IV. MEĐUNARODNA KONFERENCIJA
„DANI KRIZNOG UPRAVLJANJA“
Zbornik radova
25. – 26. svibnja 2011.
Velika Gorica, Hrvatska
4th INTERNATIONAL CONFERENCE
“CRISIS MANAGEMENT DAYS”
Book of papers
25 - 26 May 2011
Velika Gorica, Croatia
Veleučilište Velika Gorica
University of Applied Sciences Velika Gorica
Velika Gorica, 2011.
IV. MEĐUNARODNA KONFERENCIJA
„DANI KRIZNOG UPRAVLJANJA“
Velika Gorica, 25. i 26. svibnja 2011.
ZNANSTVENI ODBOR / SCIENTIFIC COMMITTEE
Međunarodna konferencija “DKU”
Izet Beridan – BiH, Istvan Endordi – Mađarska, Orszagh Imre – Mađarska,
Teodora Ivanuša – Slovenija, Andrej Sotler – Slovenija, Vlatko Cvrtila –
Hrvatska, Željko Dobranović – Hrvatska, Nenad Kacian –
Hrvatska, Sanja Kalambura – Hrvatska, Željko Kešetović – Srbija,
Dragutin Funda – Hrvatska, Dejan Škanata – Hrvatska, Ivan Toth –
Hrvatska, Zvonko Orehovec – Hrvatska, Marinko Ogorec – Hrvatska, Branko
Mihaljević – Hrvatska, Renata Peternel – Hrvatska, Vlado Kuk – Hrvatska
ORGANIZACIJSKI ODBOR / ORGANIZING COMMITTEE
Međunarodna konferencija “DKU”
Marina Črnko, Hrvoje Janeš, Marina Manucci, Melita Mihalić,
Martina Mihalinčić, Damir Pavlović, Alen Stranjik, Bruno Valić,
Teodora Huskić, Igor Milić
Predsjednik Organizacijskog i Programskog odbora
President of Organization and Programme Committee
prof. dr. sc. Vlatko Cvrtila
Urednik
Editor
Ivan Toth
Pokrovitelj
Sponsor
Predsjednik Republike Hrvatske prof. dr. sc. Ivo Josipović
Ivo Josipović D. Sc., President of the Republic of Croatia
CIP zapis dostupan u računalnom katalogu Nacionalne
i sveučilišne knjižnice u Zagrebu pod brojem  768972
ISBN 978-953-7716-18-9
SADRŽAJ
UVODNO PREDAVANJE
ETIČKI ASPEKTI KRIZE - OSNOVNE SOCIOLOŠKE DILEME
Ognjen Čaldarović ...............................................................................................  11
KRIZNO UPRAVLJANJE: IZAZOVI I PROCESI
UPRAVLJANJE KRIZOM I IGRE OKO ODGOVORNOSTI
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut ............................... 20
NEMATERIJALNI ASPEKTI KRIZNOG MENADŽMENTA
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša ....................................... 39
UPRAVLJANJE KRIZOM
Dragutin Funda, Tomislava Majić ..................................................................... 47
KONCEPCIJE SLOŽENOSTI KAO FAKTOR ODLUČIVANJA
O POSEBNIM BEZBEDNOSNIM ZADACIMA
Dane Subošić ........................................................................................................ 61
KRIZNI MENADŽMENT: REGIONALNA ISKUSTVA I PREDIZVIKE ZA
MAKEDONIJU
Marina Mitrevska ................................................................................................. 77
MAKEDONSKI KONCEPT I REGIONALNI KRIZNI MENADŽMENT
 U JUGOISTOČNOJ  EUROPI
Marjan Gjurovski, Lazar Gjuriv .......................................................................... 89
JEZIČNA ANALIZA PREVEDENICE ‘KRIZNO UPRAVLJANJE’
Jadranka Majić, Marina Manucci .................................................................... 100
ANALIZA I OPTIMIZACIJA PRAVNE REGULATIVE NA TEMELJU
MODELA PROCESA SUSTAVA KRIZNOG UPRAVLJANJA
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth ....................................................... 113
KARTOGRAFIJA U SLUŽBI RANOG UPOZORAVANJA
I UPRAVLJANJA U KRIZNIM SITUACIJAMA
Ana Kuveždić Divjak,  Robert Župan, Miljenko Lapaine .............................. 124
EVALUACIJA VJEŽBI KRIZNE SITUACIJE
Nikola Lebeda, Melita Mihalić .......................................................................... 145
KRIZNO KOMUNICIRANJE
INTERNA KOMUNIKACIJA U KRIZNIM SITUACIJAMA
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić .......................................................... 162
MJESTO I ULOGA ODNOSA S JAVNOŠĆU U KRIZAMA
Jadran Perinić ...................................................................................................... 172
FACEBOOK – NOVA DIMENZIJA KRIZNOG KOMUNICIRANJA
Senka Zavišić, Željka Zavišić .............................................................................. 191
UPORABA LJESTVICE VJERODOSTOJNOSTI U KRIZNOJ
KOMUNIKACIJI
Ksenija Žlof .......................................................................................................... 198
VAŽNOST UPRAVLJANJA KOMUNIKACIJSKIM PROCESIMA
U KRIZNIM SITUACIJAMA
Martina Mihalinčić ............................................................................................. 215
VAŽNOST I ULOGA INTERAKTIVNE  KOMUNIKACIJE U  KRIZNOM
UPRAVLJANJU
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić ........................................................... 223
IZVORI INFORMACIJA NA PRIMJERIMA NESREĆA
S LJUDSKIM ŽRTVAMA
Josip Čerina .......................................................................................................... 238
EUROPSKA UNIJA I UPRAVLJANJE KRIZAMA
EU I IZAZOVI CIVILNOG KRIZNOG UPRAVLJANJA – POLITIČKI,
UPRAVNI I FINANCIJSKI ASPEKTI
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković ....................................................... 252
UPRAVLJANJE KRIZAMA U EU – POUKE ZA REPUBLIKU HRVATSKU
Robert Barić ......................................................................................................... 277
UPRAVLJENJE KRIZAMA: INTEGRALAN PRISTUP EU
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić ....................................................................... 294
UPRAVLJANJE RIZICIMA
PROCJENA RIZIKA U VOĐENJU PROJEKTA: IZBOR METODE
ANALIZE RIZIKA
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk ................................................................... 311
PRIMJENA NORME ISO 31000 U UPRAVLJANJU RIZICIMA
ZAŠTITE ZDRAVLJA I SIGURNOSTI NA RADU
Darko Palačić ...................................................................................................... 322
UPRAVLJANJA RIZICIMA PRIMJENOM KONCEPTA INTERNE REVIZIJE
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić ..................... 336
IMPLEMENTACIJA KONCEPTA UPRAVLJANJA RIZICIMA PODUZEĆA
Dubravko Mačečević .......................................................................................... 345
KORPORATIVNA SIGURNOST U FUNKCIJI  UPRAVLJANJA RIZICIMA
Ante Perčin ........................................................................................................... 359
UPRAVLJANJE RIZICIMA U PROJEKTNOM FINANCIRANJU
Ljiljana Inkret ...................................................................................................... 374
SUVREMENI TERORIZAM I KRIZE
SUVREMENI TERORIZAM KAO IZAZOV EUROPSKOJ SIGURNOSTI
Dario Kuntić ........................................................................................................ 386
SPECIFIČNOST KRIZNOG UPRAVLJANJA U TERORISTIČKOJ PRIJETNJI
Marinko Ogorec .................................................................................................. 402
ULOGA VENTILACIJSKO-KLIMATIZACIJSKIH SUSTAVA U KEMIJSKOM,
BIOLOŠKOM I RADIOLOŠKOM TERORISTIČKOM NAPADU
Renata Peternel, Predrag Hercog ..................................................................... 418
HRVATSKI DOPRINOS GLOBALNOJ BORBI PROTIV TERORIZMA
Božo Vukasović ................................................................................................... 428
ZAŠTITA KRITIČNE INFRASTRUKTURE
UPRAVLJANJE KRITIČNIM INFRASTRUKTURAMA
Damir Čemerin ................................................................................................... 442
NEPREDVIĐENI DOGAĐAJI U PROMETNOM SUSTAVU KAO
SEGMENTU KRITIČNE INFRASTRUKTURE
Marko Amidžić, Ivica Oršolić ............................................................................. 458
CIVILNA INDUSTRIJA KAO RATNI I TERORISTIČKI CILJ
Gordana Filipović ............................................................................................... 470
ZDRAVSTVO I IZAZOVI UPRAVLJANJA KRIZAMA
JAVNOZDRAVSTVENE INTERVENCIJE U MENADŽMENTU
KATASTROFA
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić .................................................... 493
KEMIJSKE KATASTROFE – PREDNOSTI  PRAVOVREMENOG
JAVNOZDRAVSTVENOG DJELOVANJA
