanot Martorell era un cavaller valencià de nació catalana.En algun moment a partir del segle XVI es va imposar la restricció de la paraula català al Principat, i segurament de forma paral.lela a la castellanització.
Et respondré amb una recomanació: Llig "El patriciat i la nació (Sobre el particularisme dels valencians en el segles XIV i XV)", d'Agustí Rubio, publicat per l'Abadia de Montserrat. Dos toms, amb una abassegadora documentació medieval sovint inédita, sobre la creació de la identitat (nacional) valenciana.T'exposaré només un paràgraf de les conclusions:En el regne cristià, creat en el segle XIII sobre un espai conquistat a l'Islam i repoblat, sobretot, per catalans i aragonesos, textos i documents fan palés que a finals de la següent centúria ja havia sorgit la idea que les seues gents constituïen una col·lectivitat singular. No sols en l'ordre polític. Els valencians serien un poble, una comunitat nacional diferenciada en el si d'una altra de més àmplia, la Corona d'Aragó, i el regne una pàtria, la pròpia, a la qual es referien amb emoció. (...) L'aparició de tal discurs és senyal que s'havia gestat un ideari abans inexistent, nou, que triomfarà plenament en la València del Quatre-cents, en la qual es van fer habituals expressions com "llengua valenciana" o "nació valenciana". 
El que passa amb els llibres i les conclusions és que n'hi ha per tots els gustos. Anomenar llengua valenciana a la llengua que es parla a València és prou automàtic com no permetre extraure'n conclusions de cap mena. 
Sí, però en el llibre no solament es documenta l'onomàstica de la llengua sinó també de la identitat. "Valencians", "poble valencià" i fins i tot "nació valenciana", moltes vegades per oposició als seus homónims "catalans". I això als segles XIV i XV.Molt simptomàtica la llarga disputa de les autoritats valencianes perque el rei concedís un torn rotatiu per a rector de l'Estudi General de Lleida a un valencià, en igualtat de condicions que aragonesos i catalans, amb al.lusions a la "nació valenciana" per oposició a l'aragonesa i la catalana.Curiós també que els catalans al.legaren que el seu rector ja representava als valencians. Més o menys com alguns volen fer ara, set segles després.
Però aquí parles de política. Resulta evident que a nivell administratius hi havia 3 parts, com al compromís de Casp i que això generava posicions enfrontades a l'hora de repartir càrrecs. I suposo que els mallorquins si que eren comptats com a catalans.El tema sempre és el mateix, la confusió entre el nivel nivell polític-administratiu i l'etnic-lingüístic. Molts intenten fusionar-los. Però afirmar que la Sènia era una frontera entre dos comunitat nacionals diferents, jo diria que no ho ha defensat mai ningú. Ni catalanista ni espanyolista, ni antic ni modern ni català ni aragonès.
Sí, sempre és la mateixa història. Un italià anomena catalans a uns valencians (encara que fes el mateix amb tot allò que provinguera de la Corona d'Aragó) i això significa que tots els valencians se sentien de nació catalana.Però si les autoritats valencianes trameten una demanda al rei en la que parlen de valencians i catalans com a subjectes diferents, aleshores ho considerem com a diferències purament administratives derivades dels respectius estats.Enfi.
El problema és que les coses no són tan senzilles. I suposo que ho saps perquè en saps més del tema que jo.Hi ha un munt de testimonis que es poden interpretar en un sentit i el contrari, per entretindre's una estona. I moltss dits per valencians mateixos, ni les autoritats eren democràtiques ni existia una "opinió pública" equivalent a la d'ara.Jo deixaria el debat pels historiadors i jo ni en soc ni tan sols vull convencer a ningú en un sentit o altre.