Hi ha un document d´ETA en el que diu una cosa que sempre m´ha desconcertat: "Nuestra organización ha recibido la ayuda solidaria y militante de cientos y miles de hombres y mujeres de todo el mundo. Hombres y mujeres que han debido saltar, la mayoría de las veces, las trincheras de la desinformación y del insulto para llegar a comprender nuestra lucha de liberación." Tret del colaboradors catalans,algú sap si ETA ha tingut activistes espanyols,(castellans,madrilenys,etc),o d´un altre pais? Em sona que algun irlandés i algun colombià si ha estat membre d´ETA. Potser penseu que la pregunta es una mica imbecil,però m´interesa.
pensa que ETA té molts anys...Suposadament va tenir camps d'entrenament a països arabs (Argeria, Iemen...) i no per islamisme , a aquell temps aquests països estaven a prop del món socialista. Segurament també amb gerrilles llatinoamericanes: sandinistes, FARC, tupamaros i amb palestinians. I amb col.lectius d'estrema esquerra , molt actius a aquells països, alemanys i italians. 
el Frente de Liberación d´Argelia,si,això també em sona,i a grups independentistes catalans també els van entrenar els argelins quan Franco. 
i també allà va estar el Cubillo, el del MPAIAC canari.
Que en sabeu d'aquest personatge tan singular? i del seu grup?
purgo a casi toda la organizacion y ya solo quedan en la direccion el , una cuñada francesa y un amigo del CSID alto cargo de la UGT va en serio supongo que se estaran puliendo el dinero que les dio el gobierno argelino en los 80 y 90
en serio? Però quina mena d'accions realitzava i tal? Vaig sentir algo d'un avio...
Historia Fue fundado el 22 de noviembre de 1964 en Argelia por el abogado Antonio Cubillo, exiliado durante el franquismo y que anteriormente había estado vinculado al Movimiento Canarias Libre. En 1968 la Organización de la Unidad Africana reconoce al MPAIAC y el derecho de las Islas Canarias a la autodeterminación. En 1975 el movimiento inicia las emisiones de radio de La voz de Canarias Libre desde Radio Argel para el archipiélago canario, convirtiéndose en el medio de difusión del MPAIAC. Entre este año y el siguiente morirían dos activistas del movimiento en manos de las fuerzas de seguridad. El 1 de noviembre de 1976 la organización declara la lucha armada a través de las Fuerzas Armadas Guanches (FAG), estallando el primer explosivo este mismo mes en Galerías Preciados de Las Palmas de Gran Canaria. En 1977 las FAG explosionan el primer artefacto fuera de Canarias, en un Galerías Preciados de Madrid. Ese mismo año colocaron una bomba en el aeropuerto de Gando (Gran Canaria) lo que obligó a cerrarlo y desplazar los vuelos al aeropuerto de Los Rodeos en Tenerife, donde se desencadenaría el accidente de dos aviones en la pista y que causaría 583 muertos. En el 1978 se produce el único muerto causado por el MPAIAC, el agente de la policía Rafael Valdenebros al intentar desactivar una bomba en La Laguna, Tenerife. El 5 de agosto de 1978 Antonio Cubillo es víctima de un atentado terrorista en Argel pudiendo salvar su vida pero quedando inválido desde entonces. El atentado contra el fundador del movimiento, que iba a participar ese año en la cumbre de la OUA, fue perpetrado por los servicios de seguridad del Ministerio del Interior español que contrató a dos mercenarios para ejecutar el asesinato. En el 2003 la Audiencia Nacional condenó al estado español a pagar una indemnización de 150.000 euros por el atentado. El MPAIAC finalmente renuncia a la lucha armada y en 1979 expulsa a su fundador y secretario general, Antonio Cubillo, por no coincidir en algunos planteamientos con la dirección. Posteriormente Antonio Cubillo fundará el Congreso Nacional de Canarias (CNC). Durante los años 80 y 90 el MPAIAC es inexistente. Hacia el año 2003, algunos de los antiguos integrantes, que fueron expulsados en su día del MPAIAC, reconstituyen nuevamente esta organización, si bien esta reconstitución no será reconocida por la mayoría de los militantes de los años 60 y 70. Por otro lado la actividad política del MPAIAC reconstituido es prácticamente nula
Molt interessant, i de l'EGPGC, que en sabeu?
