- INTRODUCCIÓ. - 1ª PART. Els comtats de la" Marca Hispànica" del Regne Franc. - 2ª PART. Rei d'Aragó o aragonès. Corona d'Aragó o aragonesa. - 3ª PART. El Regne de València mai fué part dels "Països catalans". - 4ª PART. Els catalans tracten d'imposar les seues ambicions per les armes. - 5ª PART. L'actual rebuig català al monarca aragonès Fernándo II "el Catòlic". - CONCLUSIÓ. - INTRODUCCIÓ. El nacionalisme català duu decennis immers en la tasca de fabricar una nova "Història" que done suport i sustente les seues ambicions polítiques. Les quals, succintament, vénen a ser: l'ambició de ser un país separat d'Espanya, l'ambició d'annexionar-se les terres de l'històric Regne de València, del de Mallorca, part del d'Aragó i el Roussillon francès, i l'ambició d'imposar el català en tots els territoris anteriorment esmentats en detriment de les llengües parlades pels seus pobladors autòctons. A fi d'aconseguir tot açò, algunes institucions catalanes no tenen empatx a manipular la història, ocultant i tergiversant el que no els convé i afegint fal·làcies allí on els poguera resultar beneficiós. Aquesta campanya de propaganda finançada amb diners públics i privat des de Catalunya duu ja molts anys intoxicant machaconamente l'opinió pública amb les seues mentides històriques i lingüístiques, les quals sembla van calant profund en el pensament col·lectiu de la societat catalana, que de manera acrítica les va assumint com certes. L'adoctrinament subliminal d'aquest col·lectiu ho encamina cap a una postura nacional-fonamentalista-catalana de marcat caràcter imperialista. Les dades històriques que a continuació s'exposen són, de manera sistemàtica, ignorats o tergiversats per l'aparell de propaganda pancatalanista, ja que són evidències històriques que posen fora de credibilitat i legitimitat un gran nombre d'arguments polític-històrics que maneja el nacionalisme català. - 1ª PART. Els comtats de la" Marca Hispànica" del Regne Franc. Els territoris del que avui dia es coneix com Catalunya (Barcelona, Tarragona, Lleida i Girona) no van formar una entitat polític-administrativa fins a fa relativament poc temps. Per posar un exemple, la unitat catalana és posterior a la del Regne de València, que ja era una unitat política autònoma i sobirana abans que es creara Catalunya com ens polític unit. Usualment, els catalans es remeten al segle IX i als "comtats catalans" per a reivindicar la seua existència històrica com país. Açò és una mica del tot incert, ja que en principi i en aquell temps no eren ni una unitat política independent, ni rebien el nom de" catalans", sinó que cada comtat tenia el seu propi nom (Comtat de Barcelona, d'Urgell, etc...) i eren simples divisions territorials o "províncies" pertanyents al" Regne Franc" i governades per un "comte" instituït pel rei dels francs (els "francs" eren un poble germànic, el mateix que els visigots, suevos, alanos, etc...). Aquests comtats o províncies eren els territoris que el rei franc Carlomagno, havia conquistat amb les seues tropes cristianes als moros que en aquell moment ocupaven "Hispania". (Aquesta frontera sud del territori franc, confrontant a les terres musulmanes, era coneguda com la" Marca Hispànica"). Tant comtes, com comtats estaven sota el comandament i jurisdicció del rei franc, sent els comtes uns mers administradors col·locats "a dit" pel monarca, sense dret a lliurar el comtat en herència a les seues descendents. Amb el pas del temps i aprofitant moments difícils del Regne Franc, els comtes o administradors d'aquests comtats, van començar a donar regna solta a les seues ambicions personals, col·locant-se en rebel·lia davant el monarca i desobeint la llei règia que els legitimava com comtes. A partir d'aqueix moment i en contra de l'establit fins a llavors, els comtes, sense que legalment gens els emparara, es van prendre la llicència de convertir el comtat en hereditari