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola .................................................... 501
IZAZOVI SUVREMENE SIGURNOSTI
DEMOGRAFSKA DINAMIKA KAO HARBINGERI NESTABILNOSTI,
KRIZE I SUKOBA
Dragan Lozančić ................................................................................................. 509
MEĐUNARODNA ZAJEDNICA I IZAZOVI HUMANOJ SIGURNOSTI
U POSTKONFLIKTNOM DRUŠTVU
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić ........................................................ 524
GEOPOLITIKA KAO UPRAVLJANJE
Filip Tunjić ............................................................................................................ 541
POSLOVANJE, SIGURNOST, KRIZNE SITUACIJE
SUSTAVI RANOG UPOZORENJA TEMELJENI NA METODAMA
POSLOVNE INTELIGENCIJE
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut ................................................... 567
UPRAVLJANJE MARKETINGOM TVRTKE U PROCESU IZLASKA IZ KRIZE
Boris Jurič, Dijana Vuković ................................................................................ 583
KOGNITIVNO PROJEKTIRANJE VIDEO NADZORNOG SUSTAVA
Sarajko Baksa, Ines Baksa, Aleksandar Hanžić ............................................. 589
INFORMACIJSKE TEHNOLOGIJE U FUNKCIJI PREVENCIJE KRIZNIH
SITUACIJA
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac ....................................... 611
MEĐUOVISNOST KVALITATIVNIH SIMPTOMA KRIZE U PODUZEĆU
Danko Sučević ..................................................................................................... 629
ULOGA ZELENE EKONOMIJE U KRIZAMA
Sanja Kalambura, Dejan Kalambura, Božidar Ćurić .................................... 641
POSEBNA PODRUČJA SIGURNOSTI: PROMETNA,
INFORMACIJSKA I EKOLOŠKA SIGURNOST
PRIJEVOZ VISOKORIZIČNIH OPASNIH TVARI
Josip Kunac .......................................................................................................... 648
SUSTAVNO UPRAVLJANJE KRIZNIM SITUACIJAMA
U ŽELJEZNIČKOM PROMETU
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović ...................................... 663
KONCEPT REGULATIVNOG OKVIRA INFORMACIJSKE SIGURNOSTI
Aleksandar Klaić, Anita Perešin ........................................................................ 678
PREKOGRANIČNA SURADNJA U OČUVANJU OKOLIŠA
Silvana Tome ....................................................................................................... 708
NOVI IZAZOVI I KRIZNE SITUACIJE
PROBLEMATIKA OSPOSOBLJAVANJA ODGOVORNIH OSOBA
LOKALNE ZAJEDNICE ZA PROVEDBU ZAŠTITE I SPAŠAVANJA
Damir Pilčik ......................................................................................................... 722
PERCEPCIJA RAŠIRENOSTI I DOSTUPNOSTI ORUŽJA
KOD ADOLESCENATA U HRVATSKOJ
Blažević Matea, Celjak Ana, Čular Ida, Lugomer Armano Goranka,
Perišić Kristina, Sudar Martina, Toth Marko .................................................. 742
CASE STUDY: SOCIJALNO PODUZETNIŠTVO U REPUBLICI
HRVATSKOJ ZA VRIJEME GOSPODARSKE I FINANCIJSKE KRIZE
Ivana Bujan ......................................................................................................... 776
PREGOVORI I/ILI TAKTIČKA SOLUCIJA U SLUČAJEVIMA
TALAČKIH SITUACIJA
Adnan  Duraković ............................................................................................... 788
SPAŠAVANJE I EVAKUACIJA KUĆNIH LJUBIMACA
U KRIZNIM SITUACIJAMA
Željko Benković ................................................................................................... 801
PRIMANJE MEĐUNARODNE POMOĆI U KATASTROFAMA
Igor Milić .............................................................................................................. 817
PRIKUPLJANJE I ANALIZA PODATAKA U KRIZNOJ
SITUACIJI KORIŠTENJEM ZRAKOPLOVNIH MODELA
Mladen Vinković ................................................................................................. 830
POTRAŽNI PSI U SUSTAVU ZAŠTITE I SPAŠAVANJA
Tomislav  Marević ............................................................................................... 838
TEMELJI RAZVOJA VOJNE PROIZVODNJE
U DOMOVINSKOM RATU 1991.-1993.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković ................................ 849
 Dr. sc. Ognjen Čaldarović*
Etički aspekti rizika-osnovne
sociološke dileme1
1. Uvod
Osnovni pojmovi i koncepti sociologije rizika
U suvremenoj se sociologiji moderno društvo definira i kao „društvo rizi-
ka“.  Konceptualizacije društva u takvoj perspektivi polazi od stajališta da
se rizici „proizvode“ na dnevnoj razini u različitim segmentima društva,
ali da s porastom svakodnevne proizvodnje rizika, raste i „proizvodnja“
metoda, uređaja i sredstava za suprotstavljanje neželjenim posljedicima
povećanog civilizacijskog rizika u svakodnevici. U tom se smislu može
reći da su suvremeni rizici neizbježni, ali da suvremena tehnologija i
ekspertiza razvija paralelno efikasne načina suprotstavljanja rizicima.
Osim pojma „društvo rizika“, uvriježio se i pojam „kultura rizika“ čime
označavamo specifično kulturno okruženje rizicima, s kojima živimo u
svakodnevici (vidi preciznije u Čaldarović, 1995, 1997a.).
Jedna od osnovnih dilema koja su u perspektivi sociologije postavlja je
da li se na rizik može gledati kao na objektivan ili subjektivan fenomen,
da li je rizik  akcidentalan ili je strukturno proizveden? Odgovor na prvu
dilemu bi bio sljedeći: rizik je objektivna činjenica, on postoji neovisno o
tome da li ga je društvo (već) registriralo, ali je istovremeno i društvena
činjenica po tome što se i sam „socijalno konstruira“, odnosno nekim
elementima našeg svakodnevnog civilizacijskog okruženja pridaju se ele-
menti rizika, iako objektivno to ne mora biti istina. U toj optici govorimo
o „socijalnoj konstrukciji rizika“ koja nastaje neovisno o tome da li stvar-
ni rizik postoji, koje su njegove dimenzije, kakve su njegove posljedice
te koliko je stupanj kontrole nad percipiranim rizičnim pojavama (vidi
preciznije u Čaldarović, 2005a). Problemi koji najčešće proistječu iz
takve konceptualizacije mogu se naći u pojavi sindroma „NIMBY“ (Not
in my backyard), u porastu nepovjerenja prema ekspertnim prosud-
11
* Profesor na Filozofskom fakultetu u Zagrebu
1 Pozivno uvodno predavanje za znanstvenu konferenciju „DANI KRIZNOG UPRAVLJANJA“,
Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 25.-26. 05. 2011.
12
bama o stvarnimm karakteristikama rizika, o njegovim dimenzijama
kao i o mjerama prevencije posljedica. Moglo bi se reći da u uređenijim
društvima, vlada i veće povjerenje najšire javnosti prema prosudbama
eksperata u odnosu na ona „manje uređena“ društva u kojima vlada veća
razina nepovjerenja prema prosudbama bilo kakvih autoriteta, pa i onih
koji se bave procjenom rizika (Čaldarović, 1995; 2005b.).
Različiti rizici su i neočekivani – udar meteorita, svemirska katastrofa,
potresi, tsunami, itsl., ali i očekivani (rizik zagađenja vode, onečišćenje
prirode) (Čaldarović, 2006), mogu biti samostalno izabrani (primjerice,
paragliding, ekstremni sportovi), ali i nametnuti “izvana” (svi oni rizici
koje sami ne biramo, najčešće dogovoreni na institucionalnim razinama
vuiših razina). Mogli bismo stoga reći da u modernom društvu postupno
dolazi sve više do umnožavanja vrsta i tipova rizika. Također, i pored
razvoja tehnologije detektiranja pojave različitih rizika i razvoja načina
prevencija posljedica rizičnih pojava, još uvijek postoje mnogobrojne
nesigurnosti, neodređenosti i različite procjene o potencijalnim učncima
rizika. Značajan problem u kojem se kriju i važne etičke dileme možemo
naći i u ocjeni o tome tko zapravo preuzima pojedinačan ili složeni rizik
u konkretnom društvu, odnosno kako prihvaćeni (odobreni) rizik u ne-
koj sredini (državi) može imati različite posljedice na uži i širi teritorij,
odnosno na druge države, ljude i situacije. U tom se smislu može govoriti
i o načelu „raspodjela odgovornosti“ o tome tko, kada i zašto ima pravo
unijeti rizik u neki konkretan habitat a koji ima potencijalno štetan utje-
caj na užu i širu okolicu (Čaldarović, 1995; 1997a.).