 torna a dalt NÓS-Unidade Popular, la unitat de l’independentisme gallec El passat 2 de juny es constituïa NÓS-Unidade Popular, la nova organització unitària de l’independentisme gallec. Acabava aquí la primera gran fase d’un procés d’unificació de l’esquerra independentista gallega que va començar el juliol de 1999. Tenint en compte que als Països Catalans el procés d’unitat de l’Esquerra Independentista va amb un altre ritme, pot resultar il·lustratiu veure quines han estat les passes que han fet els gallecs per arribar on són ara, sense que això impliqui caure en cap mimetisme. Fins ara, el panorama de l’independentisme gallec era semblant al català en un aspecte: la seva atomització en diverses organitzacions, grups i col·lectius. Aquesta fragmentació era el resultat d’una crisi que havia començat l’any 1989, quan arran de la mort d’un Guàrdia Civil en un enfrontament amb membres de l’Exército Guerrilheiro do Povo Galego  Rafael  (EGPGC), es va produir el trencament de la Frente Popular Galega, el referent unitari de l’independentisme gallec que s’havia creat encara no feia ni un any. El trencament, provocat pel diferent posicionament al si de la Frente respecte d’aquesta acció armada, va donar lloc a l’aparició de l’Assambleia do Povo Unido (APU), que continuarà donant suport incondicional l’EGPGC. La crisi va arribar al seu pic més alt el 1991, any en què són detinguts els màxims dirigents de l’EGPGC i l’executiva de l’APU. Aquest cop repressiu va ser definitiu, ja que l’EGPGC va deixar d’actuar i l’APU va desaparèixer l’any 1995, després d’haver elaborat un projecte de constitució per a Galícia. Es tancava així una etapa de cinc anys marcada per una estratègia, que els protagonistes anomenaven politicomilitar. La sensació de fracàs d’aquesta experiència i la divisió dels presos va deixar unes ferides molt obertes, que només el temps ha permès cicatritzar parcialment. En acabar el segle xx, a més del nombre considerable d’independentistes que no militaven enlloc, l’MNLG estava format per tres organitzacions polítiques: Assambleia da Mocidade Independentista (AMI). En principi es tractava d’una organització sectorial de joves (així consta a la tesi organitzativa de la III Assemblea celebrada el 1999), però les circumstàncies polítiques en què va néixer i créixer (els anys següents al punt àlgid de la gran crisi de l’independentime gallec) van fer que assumís un paper que anava més enllà d’una organització de joves. A partir de la III assemblea, AMI va apostar per un model de reorganizació de l’independentisme que consistia en l’articulació frontista de totes les expressions polítiques de l’independentisme gallec sota un projecte polític comú, mitjançant la construcció d’una Unitat Nacional-Popular. Frente Popular Galega (FPG). Es constitueix el 17 de juliol del 1988 al caire de l’activitat armada desplegada a partir de 1986 per l’EGPGC. Naixia com una organització independentista de masses que era el resultat de la confluència de la militància del Partido Comunista de Liberación Nacional (organització sorgida de dins Unión do Povo Galego (UPG) i expulsada del BNG pel seu suport a HB l’any 1987), Galiza  Rafael  (plataforma política independentista que també tenia els seus orígens en una escissió d’UPG de l’any 1978) i col·lectius independentistes. La divisió de 1989 va afeblir considerablement la seva força, tot i que cal destacar-ne la seva experiència en l’àmbit sindical. Primeira Linha-Movimento de Liberaçom Nacional (PL-MLN). Constituïda l’1 de maig de 1996, es tracta d’una organització que va néixer al si del BNG i que aspira la reconstitució del partit comunista gallec, on estiguin integrats