i poder així lliurar-lo al seu clan familiar. Legalment tots aquests comtats continuaven pertanyent al Regne Franc, encara que a causa de la seua debilitamiento, aquest mai va poder escometre una acció bèl·lica per a restaurar l'ordre trencat pels seus subordinats. Una dada que demostra que no els hi considerava territoris independents del Regne Franco fué el fet que mai van obtenir la conformitat "Papal" per a accedir al rang de" regne". Ni tan solament unisc d'ells per separat, i encara molt menys, en un conjunt mancat d'unitat on cadascú tractava d'imposar les seues ambicions a la resta. Solament a poc a poc, a través dels enllaços matrimonials entre la progenie dels diferents "comtes" va haver un acostament de" comtats", a l'aglutinar-se sota una amalgama d'interessos hereditaris alguns d'ells. Per a aquell llavors, el Comtat de Castella i el Comtat d'Aragó, formats fora dels territoris francs, ja havien obtingut la conformitat i beneplàcit "Papal" per a convertir-se en "Regnes", alhora que "reis" els seus respectius titulars. (La religió cristiana no solament era eina per a elevar les ànimes als cels, era l'instrument polític per excel·lència. En occident era el" Papa" el qual legitimava o no, a reis i regnes amb la seua benedicció "divina". Benedicció que mai dió als "comtats" de la" Marca Hispànica"). - 2ª PART. Rei d'Aragó o aragonès. Corona d'Aragó o aragonesa. En 1157, Ramiro II "el Monjo", rei d'Aragó, no va tenir descendent baró que ho succeïra en el tron. La seua filla Petronila Ramírez, reina d'Aragó, fué casada amb Ramón Berenguer, "comte de Barcelona". D'aquest enllaç naixeria Alfonso II "el Cast", que obtindria els títols de rei d'Aragó i "comte de Barcelona". Arribats a aquest punt, convé aclarir una sèrie de qüestions que solen ser manipulades descaradament pels polítics i historiadors catalans. Alfonso II "el Cast", rei d'Aragó i "comte de Barcelona", va rebre el seu títol de rei per la part de la seua mare, açò és, per la seua sang i llinatge aragonès, mai pel català, el del seu pare, pel qual solament va rebre el títol de" comte". Molts textos catalans parlen de" rei català" o "rei català-aragonès" en referència a aquells que van ser descendents de Ramón Berenguer, "comte" de Barcelona. Aquesta denominació és del tot incorrecta i falsa. El rei sota el punt de vista polític no té més nacionalitat que la del regne que representa i del que és titular. AL no existir en aquest cas altre regne que el" Regne d'Aragó", indefectiblemente, al referir-nos a la figura règia, aquest mai podrà tenir altre qualificatiu més que elde " rei aragonès". D'igual forma, quan aquesta mateixa persona es presentava com titular del" Comtat de Barcelona", el seu rang era únicament elde " comte" d'aqueixos territoris. Mai es barrejaven els estatus de rei i "comte". Anaven sempre per separat. El mateix que els territoris. Açò es pot comprendre perfectament al saber que, regne i comtat, eren territoris distints, amb lleis i institucions legislatives i jurídiques distintes, el nexe de les quals d'unió era el qual tenien com rei, comte o titular del territori a una mateixa persona (característica aquesta que va mantenir al llarg de tota la seua existència la" Corona d'Aragó"). #Así_pues, havent deixat clar que el" comtat" en cap cas adquireix el rang, ni les atribucions de regne, resulta igualment convenient aclarir que el concepte de" Corona catalano-aragonesa" és altra falsedat històrica que no tenen empatx a utilitzar i pregonar fins a la sacietat els sectors oficials i oficialistes del pancatalanismo, amb l'única finalitat de donar un pes polític i històric que no posseeix, a la" nació catalana". En cap cas va existir cap "Corona catalano-aragonesa". Solament va existir la" Corona d'Aragó", que obté el seu nom del regne que li dóna origen, per ser aquest l'únic ens polític que posseeix les atribucions necessàries per a fonamentar