Vać smo napomenuli da je za društvene znanosti najinteresantnija per-
cepcija rizika, čime se osobito bavi psihologija ali i sociologija. Naime,
interesantna činjenica da različite osobe na različit način percipiraju iste
ili različite stvari-fenomene pobuđuje pažnju istraživača u raznim zem-
ljama i disciplinama. Percepcija (uočavanje) rizika je uvjetovana nizom
varijabli koje su mnogobrojnim istraživanjima testirane. U ovom radu
nemamo prostora nabrajati mnogobrojne varijable u navedenom smis-
lu, nego ćemo se orijentirati prema procjeni osnovnih etičkih dilema u
procjenjivanju rizika u suvremenom društvu.
Rizici su svakako značajno povezani s vrednovanjem, odnosno s vri-
jednostima koje postoje u nekom društvu, koje su prihvaćene među
stanovništvom neke zemlje i koje se uzimaju kao elementi zauzimanja
stavova u mnogim dimenzijama društvenog života pa tako i u rizicima.
Vrednovanje je pak direktno vezano i uz etičke dimenzije – što je za ljud-
ski život važnije, postavlja se u tom smislu osnovno pitanje? Navedene
Ognjen Čaldarović
13
dileme etičke naravi postavljaju se posebno u onim slučajevima kada tre-
ba donijeti odluke o različitim aspektima lociranja pojedinih postrojenja
koja kriju i mogućnosti pojave različitih dimenzija tehnoloških rizika.
Da li je etički ispravno – u načelu – donositi odluke o smještanju po-
tencijalno rizičnih postrojenja u nečije „tuđe dvorište“ (a ne u „moje“)?
Naravno, racionalna logika odlučivanja polazi od ocjene mogućnosti
prihvata nekog rizika u nekoj lokalnoj sredini s obzirom na kalkuliranje
mnogobrojnih indikatora, prvenstveno tehničke naravi, a mnogo manje
„humane prirode“. No, lokalna sredina u najvećem broju slučajeva ne ra-
zumije tehničku racionalnost i buni se protiv izbora lokacije. Stvaraju se
različite varijante „teorije urote“, postavljaju se pitanja zašto baš „nama“
a ne „njima“? Takve je dileme teško riješiti samo tehničkom eksperti-
zom, a mnogo više dobrim komunikacijskim alatima, odnosno situiran-
jem rizičnih pojava u jasne dimenzije javnosti s kojom se komunikacija
ostvaruje.
Sasim je razumljiva potreba o tome da se rizici jasno i nedvosmisleno
dobro komuniciraju javnosti (vidi u Čaldarović, 1995; 1997a; 2005b;
2001c; 2004;), te da je potrebno primijeniti mnogobrojne tehnike komu-
niciranja, primijeniti znanstvene spoznaje o tehnologiji komuniciranja
ali se ne smije izostaviti i općenitija razina koja podrazumijeva razumi-
jevanje odnosa politike rizika pojedine države. Naime, etička dilema se
mora postaviti i na najopćenitijoj razini (kako pojedina država, prim-
jerice, vidi razvoj svoje energetske politike; da li će se oslanjati prven-
stveno na nuklearne elektrane ili će razvijati obnovljive izvore energije?),
a ta najopćenitija razina „završava“ na kraju na razini mikrozajednice,
u kojoj žive konkretni ljudi u blizini neke buduće nuklearne elektrane
ili termoelektrane. Dakle, etička dimenzija u ovom slučaju odnosi se na
činjenicu da pojedina država stavlja „svoje građane“ u specifičan položaj
„rizika“ izborom određenog tipa razvoja energetskih potencijala, odnos-
no energetskom politikom.
Etička se pitanja postavljaju i u svim onim slučajevima kada se razmišlja
o rizicima i budućnosti. Da li primjerice mi već sada živimo s nekim
rizicima a o tome ne znamo dovoljno? Da li će neka buduća istraživanja
potvrditi da je naš okoliš opterećen nekim supstancama, stanjima ili
pogonima koji su rizični, a da to do danas još nismo ustvrdili? Stoga
možemo potvrditi jednu od tvrdnji u teoriji rizika da „rizici dolaze iz
budućnosti“. Drugim riječima rečeno, budućnost je već u velikoj mjeri
definirana u smislu rizika s obzirom na njenu današnju transformaciju
i opterećenost. No, još uvijekm oszaje „tajnom“ što će se u budućnosti
Ognjen Čaldarović
14
otkriti šetnima – neki novi azbest, zračenja od transformatora ili neka
druga do sada neregistrirana opasnost?
S obzirom na mnogobrojne dileme koje se odnose na procjenu rizika
(Čaldarović 2005a) u društvenim znanostima, posebno u sociolog-
iji razvijeni su različiti pristupi analizi rizika kao fenomena suvreme-
nog društva. U tom je smislu razvijeno nekoliko osnovnih pristupa
koje možemo svrstati pod opći naziv „socijalna teorija i rizici“ a koja
obuhvaća psihologijsku paradigmu, kulturološki pristup, teoriju o „so-
cijalnoj areni rizika“, teoriju o „socijalnoj drami rizika“, kontekstualnu
teoriju te sociologijsku teoriju rizika u užem smislu. Sociološka analiza
se prihvatila i analize “sigurnosne kulture”  kao cjeline oblika ponašanja
koja se očekuju od strane stanovništva s obzirom na postojanje rizika.
Pojam koji se počeo prvo primijenjivati u poslovanju radnika zaposlenih
u nukelarnim elektranama, danas se proširio na mnogo šire područje
očekivanih ponašanja stanovnika u slučajevima akcidentalnih situaci-
ja. Upravo je to i tema našeg savjetovanja gdje se razmatraju elementi
upravljanja krizama a u kojima se – sa sociološkog stajališta – očekuje
pretpostavljeno ponašanje piojedinaca, grupa i širih zajednica u krizinim
situacijama. Dakle, radi se o predviđanjima, ali i o stvaranju solidnih
pretpostavki za razvijanje očekivanih oblika ponašanja stanovništva koje
će se naći u nekoj kriznoj situaciji (Čaldarović, 2001b).
2. Rizik i vrijednosti
Uobičajena je zabluda da se rizik treba razmatrati kao neutralna “činjenica”.
Rizik je senzacija, impresija, zamišljaj, percipiran na različite načine, ob-
jektivno ili subjektivno, koji izaziva emotivne, aktivističke i nepovjerljive
reakcije šire i uže javnosti u nekom konkrentom kontekstu. Rizik treba
biti shvaćen kao situacija u kojoj se kao osobe, stanovnici nekog konk-
retnog teritorija izlažu potencijalnom gubitku nečega što vrednuju, što
cijene. Postavlja se pitanje – a što to i na koji način vrednujemo? Ovdje
ćemo samo ukratko podsjetiti da su vrijednosti kompleksne prosudbe o
koristima ili nedostacima situacija koje držimo vrijednima a koje često
postoje neovisno o objektivnim procjenama o tome štio je to „vrijedno“.
Osim uobičajenih znanja i spoznaja o tome štom je to „vrijedno“ (zla-
to, novac, dragulji, nekretnine, pokazni elementi statusa,... itsl.) treba
poštovati i činjenicu da se visoko mogu vrednovati i sasvim materijalno
na izgled „beznačajne stvari“ kakve su vrijednost ljudskog ponašanja,
Ognjen Čaldarović
15
vrijednost „date riječi“, vrijednost prijateljstva, ljubavi, poštovanja...