totes les persones que es reclamen del marxisme. En la seva ideologia es combinen l’independentisme, la tradició comunista i l’aportació dels nous moviments socials. Els entrebancs de la direcció del BNG (especialment el sector pertanyent a l’UPG) a la tasca de Primeira Linha van ser constants i se’n preveia la immediata expulsió, raó per la qual aquesta organització va decidir el abandonar el BNG el 5 de juny de 1999. El partit va endegar a partir d’aleshores una línia de treball que tenia com a objectiu prioritari la unificació de l’esquerra independentista gallega a partir de la vertebració d’una Unitat Popular de caire frontista. Com ja hem dit, el procés d’unitat encara inconclòs havia començat el juliol de 1999, en què AMI, FPG i Primeira Linha van convocar plegats el Dia de la Pàtria Gallega (25 de juliol). El mes de novembre d’aquest mateix any les tres organitzacions van signar un acord polític i van crear un organisme de caràcter permanent, la Comissom Nacional Unitária da Esquerda Independentista (CNUEIN), per dissenyar i coordinar la unitat d’acció i per «avançar en el procés estratègic d’establir les bases perquè Galiza i el seu Poble Treballador es dotés d’una estructura unitària de masses [...]». Durant uns sis mesos aquest organisme unitari va permetre la unitat d’acció en algunes dates rellevants (8 de març i 1 de maig) i alhora la posada en marxa d’algunes iniciatives a nivell comarcal. Tanmateix, es va mostrar ineficaç en el segon dels seus objectius, és a dir, a l’hora d’avançar en el procés de constitució d’una estructura unitària. L’FPG va ser acusada de no tenir voluntat d’avançar-hi (com ho demostraria la seva negativa a participar en les Assembleias Populares Comarcais) i de prendre decisions polítiques unilateralment, sense debatre-les al si de la CNUEIN, com ara la decisió de presentar-se a les eleccions al Parlament espanyol del 12 de març del 2000. Tanmateix, el balanç d’aquesta primera etapa no va ser negatiu perquè, a més de la unitat d’acció, va permetre d’una banda el treball conjunt, superador de recels anteriors (especialment d’AMI i PL), i, d’altra banda, la incorporació (en alguns casos recuperació) al procés d’independentistes que no pertanyien a cap dels grups que formaven la Comissom. Per a la incorporació d’aquests militants independents va esdevenir cabdal la creació, ja en aquesta primera etapa, de les Assembleias Populares Comarcais, que aglutinaven des de la seva pluralitat la militància independentista d’un determinat territori. Així, el març del 2000 es va crear Assembleia Popular da Compostela, el juny la de La Corunya (APCC) i el novembre la del Nord-est (APN). A finals de l’any 2000, concretament el 30 de novembre, es va presentar i es va publicar el manifest que invitava a consumar la unitat de l’esquerra independentista gallega, l’anomenat Processo Espiral da Unidade Popular, el qual impulsaven AMI, PL i les tres assemblees comarcals esmentades més amunt (APC, APCC, APN). Començava en aquest moment el procés pre-assembleari de discussió que es tancaria el 2 i 3 de juny amb la celebració de l’Assemblea Constituent. Els signants del manifest es comprometien a crear una nova eina per defensar-se de les agressions que pateix el poble gallec i per aconseguir els objectius estratègics d’independència i socialisme. Com hem dit al començament, el passat 2 de juny va culminar la primera fase d’aquest procés d’unitat amb la creació de Nós-Unidade Popular. El procés, però, no s’ha acabat perquè hi ha la intenció d’incorporar sectors com l’FPG, que de moment se n’ha autoexclòs, i més endavant sectors descontents amb la política del BNG.
ets un diccionari amb cames tiu!