una "Corona". (És una aberració política parlar d'una "Corona" cimentada sobre un comtat, a més d'una falta de rigor històric extrem ja que mai ha existit aqueix model polític, ni hi ha llera política algun per a realitzar-lo). Els comtats, sobre la base de les jerarquies i normes existents en aqueixa època, no tenien cap atribució per a aparèixer com titulantes de cap "Corona", ni encara de manera compartida amb un regne, tal com ens volen fer creure avui dia els sectors pancatalanistas. Per tant, els termes legítimament correctes són:"Corona d'Aragó" i "rei aragonès". - 3ª PART. El Regne de València mai fué part dels "Països catalans". Sobre el 1238 el rei aragonès Jaime I "el Conquistador" dió per conquistat el musulmà Regne de València. Les seues terres no van ser annexionades ni al Regne d'Aragó, ni a cap dels "comtats" de la" Marca Hispànica". El Regne de València va romandre independent i sobirà sobre si mateix, si bé ara sota un govern i una població vencedora de caràcter cristià, que prevalia sobre la població musulmana vençuda que es va mantenir en el regne. Avui dia, el nacionalisme oficial català parla d'uns "Paisos catalans" on estarien integrats els territoris de l'històric Regne de València. Tot això sense fonament històric-polític algun que valide tant la tesi que aqueixos "Paisos catalans" van existir, com la que el Regne de València va pertànyer a ells. Resulta evident que Jaime I quan re-va fundar sobre el cristianisme el Regne de València, ho va fer amb la convicció de crear un regne sobirà i independent de la resta de territoris de la Corona d'Aragó, sense que existira intenció alguna per part del monarca d'annexionar-lo a no-res que es coneguera com "comtats catalans", perquè com ja s'ha comentat anteriorment, aquests encara no existien com unitat política sobre la qual efectuar tal donació. És més, Jaime I va estar pressionat per la noblesa aragonesa perquè annexionara les terres valencianes al Regne d'Aragó, alguna cosa que si era factible políticament, i, evidenciant-se els propositos del monarca, Jaime I es va negar a això mantenint al Regne de València independent de qualsevol altre territori. Jaime I i tots els monarques aragonesos que van vindre després d'ell, van respectar les lleis, furs, institucions i costums propis del Regne de València, mantenint-lo sobirà, autònom i independent de la resta de territoris que formaven la Corona d'Aragó. En definitiva, el Regne de València o el seu territori, mai ha pertangut, d'una o altra forma, a no-res conegut com "Paisos catalans", Catalunya, "comtats catalans", etc..., sinó que sempre ha gaudit com regne, d'independència i sobirania. Una mica que es tradueix en el reconeixement que té sobre si mateix el poble valencià, de posseir una cultura i llengua pròpies, diferents a la catalana. - 4ª PART. Els catalans tracten d'imposar les seues ambicions per les armes. En 1410 el rei aragonès Martín I "l'Humà" (últim rei aragonès descendent del" comte" Ramón Berenguer) va morir sense deixar successor al tron de la Corona d'Aragó. Després d'un lapse de dos anys de" interregno" en el qual la corona no va tenir monarca, representants dels diversos territoris que componien la Corona d'Aragó es van reunir per a deliberar, votar i triar al nou monarca entre diversos aspirants amb dret al tron ("Compromís de Casp" 1412). Efectuada la votació, l'elecció va recaure, per majoria de sis vots contra dos, en Fernando I "el de Antequera", comptabilitzant-se al seu favor els vots dels aragonesos i els dels valencians, i en contra els dels catalans que havien lliurat dos dels seus tres vots al" comte d'Urgell". Els catalans, al no haver aconseguit els seus propòsits, van rebutjar aquesta decisió legítimament emanada del vot (unes regles prèviament acceptades per tots) i de forma totalment deshonesta van prendre les armes per a tractar d'imposar per la força les seues