Ovom kratkom nabrajanju možemo pridodati i pojam okoliša (mog,
našeg, njihovog...) kao neupitne vrijednosti. Ugrožavanje mog okoliša
– primjerice, prijedlog o smještanju nekog potencijalnog rizičnog po-
gona – možemo doživjeti jedino kao ugrožavanje „mog habitata“, našeg
okoliša, kao smetnju i kao napad na određeno vrednovanje krajolika.2

Stoga s punim uvjerenjem možemo ustvrditi da vrijednosna neutralnost
u prosuđivanju rizika zapravo ne postoji. Svako vrednovanje je „vaganje“
alternativa – gdje, koliko, kada i s kakvim posljedicama. Nema tog po-
gona, instalacije ili situacije koja nema posljedica na lokalni, ali najčešće
i na širi okoliš. Ukliko se razmotri rizike kao vrijednosti onda ćemo
vrlo brzo shvatiti da se radi o emocijama obogaćenim konstrukcijama
koje se individualiziraju u svakoj konkretnoj situaciji (lokacija, kontekst,
prostor, vrijeme) te da se najčešće i “socijalno uokviruju” što znači da se
kontekstualno određuju u perspektivi pojedinaca ali i zajednice (naselja,
kvarta) u kojem se rizik dožvljava opasnim i prijetećim. Također, pridaju
im se različita značenja, osnovana na prošlim događajima i percepcijama,
kognicijama, strvorenim slikama, situacijama i zamišljajima situacija,
sadašnjih i budućih. Percepcija rizika u konkretnoj situaciji počiva na
različitim vrijednosnim pretpostavkama i sustavima vrijednosti koje su
univerzalne ali i lokalizirane naravi. Možemo se stoga ukratko upitati što
su to vrijednosti uopće? Vrijednosti, kratko rečeno, kao i specifični vri-
jednosni sustavi, su temeljni stavovi koji upravljaju ljudskim ponašanjem,
a pojedinac ih stječe socijalizacijom, “nosi ih” cijeli život te ih u pravilu
ne mijenja.3 Važno je uočiti da se stavovi koji se oslanjaju na neke vri-
jednosti vrlo teško i rijetko mijenjaju – čovjek najčešće ostaje dosljedan
„svojim vrijednostima“ do kraja života, neovisno tome kako ih možemo
prosuditi izvana. Razlikujemo u tom smislu implicitne (internalizirane)
i eksplicitne vrijednosti koje djeluju kao dobro ugođeni orkestar koji up-
ravlja ljudskim ponašanjem, pa i u pitanjima rizika. Vrijednosti su ute-
meljene na moralnim normama (npr. pravednost, korisnost, sloboda)
koje opstoje u konkretnom društvu u presjeku konteksta prostora i vre-
mena.
Ognjen Čaldarović
2 Primjerice, ukoliko netko ima vikendicu u lijepom krajoliku, ambijentu, a kroz neko se vri-
jeme izgradi neka tvornica u blizini, tada će postojeći krajolik biti stigmatiziran s takvom tvor-
nicom. Prijatelji će vlasnika vikendice zapitati – „a nije li tvoje vikendica sada u blizini tvor-
nice?“. Dakle, predjel više neće biti prepoznat kao „lijepi kraj“ nego kao mjesto „u kojem se
nalazi ta tvornica“!
3 Navedeno se ne odnosi na promjene političkih stranaka u suvremenoj Hrvatskoj. „Prebjezi“
iz stranke u stranku su postali toliko tipični da nisu više nikakav izuzetak!
16
Zanimljivo je razmotriti, sa stajališta etičkog prosuđivanja, da li možemo
i na koji način shvatiti okoliš kao vrijednost? Okoliš se najčešće shvaća
kao “vrijedno dobro”  koje uključuje procese posvajanje i identifikacije
s njim pa se u slučaju njegovog ugrožavanja ili doživljaja ugrožavanja
postavlja opravdano pitanje tko ima pravo ugrožavati „moj“, „naš“ okoliš?
Lokalni se okoliš najčešće želi “kontrolirati”, on predstavlja svakodnevnu
perceptivnu okolicu svakodnevice te u tom smislu “sam za sebe” ima
specifičnu vrijednost. U tom smislu, ugrožavanje “mog” okoliša najčešće
se doživljava kao ugrožavanje mojih vrijednosti vezanih uz okoliš “kao
takav” (Čaldarović, 2006;). Također, gubitak kontrole nad okolišem
doživljava se kao gubitak okoliša, ali i kao gubitak nad vrijednostima,
nad životom općenito – „mojim“, „našim“. Okoliš kao vrijednost pred-
stavlja vrlo zanimljivu polazišnu točku za razumijevanje i razmatranje
problematike etičkih dimenzija rizika o čemu ćemo raspraviti u sljedećem
poglavlju.
3. Etički aspekti rizika
Kako smo vidjeli iz dosadašnjeg izlaganja, etički aspekt rizika sadržan je
o procjeni opravdanosti procjena različitih subjekata, aktera i dimenzija
socijalnog sistema. Osnovne dimenzije etičkih aspekata rizika sadržane
su u sljedećem:
1. Tko su subjekti procjene rizika – osoba-ekspert, institucija, personalizi-
rani ili impersonalni autoritet?
2. Da li je procjena posredovana ekspertnim sustavima?
3. Da li su ekspertni sustavi ili procjenitelji rizika uzeli u obzir razmatranja
o tome da li je moguće postići podjednakost raspodjele posljedica rizika?
Da li je takva situacija uopće moguća? Mogu li biti „svi teritoriji“ neke
zemlje podjednako  “ugroženi” ili pak „neugroženi“?
Ekspertno prosuđivanje rizika često zanemaruje i pravo na osobnu valor-
izaciju pojma “kvaliteta ljudskog življenja” te na postojanje mogućnosti
različitih procjena pojmova “normalnosti”, “pravednosti” i “jednakost”
u raspodjeli rizika i njegovih potencijalnih posljedica. Etička dimenzija
sadržana je svakako i u razmatranju mogućnosti postizanja “principa
jednakosti”, odnosno podjednakosti zaštićenosti od  rizika – da li ju je
moguće postići? Moraju li uvijek postojati (ipak) “dobitinici” i “gubit-
nici”?
U ekspertnim prosudbama rizika i njegovih potencijalnih posljedica
često se preferiraju kvantitativni nad kvalitativnim aspektima prosud-
Ognjen Čaldarović
17
be rizika. Kvalitativne aspekte mnogo je teže „izmjeriti“, ljudsku pri-
rodu teško je analizirati, kao i neočekivane ljudske reakcije. Gotovo je
nemoguće postići stanje “jednakosti nejednakosti” (teritorija, ljudi) koji
su izloženi nekom riziku. Stoga se etička dilema prelama kroz neobičnu
„fizičku dimenziju“ – svijest o nužnom postojanju nejednakosti teritorija,
odnosno uvjeta života koji su, unosom nekog rizika više ili manje poten-
cirani ili tek potaknuti.
Opravdano je upitati se također da li postoji etička ispravnost “doda-
vanja” viška nejednakosti (rizika) u bilo koji teritorij zbog percipiranog
porasta „nejednakosti“ u uvjetima života. Najčešća reakcija, kako smo to
ranije napomenuli, je reakcija NIMBY sindroma koja zapravo pokazuje
razinu nepovjerenja u ukupan socijalni sistem nekog društva. NIMBY
sindrom jednostavno pokazuje etičku dilemu iskazanu kroz nepovjeren-
je u „pravednost“, a govori i o aspektima distributivne nejednakosti kroz
(različitu) distibuciju rizika . Takvim se postupcima – koji su neosporno
neizbježni - nužno povećava stupanj nejednakosti teritorija, odnosno
uvjeta života zbog dodatnog unosa dodatnog rizika u konretan teritorij,
naselje, uvjete života.
4. Zaključak
Nužnost postojanja etičkih dilema u distribuciji
rizika?
Da li danas postoji nužnost etičkih dilema u distribuciji rizika? Po našem
sudu, ta nužnost postoji zbog jednostavne činjenice da unos nekog rizika
u neki konkretan okokliš trajno mijenja njegovu narav, image, percepciju.
Mogli bismo reći da su – u mnogim okolnostima – donosioci odluka kra-
jnje neosjetljivi na postojeću prirodu nekog okoliša koji će unosom neke
instalacije biti trajno izmijenjeni. Drugim riječima, postavlja se pitanje
tko su i kakvi su subjekti donošenja odluka, najčešće eksperti i političari.