aspiracions polítiques. El motiu de la revolta no era altre que el perill que els nobles catalans veien de perdre tots els favoritismes, privilegis i beneficis oportunistes que havien obtingut d'uns monarques (els descendents del" comte" Ramón Berenguer) amb els quals posseïen llaços de sang la majoria d'ells. No els interessava un monarca que obrira la possibilitat a una política més equitativa per a tots els territoris de la Corona d'Aragó, una mica que sens dubte restaria prioritat i favoritisme als interessos de la noblesa catalana. Dècades d'inestabilitat i crispació dins de la Corona d'Aragó van seguir als esdeveniments esmentats, que van acabar desembocant en una Guerra Civil Catalana en la qual es van veure involucrats i perjudicats la resta de territoris de la Corona d'Aragó (A causa del conflicte iniciat pels catalans es van perdre el Rosselló i la Cerdaña, territoris de la Corona d'Aragó, que van ser ocupats per França). En 1472 la Guerra Civil Catalana finalitza i al cap d'uns pocs anys la situació política entra en un període de relativa estabilitat que dóna com fruits l'acceptació per tots (catalans inclosos) de Fernándo II "el Catòlic" com successor al tron de la Corona d'Aragó. - 5ª PART. L'actual rebuig català al monarca aragonès Fernándo II "el Catòlic". En 1479, Fernándo II "el Catòlic" fué proclamat rei de la Corona d'Aragó. Deu anys abans havia contraido matrimoni amb Isabel, princesa castellana i successora al tron de la Corona de Castella. Amb el seu matrimoni es concretava la unió d'ambdues corones sota una mateixa línia successòria, en dret d'igualtat i mantenint les lleis, furs, institucions, llengua, etc...pròpies de cadascun dels regnes o territoris que componien cadascuna d'aquestes "Corones". (La unió d'ambdues corones rebria el nom de" Corona d'Espanya"). En definitiva, després de l'enllaç regi, els territoris de la Corona d'Aragó van seguir mantenint, perquè així s'havia acordat en el pacte d'unió d'ambdues corones, el mateix ordenament polític que havia existit en segles anteriors. Cada regne o territori seguia mantenint els seus propis furs, lleis, costums i institucions, amb l'observança comuna de retre homenatge i homenatge a un mateix monarca. Monarca que a partir d'aqueix moment seria fruit de la descendència de Fernándo i Isabel, els "Reis Catòlics". Fernando II va contribuir a fer gran la corona de Aragon. Encara que després els esdeveniments històrics desvirtuaren i corromperen l'empresa iniciada pel monarca. Fernándo II amb el seu matrimoni cercava el que van cercar tots els monarques aragonesos des dels seus inicis: aliances amb altres regnes o territoris per a augmentar el poder polític i territorial. Ja molt abans que ell, Jaime I "el Conquistador" havia casat a dos de les seues filles amb sengles fills del rei de Castella (una d'elles amb el futur rei Alfonso X "el Savi"), obrint així la porta a la possibilitat que la Corona d'Aragó i la de Castella s'uniren. Per altra banda, Fernándo II va recuperar per a la Corona els territoris del Rosselló i la Cerdaña, ocupats per França durant la Guerra Civil Catalana. La figura de Fernándo II "el Catòlic" ha estat injuriada per la historigrafía catalana, de manera injusta. Igual que la resta de monarques que va tenir la Corona d'Aragó després de Martín I "l'Humà", últim descendent del" comte" català Ramón Berenguer. Francament resulta d'un localisme ridícul, per no qualificar-lo de" chauvinismo taujà" la imatge oferida per la historigrafía oficial catalana, que enalteix i glorifica a determinats monarques perquè són, segons ells, catalans. I menysprea i ignora a uns altres perquè no compleixen les pautes de catalanitat genètica. Semblen oblidar, (alguna cosa que realment saben, però que oculten descaradament), que la" sang" o llinatge familiar del monarca no tenia cap transcendència en el caràcter polític de la Corona d'Aragó, en la seua