U svim donošenjima odluka o rizičnim postrojenjima krije se implicit-
nija ili ekspklicitnija etička dilema – tko je taj koji ima pravo prosuditi o
globalnim etičkim dilemama koje se tiču određivanja obrisa budućnosti

zbog današnjih odluka? U svim tim dilemama, sigurno se može detekti-
rati utjecaj globalnih i lokalnih elemenata u odlučivanju. Odlučivanje će
biti racionalnije, razumnije i odgovornije, pa i etički primjerenije u onoj
situaciji u kojoj možemo reći da nam je razvijeno civilno društvo i da
Ognjen Čaldarović
18
živimo u uređenom društvu koje je – konačno – završilo tranziciju. Tada
će biti svakako manje primisli o “teoriji urote” koja predstavlja racionali-
zaciju zavjereničkog ponašanja elita, klika i halapljivih poduzetnika. Jed-
no od ključni pitanja vezano je uz percepciju bilo kojeg rizika, koji treba
smjestiti u neku lokalnu okolicu. Da li će taj “višak rizika” ikada biti
moguće racionalizirati u tom smislu da neće izazivati osjećaj nanošenja
„viška nepravde“ nekom lokalnom okolišu i njegovim stanovnicima?
Dosadašnja iskustva govore u prilog tezi da će to biti vrlo teško postići jer
se distribucija rizika najčešće doživljava kao specifičan osjećaj o koncen-
triranoj šteti na jednoj strani i o disperziranim koristima (“mi” i “oni”)
na drugoj strani.4 Iskustva dakle govore o tome da nužna nejednakost
distribucije rizika mora postojati, da je različitost teritorija neke zemlje s
obzirom na rizike također neizbježna te da je “poštena raspodjela rizika”
i njihovih učinaka zapravo nemoguća. Etičke dileme stoga ostaju, uvijek
su prisutne ne samo kao koncepti nego i kao rezultati ljudskog ponašanja
vezanog uz distribuiju i lociranje rizika.
Etičke se dileme ne mogu „riješiti“ vjerojatno nikada, ali se mogu
djelomično anulirati kroz naknade, odnosno kompenzacija koje mogu
„sanirati“ potencijalne posljedice rizičnih situacija. Pitanje je naravno –
do koje granice? Da li se etičke dileme miogu kompenzirati novčanim
iznosima? Da li se država može pojaviti kao globalni koordinator i
zaštitnik interesa svakog građanina? Navedeno pitanje se može kon-
tekstualizirati jedino u efektivnoj politici države koja će više ili manje
poštovati etičke principe i dileme. Stoga se etička dimenzija u racionalnoj
raspravi o rizicima uvijek mora vezivati uz elemente poštenja, priznanja
problema i razloga zabrinutosti najšireg građanstva, uz posebno razumi-
jevanje problema lokalnog stanovništva. Navedeno pretpostvlja posto-
janje racionalnog procesa donošenja odluka, jasne moralne vrijednosti i
poštenu tehničku ekspertizu uz tradiciju poštovanja autoriteta i osnov-
no povjerenje u organe vlasti. Tranzicijsko društvo još uvijek ne pruža
mogućnosti za takvu situaciju.

Ognjen Čaldarović
4 Dobar primjer može biti električna centrala koja postoji u nekloj mikrilokaciji, proizvodi
električnu energiju koja se distribuira i prodaje cijelom svijetu. Ona u ovoj optici predstavlja
primjer koncentrirane štete za lokalnu okolicu (trajno, svojim djelovanjem, i stigmatizacijom, a
posebno u hazardnoj situaciji), ali i disperzirane koriti – prodana i raspršena električna energija
u zemlji i međunarodnoj zajednici gdje proitira kompanija a indirektno i država, a najmanje
lokalna zajednica, izuzev ako nije dogovorila dobre kompenzacije.
19
7. Literatura
Čaldarović, O. (1995) Socijalna teorija i hazardni život. Rizici i suvre-
meno društvo. Zagreb: Hrvatsko sociološko društo.
Čaldarović, O. (et. al.) (1997a) Kako živjeti s tehničkim riziikom? Zagreb:
APO-Agencija za posebni otpad
Čaldarović, O. (1997b). “Social and Ecological Consequences of Nautical
Marinas in Tourist Development: the Case of the Croatian Part of Adriat-
ic Sea”, (1997) /in English/. Sociologia urbana e rurale (xix) 52-53: 147-163.
Čaldarović, O. (1998). Social and Economic Analysis in Relation to Water
Pollution. Vienna: Danube Pollution Reduction Programme, UNDP/GEF
Čaldarović, O. (2001a), Socio-economic Analysis of the Neretva Delta
Area  Regional Environmental Center Budapest/Zagreb, Zagreb, 48 pp.
Čaldarović, O. (2001b). “Risk production at the Global Scale: Ethical
Questions and Social Responsibility”. Lock Haven International Review
15: 24-44.
Čaldarović, O. (2001c), The Research on the Awareness on the Need to
Protect the Natural Habitat Between Different Interest Groups in the
Neretva Delta Area, Regional Environmental Center Budapest/Zagreb,43
pp.
Čaldarović, O. (2004). Sociološka studija za potrebe Studije utjecaja pro-
jekta “Družba Adrija” (sa Mikulić, Đ., Rendeli, N., Tretinjak, M., Zorić,
I.),  Janaf – Jadranski naftovod, Zagreb, 135 str.
Čaldarović, O. (2005a). “Social Assessment – A Tool for Social Analysis
of Potentially Risky Initiatives” (Društvena procjena – sredstvo za soci-
jalnu analizu potencijalno rizičnih inicijativa). Work and Safety (Rad i
sigurnost), 9, 1:1-29. (na hrvatskom i engleskom jeziku).
Čaldarović, O. (2005b). Sociološki aspekti informiranja kao pretpostavka
efikasnog suprotstavljanja opasnostima (Efficient Information as a Pre-
requisite for Confronting Risks ad Dangers: Major Sociological Consid-
erations), Socijalna ekologija (Social Ecology), XIV, 4:353-376.
Čaldarović, O. (2006). “Konceptualizacija prirode kao vrijednosti javnog
dobra i aspekti njene valorizacije”, Revija za sociologiju, 37 (12):47-63.
Ognjen Čaldarović
20
20
udk 65.012.4:351.78
Dr. sc. Želimir Kešetović, mr. sc. Ivan Toth, dr. sc. Nedžad
Korajlić, mr. sc. Semir Šut*
Upravljanje krizom i igre oko
odgovornosti
Sažetak
Finalno razrješavanje svake ozbiljne  krize podrazumijeva i neku opću sug-
lasnost o pitanjima njezinih uzroka, te o  krivici i odgovornosti pojedinih
aktera. Nakon što je operativni dio suočavanja s krizom završen, nastaje
svojevrsna bitka za značenja, odnosno tumačenja proteklog događaja, te
mjesta i uloge lidera i njihovih organizacija u protekloj krizi u kojoj su
potrebna sasvim drugačija znanja i vještine od onih koje je podrazumijevao
operativni dio krize. Od ishoda te bitke, odnosno od toga tko će biti i u kojoj
mjeri proglašen krivim za nastanak krize ili za nekompetentno suočavanje s
njom ovise sudbine političkih lidera, najviših administrativnih dužnosnika
ili menadžera koji su na vrhu upravljačke ljestvice u korporacijama, kao i
reputacija, kredibilitet i legitimitet organizacija i agencija na čijem se čelu
oni nalaze. U radu će biti razmotrene dimenzije odgovornosti, glavni sudio-
nici u utvrđivanju odgovornosti, taktike koje oni najčešće koriste, te situaci-
jski i konteksutalni faktori od značaja za utvrđivanje odgovrnosti.
Ključne riječi: krizna, krivica, igre oko odgovornosti
* Dr. sc. Želimir Kešetović, Fakultet bezbednosti, Beograd,  prof. mr. sc. Ivan Toth, Veleučilište
Velika Gorica, dr. sc. Nedžad Korajlić, Fakultet za kriminalistiku, kriminologiju i sigurnosne
studije, Sarajevo, mr. sc. Semir Šut, MUP BIH
KRIZNO UPRAVLJANJE:
IZAZOVI I PROCESI
21
1. Općenito o odgovornosti za krizu i igrama oko nje
Finalno razrješavanje svake ozbiljne  krize podrazumijeva i neku opću
suglasnost o pitanjima njezinih uzroka, te o  krivici i odgovornosti po-
jedinih njezinih aktera. Nakon što je operativni dio suočavanja s krizom
završen, nastaje svojevrsna bitka za značenja, odnosno tumačenja proteklog
događaja, te mjesta i uloge pojedinih aktera, lidera i njihovih organizacija u
protekloj krizi u kojoj su potrebna sasvim drugačija znanja i vještine od onih
koje je podrazumijevao operativni dio krize. Od ishoda te bitke, odnosno
od toga tko će biti i u kojoj mjeri proglašen krivim za nastanak krize ili za
nekompetentno suočavanje s njom ovise sudbine političkih lidera, najviših
administrativnih dužnosnika ili menadžera koji su na vrhu upravljačke
ljestvice u korporacijama, kao i reputacija, kredibilitet i legitimitet organi-
zacija i agencija na čijem se čelu oni nalaze. Valja naglasiti da ovdje, kao
i često u životu, sama istina i činjenice nisu od presudnog značaja, već se
u prvom redu radi o tumačenju, odnosno interpretaciji činjenica i njiho-
vom smještanju u različite značenjske kontekste. Nije, naime, od presudnog
značaja je li netko doista radio dobro ili loše svoj posao za koji je kompe-
tentan, odgovoran i plaćen, nego kako i koliko je uspio oblikovati značenje
i tumačenje proteklih događaja i svoje mjesto i ulogu u njima. U mnogim
slučajevima krizom pokrenuti procesi utvrđivanja odgovornosti proizvode
pravu  krizu poslije krize u kojoj se postavljaju teška pitanja o vladanju,
rukovođenju i sposobnosti. Naime, ovi procesi podižu i premještaju početni
skup događaja s operativnog nivoa u političku arenu. Ono što je počelo kao
akcident ili serija incidenata pretvara se u  priču o moći, kompetentnosti,
rukovođenju i legitimnosti (ili njenom nedostatku).1 Osim toga, često može
doći do pokretanja znatno šireg kruga tema i problema od onih koje su
vezani za sam inicijalni događaj.2
U suvremenom svijetu brojne afere, problemi, izvanredne i krizne situaci-
je izazivaju pažnju medijia  koji ukratko opisuju događaj i, kao centralno,
postavljaju pitanje tko je za to odgovoran, odnosno kriv. U kontekstu borbe
za povećanje gledanosti/čitanosti za autore tekstova često je važnije utvrditi
1 Boin, A., Hart, P. t , Štern, E. i  Sandelijus, B., Politika upravljanja krizama, Službeni glasnik/
Fakultet bezbednosti, Beograd, 2010. str. 92.
2 Tako su, na primjer, nakon uragana Katrina u New Orleansu pokrenuta pitanja sigurnos-
ti “obojenih” i najsiromašnijih građana SAD-a pred terorizmom i prirodnim katastrofama,
odnosno problemi ekonomske nepravde, siromaštva, rasizma, neosjetljivosti vlade prema na-
jranjivijem dijelu populacije i neodgovornost prema okolišu.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
22
tko je kriv i koga eventualno treba kazniti, nego li izvijestiti o patnjama lju-
di koje je situacija uzrokovala, kao i o njezinim dubljim strukturalnim uz-
rocima i uvjetima, potencijalnim rješenjima i mjerama koje treba poduzeti
kako bi se u budućnosti spriječilo ponavljanje sličnih situacija.3  Odgovor-
nost, ili još preciznije krivica, se utvrđuje i u građanskim, odnosno kaznen-
im sudovima koji se bave samo na zakonski način utvrđenim činjenicama,
odnosno pravnom istinom, ne ulazeći u socijalnu i ljudsku pozadinu i
okolnosti koje su do konkretnog događaja dovele. Okrivljavanje drugoga
i/ili skidanje odgovornosti sa sebe je konstanta političkog života u koju su
uključeni službeni državni organi i agencije, pojedini dužnosnici i političke
stranke. Od ovih općih tendencija nije izuzet ni poslovni svijet, osobito u
uvjetima kada su dominantna “percepcijska poduzeća” čiji je osnovni kapi-
tal reputacija.4 Ponekad se stječe dojam da pronalaženje žrtve, u izvjesnom
smislu, čini da se svi osjete bolje i da nakon toga svi ubrzo mogu zaboraviti
što se dogodilo i krenuti dalje.5
Napori koji se poduzimaju u cilju oblikovanja javnog razumijevanja
događaja obično počinju još usred akutne faze krize, ali ono dolazi u centar
interesa tek kad se slegne prašina. Niti jedan profesionalni sudionik u krizi
ne može sebi dopustiti izbjegavanje ove igre, tako da su sasvim u krivu oni
koji bezbrižno i samozadovoljno misle da je dovoljno to što su oni dobro
radili i da njihova djela govore sama za sebe. Uljuljkani u osobni uspjeh oni
mogu, onda kada već bude prekasno, shvatiti da proces utvrđivanja odgo-
vornosti može kriti neugodne posljedice kada, nakon operativnog, započne
političko upravljanje krizom. Davanje objašnjenja o tome što se zapravo
dogodilo podrazumijeva taktičku mješavinu činjeničnih rekonstrukcija,
manipulacija slikama i izvlačenja pouka.
U navedenom kontekstu sastavni dio svake krize, osobito na njezinom kra-
ju, jest nastojanje aktera u negiranju kriznog događaja, izbjegavanju, uk-
lanjanju ili značajnom umanjivanju vlastite odgovornosti za protekli krizni
događaj, odnosno u pokušaju prebacivanja krivice na nekog drugog, ili
3 Sklonost ka traženju odgovora na pitanje TKO, prije nego li na pitanje ŠTO često dolazi
do izražaja nakon pada zrakoplova,  požara, rušenja zgrada i drugih katastrofa koje nisu uz-
rokovane prirodnim faktorima. Prema Drabecku i Quarantelliju, personalizacija krivice na
ovaj način nije samo standardni odgovor, već je i sasvim u suglasnosti s moralnim okvirom
američkog društva. Drabeck, T.E. and Quarantelli, E.L.”Scapegoats, Villains and Disasters”
,
Transaction, 4, 1967. pp. 12–17.
4 O tome više u Novak, B. Krizno komuniciranje, Binoza press, Zagreb, 2001.
5 Hein, M., he Blame Game, www.heinsights.com/sitebuildercontent/sitebuilderiles/thebla-
megamev2.doc
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
23
barem podjele odgovornosti. Svi ovi pokušaji se često označuju sintagmom
“igre oko odgovornosti” (eng. blame game),6 što je termin koji se široko i
donekle neodređeno koristi u političkim raspravama.7 Primjenjujući ovu
sintagmu na područje kriznog menadžmenta Boin i suradnici navode da
se ona odnosi na interakciju između sudionika koji su spremniji štititi
svoje sebične interese prije nego li služiti zajedničkom dobru. Kada se
pokušaji istraživanja kriza pretvore u igre oko odgovornosti, pronalaženje
istine kroz dijalog i raspravu gubi se pred obrambenom racionalizacijom
(„mi nismo ništa pogriješili“), namjernim prešućivanjem i iskrivljavanjem
činjenica. Ukoliko bi svi akteri krize (pojedinci i institucije) bili potpuno
spremni  maksimalno objektivno u iskrenom i ravnopravnom dijalogu i
kroz svestranu analizu činjenica i razmjenu snage argumenata (a ne argu-
menata snage) istražiti svi aspekte kriznog događaja i djelovanje svakog
pojedinačnog aktera s ciljem utvrđivanja njihovih učinjenih propusta i
pogrešaka, pa sukladno tome i njihove krivice i odgovornosti i prihvatiti
konzekvence koje idu zajedno s tim, onda ne bi ni bilo igara oko odgovor-
nosti. To je, međutim, u realnosti koju i pojedinci i institucije percipiraju i
u kojoj djeluju prije svega kroz prizmu svojih interesa i pozicija moći,  vrlo
rijedak slučaj. Naime, igre oko odgovornosti se ne događaju uvijek i nužno.
U nekim postkriznim kontekstima javljaju se i oblici suradnje koji nisu op-
sjednuti pripisivanjem krivice ili obnovom narušenog imidža ili reputacije.8
Ovakve organizacije su sposobne stvoriti okvir događaja koji pojačava mo-
tivaciju onih koji su pogođeni krizom i potiče suradnju s drugima i njihovu
podršku.
6 Bukvalni prijevod glasio bi igre krivice, ili igre oko krivice što upućuje u prvom redu na
pravnu, odnosno sudsku krivnju. Međutim, ovu je sintagmu prilično teško adekvatno prevesti
na hrvatski jezik.