constitució o en la seua legislació. - CONCLUSIÓ. La resposta real a tota aquesta manipulació històrica cal cercar-la en l'intent de legitimar les actuals pretensions separatistes de Catalunya respecte a Espanya per a això els pancatalanistas han desarrolado una història "prefabricada" a gust i mesura dels actuals interessos polítics del nacionalisme català. Així es comprèn que els pancatalanistas facen esforços denodados intentant distanciar i desvincular a Catalunya d'aquella etapa en la qual gràcies al matrimoni dels principes Fernando i Isabel, les Corones d'Aragó i Castella es van unir i van formar la Corona d'Espanya. Per fortuna, la documentació històrica fa flac favor a aquesta manipulació històrica catalana i recorda de manera irrefutable, a tot el qual tinga ànim de fer la consulta, que "Catalunya" pertanyia en el moment de l'enllaç dels "Reis Catòlics" a la Corona d'Aragó i que compartia, subscrivia i participava de grau i grat de les decisions que es prenien dins d'aquesta Corona, en plenitud de drets, però també igualment en obligació de deures legítimament estipulats i acatats. El que els esdeveniments històric-polítics oferirien més tard, (entenga's, per exemple, "Felipe V" i el seu "Decret de Nova Planta") són assumptes d'una gran transcendència i impacte, fins i tot actual, en el decurs de la Corona d'Espanya i els seus respectius membres, però que en cap cas han de servir per a tergiversar la história política anterior als mateixos. Per: Vicente garcia de Molina, Historiador de valladolid Estava en castellà,Traduït amb INTERNOSTRUM 
Trobo que en els aspectes històrics és força correcte, encara que el tuf catalanòfob és evident en molts detalls. 
PER A SER UN BON CATALA AUTOR: CHIMO LANUZA (Solo versión en Valenciano · Nomes versio en Valencià) Yo, pobre catala del sur, voldria ser un bon catala. De veres, ho intente continuament. Per eixemple, faig terapia de grup –es diu "Panquetes anonims"- a on primerament mos reconeixem blaveros declarats i despres passem a contar les nostres experiencies, frustracions, impotencies, fobies, etc i acabem aconsellant-nos "els uns als altres". Pero es fotut, em costa un monto. ¿Quines coses practique? A vore, de nit, per a dormir-me, m’imagine tota la peninsula –no, tota Europa; no, el mon sancer- coberts per l’ombra d’una marfega flamejant sobre els ciutadans terraqueus. Pero, quan em venen les arcades, ho deixe perque, en lloc de dormir-me, em posa en un estat d’ansietat molt desagradable ya que les barres roges acaben convertint-se enla meua imaginacio en barrots de preso. En unes atres ocasions, em pose dos anous en la boca i intente parlar aixina, en la boca plena, per a emular el mes autentic i genuï parlar catala. Em tornen a vindre les arcades i no ho soporte; aixina es que tambe abandone tal practica. Pero, clar, tot aço em produix una gran frustracio, ya que, ¿com no vaig a voler ser catala? Si tots els "sabuts" diuen que som catalans, que parlem catala, que ser valencia i parlar valencià es la nostra manera de ser/parlar catala... ¡Si Catalunya es lo mes gran del mon! I "nosaltres, els valencians", fent la ma. ¿Com nos resistim a formar part de la gran Catalunya si es tan guai? Mireu: No som deu millons de parlants, no; es dona eixa cifra per allo de l’humiltat. En realitat, en som 23; si, 23 millons de parlants: Catalunya estricta, el Païs Valencià, les Illes, la Franja, L’Alguer, el sur de França, el nort de Madagascar, dos illes del Pacific, 123 habitants de Nova York, un troç de L’Irak, una ralla de Bolivia i tres tribus de l’Africa central... parlem catala. Total, aixo, 23 millons de catalanoparlants. De fet, els EEUU s’estan plantejant considerar-la tercera llengua oficial del païs. ¿I com es que no vullc ser catala quan tants grans personages historics ho foren? A vore, ya sabeu que tots els grans escritors valencians i mallorquins eren catalans i