7 Istraživači u političkim znanostima često igre oko odgovornosti shvaćaju kao skup inter-
akcija izabranih političara i opće javnosti ili glasača u najširem smislu. Postoje najmanje tri
opća  načina na koja političari upravljanju odgovornošću i krivicom iako ih nije moguće uvijek
precizno razgraničiti. Prvi je kroz prezentaciojske strategije tako što se izabiru argumenti da
bi se minimizirala ili izbjegla krivica, na primjer kroz izbor između isprike koja treba umanjiti
odgovornost i opravdanja koje treba preobratiti odgovornost u povjerenje. Drugi je kroz strate-
gije politike - npr. izbor između politika koje podržavaju kreatore rizika i onih koje podržavaju
žrtve rizika. Treći način upravljanja odgovornošću se odnosi na agencijske strategije odnosno
izbor institucionalnih aranžmana da se minimizira odgovornost kao što je  primjerice izbor
između direktne kontrole i njezina prenošenja. Hood, C., “he Risk Game and the Blame
Game”
, Government and Opposition, 37(1),2002, pp. 15–37.
8 Seeger, M.,W., Ulmer, R.R., Novak, J., M., Sellnowp., T.”Post-crisis discourse and organiza-
tional change, failure and renewal”
, Journal of Organizational Change Management, Vol. 18 No.
1, 2005 p.81.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
24
Igra oko odgovornosti uključuje interakciju između dvije skupine sudi-
onika – onih koji okrivljuju i onih kojih prebacuju odgovornost s jedne
strane, i okrivljenih odnosno onih na koje se prebacuje odgovornost, s dru-
ge strane.9 Ukoliko se u istrazi poslije krize otkriju greške u sprečavanju
kriznog događaja ili reagiranju na njega, tada situacija postaje politički de-
likatna i izaziva dvije vrste reakcija. U centru rasprava koja nužno uslijede
u političkoj areni  može biti isticanje potrebe za učenjem na greškama, re-
definiranjem politike i unapređenjem organizacije u skladu s tim,  ili  se
pak ona može koncentrirati na pitanja odgovornosti i krivice kao svojevrsni
produžetak krizne politike.10 Ova se dva pristupa često sasvim isključuju,
iako su u određenim slučajevima moguće i njihove kombinacije, odnosno
sinergija.
2. Dimenzije odgovornosti
Brändstörm i Kuipers opisuju igre oko odgovornosti nakon krize kao drvo
odlučivanja koje se sastoji od sudionika koji se suočavaju sa strateškim izbo-
rima u procesu utvrđivanja odgovornosti. Svi sudionici odlučuju na temelju
slijedeće tri  dimenzije:

• težina (koliko je situacija loša?),

• uzroci (kako se to moglo dogoditi?) i

• odgovornost (koga kazniti?)
Sudionici prvo moraju procijeniti događaje: koje vrijednosti i interesi su u pitan-
ju i u kojim aspektima su one narušene/ugrožene. Ukoliko oni sami zaključe
da su narušene bitne vrijednosti, ili kada među drugim moćnim sudionicima
prevlada mišljenje da je tako, postaje neophodno objasniti vlastito ponašanje i
ponašanje drugih ljudi.
Drugo ključno pitanje jest može li se situacija promatrati kao incident uzroko-
van ad hoc greškama na operativnoj razini – ili kao simptom pogrešno postav-
ljene politike. U ovom drugom slučaju kriza se obično opisuje kao „očekivani
slučaj“ za koji ne treba optuživati ni operativce niti izvršne organe i agencije
9 Seeger, M.,W., Ulmer, R.R., Novak, J., M., Sellnowp., T.”Post-crisis discourse and organiza-
tional change, failure and renewal”
, Journal of Organizational Change Management, Vol. 18 No.
1, 2005 p.81.
10 Ovo važi i za manje krize koje se događaju u okviru jedne organizacije. Kojim će putem
stvari nakon krize krenuti  dobrim dijelom ovisi i od toga prevladava li u organizaciji kultura
učenja ili kultura okrivljavanja (blame culture).
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
25
već, u prvom redu, funkcionare i institucije koje su kreatori sporne politike
(strukture, pravila, procedura) koji su doveli do krize.
Treće pitanje glasi koliko je bitan pojedinačni sudionik (osoba ili organizacija)
u stvaranju krizne situacije. Jesu li ključne radnje i propusti izvedeni od strane
jedne organizacije ili cijele mreže organizacija?
Dominantna procjena koja proizlazi iz kombinacije izbora koje čine različiti
sudionici u određivanju odgovornosti može imati četiri oblika (ishodi A-D
na slici). Kada sudionici stignu do ishoda A (ispaštanje), krivica se usmjerava
prema speciičnom sektoru ili agenciji nadležnoj za postupanje u kriznim sit-
uacijama (vidi dalje dolje). Kada se kolektivno odluče za neuspjeh mreže (ishod
B), sankcije protiv cijelog opsega operativnih organizacija postaju moguće. To
može pripremiti pozornicu za podešavanje i prilagođavanje politika, pravila i
procedura kojima se uređuje mreža za provođenje u dotičnom sektoru politike.
Slika 1 Politika upravljanja krizama str. 96.
Politički najeksplozivniji ishod, barem sa stanovišta krivice, jeste C, odnos-
no slučaj kada se kriza deinira kao proizvod grešaka i propusta konkretnih
nositelja političkih funkcija na višim pozicijama. Iz pozicije nepristranog
istraživača ishod D je možda najistaknutiji. Zaključak je taj da nije problem
u pojedinačnim ljudskim greškama ili slaboj odgovornosti već da je to mana
političkog sustava ili izvršnih tijela koja se nalaze u centru krize. „Kada su krize
deinirane na ovakav način, teško je izbjeći neke vrste institucionalne reforme
i velike promjene u politici, bez obzira na političku sudbinu aktualne elite.“

Do ove procjene ne dolazi se jednostavnim uzimanjem dokaza, pristojnim ar-
11 Boin et al. Ibid, str.105.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
26
gumentima i racionalnom odlukom. Odgovornost za krizu treba shvatiti kao
dio visoke politike, gdje nije bitna samo karijera pojedinih dužnosnika već
budućnost cijele organizacije i politike upravljanja mrežama koje su uključene.
Politički pronicljivi akteri su izrazito svjesni svojih uloga (ali ne i svaka grupa
ili agencija koja je uključena u krizu) i djeluju u cilju zaštite vlastitih interesa.
3. Sudionici u igrama oko odgovornosti
Ukoliko bi se utvrđivanje odgovornosti ograničilo samo na raspravu u parla-
mentu gdje vladajuće snage imaju većinu ono bi se svelo na ritual ispražnjen
od smisla. Međutim, igre oko odgovornosti se ne odigravaju samo u kon-
troliranim uređenjima parlamenata gdje vladajuće stranke imaju većinu, već
i u promjenjivom stanju javnog mnijenja, koje može biti mnogo opasnije za
političare. Najvažniji činitelji u ovim igrama su mediji, izvršni i upravni or-
gani i agencije, agencije za reagiranje u kriznim situacijama, zakonodavni
organi, ad hoc komisije, istražni odbori, građani, žrtve i interesne skupine.
Političko preživljavanje političkih lidera, kao i onih koji neposredno rukovode
krizom ovisi u znatnoj mjeri od pozicioniranja pojedinih sudionika u procesu
utvrđivanja odgovornosti za krizu.
U suvremenom svijetu socijalno konstruirane stvarnosti masovni mediji u pro-
cesu utvrđivanja odgovornosti distribuiraju nove informacije o rizicima, opas-
nostima, nesretnim slučajevima, neuspjesima, i tokovima koji mogu održavati
ili promijeniti tekuću priču o aktualnoj krizi. Stoga je razumljivo da predstavn-
ici medija imaju značajnu ulogu u oblikovanju prevladavajućeg shvaćanja koje
će proizaći iz procesa utvrđivanja odgovornosti. Oni zapravo daju tumačenja
i interpretacije proteklog kriznog događaja svodeći složene analize uzroka i
posljedica na jednostavne životne priče o herojima i zločincima. Pored novin-
skih izvjestitelja uključuju se, ovisno od situacije koja je u pitanju, po potrebi i
različiti stručnjaci, pri čemu su izvješća pojedinih medija prilično objektivna i
ostavljaju publici prostor da sama donese objektivne zaključke, neki zauzimaju
aktivniji stav pokušavajući doći do biti? slučaja (tzv. istraživačko novinarstvo),
a ima i otvoreno pristranih medija koji se pretvaraju u križare, koristeći ot-
vorenost procesa utvrđivanja odgovornosti, kako bi dokazali svoju unaprijed
zauzetu poziciju. Također, svi mediji su otvoreni za anonimne izvore koji pos-
toje u svim krizama i koji mogu biti i zlonamjerni, tako da vođe ne trebaju imati
iluziju da je proces utvrđivanja odgovornosti proces rekonstrukcije činjenica.