escrivien en catala (Ovidi, Cervantes i Shakespeare tambe eren catalans pero, com no escrivien en catala, no conten. De moment). Pero tambe eren catalans Jesucrits, Espartaco, Colon, Confuci, el matrimoni Curie, els germans Lumière, el primer home que chafà la lluna, el segon imperi austro-hongares, el "Tercer home" i el "Último de la fila". Els vikingos, ¿sabeu?, tambe eren catalans, de Vic –per aixo voreu en algunes pelicules de vikingos que porten marfegues en els pals dels seus barcos. L’unic personage historic que no era catala era Sant Tomeu d’Aquino, per aixo es conegut en eixe nom: Sant Tomeu d’aqui, no. Pero hi ha mes. ¿Qui va formular la teoria de la relativitat que diu "tot es en relacio a... lo catala?, ¿qui va ser el primer en pegar-li la volta al mon –en l’imaginacio, pero li pegà la volta al mon-?, ¿qui va descubrir l’imprenta ans que Gutenberg –en ditades, pero imprimien-?, ¿qui es l’autentic creador de Windows que originalment es denominava "Finestres" pero adoptà la forma anglesa per allo del mercat?... ¡Catalans, tots catalans, naturalment! Lo de Hitler s’ho callen perque actualment te mala prensa. pero Hiler era d’orige catala i va fugir a una illa del Mediterraneu... catala, clar. La paella, plat tipic catala; el "Misteri d’Elig", catala; la Corona d’Arago, catalana; i catalans son l’orchata de chufa, el pa en tomaca, la lluna d’abril, els cants de les sirenes i la gola del llop... ¡Ai...! I nosatres encabotats en no ser-ho. ¡Es que no tenim remei! Petons, nois. Chimo Lanuza (factor XL, com digue un amic)
 Vinga San Vicente, ves a oferir glòries a Espanya. PD: es diu Misteri d'Elx, tros d'ignorant. 
Vinga San Vicente, ves a oferir glòries a Espanya. PD: es diu Misteri d'Elx, tros d'ignorant. Pues yo pienso que el ignorante realmente eres tu. Deberías saber para opinar como se escribe una localidad valenciana lo siguiente: Ni las catalanizadoras normas de Castelló o del 32 admiten Elx. Las "Normes de Castelló" solo admiten el uso de los sufijos "-g" o "-ig" (según convenga), para representar a final de palabra el sonido de "palatal africada sorda" ("ch valenciana"), tal y como especifica su regla número (13): "13.- El só de palatal africada sorda ("ch castellana") s'escriu "x" en principi de paraula (xic); "tx" no principiant ni acabant paraula (empatxar); acabant paraula "g" darrere "i"; "ig" en quasevol atra posició (safareig)." Eixemples: "despaig, gavaig, faluig, Elig". El que ahora políticamente haya una desvirtuación del idioma valenciano no quiere decir que exista un fundamento. Igual como ha venido, marchará y se reestablecerá la legalidad. Tiempo al tiempo. 
Òstres xiquet, tens raó ara m'adone que el poble de FLIX li haurem de dir "FLIG" ja que no s'admet la X a final de paraula Proposarem que canviin el nom
Flix, como pueblo catalán le podeis llamar como os de la gana. Lo malo sería que vinieran los valencianos a decir como debería escribirse. A nosotros nos ocurre esa situación. De fuera vienen................
De fora vindran... Com tú, que has adoptat la llengua de l'imperi i defens lo valencià escrivint (i parlant, em pense) en un perfecte castellà. No es pot der més hipòcrita. Típic exemple de blavero. Ves a fer la ma. 
Mira " tros de merda, a fer la ma" te vas tu. No debería contestar a la podredumbre pero voy a hacer una excepción. Escribo y hablo en perfecto castellano siempre en territorio Comanche. Hablo y escribo en perfecto valenciano solo con los mios. Au, que te den. 
Perfecto valenciano de Elche? No serà aquest perfecte valencià el del Puig? Al teu perfecte valencià s'anomena  Antoni  o directament Elch, o potser Elche? hahahaha quina vergonya em fas. La gent com tu no mereix dir-se valencià. Ah per cert amb qui fas servir aquest perfecto valenciano, potser amb el coixí o tal vegada amb la almohada? La almohada es teva oi? Blavers i castellans foteu el camp del nostre país siusplau!