U svakoj većoj krizi na ozbiljan ispit su stavljeni izvršni i upravni organi (mini-
starstva i sl.)  i agencije i političari koji su postavljeni na čelo ovih institucija.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
27
One u normalnim uvjetima sukcesivno na profesionalnoj osnovi rješavaju
slučajeve po uhodanoj birokratskoj proceduri, dok ih akutna faza krize u ko-
joj se daje neposredan odgovor na situaciju izbacuje iz svakodnevne rutine,
zahtijeva transformaciju i istovremeno bavljenje mnoštvom problema i poslova
u okviru čvrsto povezanih međuorganizacijskih mreža u uvjetima vremenske
stiske. Proces utvrđivanja odgovornosti može donijeti dva tipa zadaća. Ukoliko
je riječ o krizi u nacionalnim granicama ove se institucije optužuju što je nisu
predvidjele i spriječile eskalaciju problema dok su bili mali. Tako je primjerice
kritizirana američka obavještajna zajednica nakon napada 11. rujna, ili kineske
zdravstvene ustanove zbog umanjivanja opasnosti od SARS-a. Međutim, čak i
onda kad institucija nema nikakve veze s izbijanjem krize već je pozvana pomoći
u njenom suzbijanju, ona može biti kritizirana kao slabo pripremljena, spora
i nekooperativna u odgovoru na krizu. Tako se specijalizirane organizacije za
borbu protiv kriza kao što su policija ili vatrogasne postrojbe često se žale na
dezorganiziranu ili rigidnu birokratsku prirodu nežurnih uslužnih djelatnosti
(poduzeća za stambene usluge, socijalnu skrb, javni prijevoz, javne radove) s
kojima moraju raditi tijekom velikih nesreća. Svakako da puno toga ovisi od
formalne podjele posla i odgovornosti između kreatora politike i izvršnih or-
ganizacija. Kada, sukladno decentralizaciji, delegiranju i outsource-ingu koje
proklamira doktrina novog javnog menadžmenta (new public management),
punomoć za provođenje politike i obavljanje usluga dobiju privatni akteri, kva-
zineovisne organizacije, ili niže razine upravljanja, onda je kreatorima politike
i regulatornim tijelima relativno lako prebaciti krivicu na njih. Nositelji moći
i kreatori politike neće oklijevati u isticanju činjenice da oni više nisu oni koji
određuju prirodu, nivo i kvalitetu provođenja politike, preusmjeravajući pitan-
ja odgovornosti i krivice na aktere provođenja. Uspješnost ovakve strategije
skretanja krivice ovisi od mnogih činitelja.
Za agencije za reagiranje u kriznim situacijama kriza predstavlja istovremeno
i izazov i blagoslov. One su upravo stvorene i dizajnirane za krizne situacije i

kriza je osnovni razlog njihovog postojanja i prilika da se dokaže njihov značaj
i potvrdi sposobnost njihova djelovanja. Krize su prilika za testiranje kapac-
iteta agencije, učenje iz kriza i poboljšanje performansi. Bez takvih prilika ove
organizacije su suočene s problemom da nikada neće doći u poziciju naučiti
uspješno djelovati jer organizacijska memorija vremenom blijedi, a zapovjed-
nici koji su iskušani u krizama odlaze na druge položaje ili u mirovinu. Dakle
organizacije za reagiranje na krize mogu mnogo toga dobiti iz kriza i procesa
12 O ovome detaljnije vidjeti u Hood, C.,”he Risk Game and the Blame Game”
, Government
and Opposition, 37(1), 2002, pp. 15–37.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
28
utvrđivanja odgovornosti koji slijede – pod uvjetom da su dobre u izvršavanju
svojih dužnosti. One tada mogu istaknuti svoje uspjehe i povećati svoj ugled
među poreznim obveznicima, novinarima, i u javnosti uopće. Ali kada njihove
operacije naiđu na probleme, proces utvrđivanja odgovornosti nije više prilika,
već naprotiv postaje velika prijetnja. Neuspijeh u savladavanju kriza ozbiljno
narušava njihovu legitimnost i  daje njihovim konkurentima priliku da ih dis-
kredituju. Svjesne toga, napadnute agencije i njihovi čelnici mogu u toku pro-
cesa utvrđivanja odgovornosti pribjegavati taktikama prikrivanja, izbjegavanja
i svaljivanja krivice.
Za zakonodavne organe proces utvrđivanja odgovornosti nakon krize pred-
stavlja igru u kojoj su motivi pomiješani. U parlamentu kao zakonodavnom
tijelu izvjesne grupe ( u prvom redu oporbe) i pojedinci (ambiciozni politički
akteri) u njima koriste krize kao prilike za vlastitu promociju ili izazivanje pu-
kotina u redovima političkih protivnika. Također zakonodavno tijelo može
koristiti krizu kako bi pokazalo svoju sposobnost nadziranja i kontroliranja
vlade i dokazalo svoju čvrstinu kao snage protuteže izvršnoj vlasti. Međutim
zakonodavci mogu zauzeti ovaj proaktivan stav samo kada u svojoj ulozi (ko)
regulatora nisu bili uključeni u stvaranje i odobravanje politike i statuta agen-
cija koje žele kritizirati u svijetlu kriznog iskustva. Istine radi treba reći da se
ponekad dogodi i obrnuto -  da u uvjetima krize postanu oštri kritičari zakona
lako zaboravljajući da su još juče bili njegovi kreatori, čime se izlažu opasnosti
da ih mediji (izvana) i politički suparnici (iznutra) optuže za hipokriziju. Ove
unutarnje svađe i borba za moć i poboljšanje pozicije u biračkom tijelu mogu
značajno utjecati na napore istrage, formuliranje njezinih rezultata i izvođenje
političkih zaključaka iz tih nalaza.
U cilju davanja „sveobuhvatne“ i „neovisne“ procjene krize često se formiraju
specijalno izabrane ad hoc komisije. One deiniraju parametre procjene političke,
pravne i inancijske odgovornosti s ambicijom da daju službeno potvrđenu
verziju jednog značajnog dijela skorije nacionalne povijesti. Međutim, ni one
nisu u stanju spriječiti da se politika strančarenja i defanzivnosti ispolji u pro-
cesu utvrđivanja odgovornosti. Upravo zbog njihove uloge zastupnika istine,
menadžera političkih sukoba i autora institucionalnih programa, sastav, man-
dat i modus operandi kriznih komisija se lako pretvara u predmet političkih
borbi. Kada njihov istražni rad ili rezultati do kojih su u istrazi došli postanu
kontroverzni, u potaknutoj fazi krize prikupljaju se tvrdnje i protutvrdnje, što
samo održava različite verzije priča o krizi kojima su u osnovi suprotstavljeni
interesi njihovih tvoraca.
Vlade, u različitim zemljama i različitim sektorima (transport, čuvanje hrane,
javno zdravstvo i dr.) postavljaju stalna istražna tijela s različitim mandatima i
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
29
stupnjevima neovisnosti od nadležnih ministara u čiji sastav ulaze stručnjaci, a
koja često raspolažu znatnim inancijskim sredstvima za provođenje istraživanja.
Ova tijela mogu provoditi istraživanja na vlastitu inicijativu ili po vladinim ili
parlamentarnim zahtjevima, a izvješća podnose jednoj ili objema stranama.
Pretpostavlja se da ova tijela trebaju dati neovisnu, nepristranu, profesionalno
valjanu analizu i formulirati preporuke. Što se više percipiraju kao neovisna,
vjerojatnije je da će se njihova izvješća smatrati autoritativnim od svih zainter-
esiranih strana. Položaj istražnih tijela poslije krize je sličan položaju agencija
za odgovor na krizu. Dio njihovog posla je da na visokokvalitetan način sud-
jeluju u procesu utvrđivanja odgovornosti i učenja poslije krize, i stoga se nal-
aze pod pritiskom da rade brzo, pouzdano, točno i uspješno, što ne ide uvijek
zajedno. Situacija postaje još složenija kada se u posao uključi više istražnih
tijela: suparništvo među njima će ubrzati istražni proces, ali ne mora nužno
unaprijediti i kvalitetu istrage.13
Čini se da s napretkom demokracije i jačanjem civilnog društva raste i uloga
običnih građana, žrtava i interesnih skupina u procesima utvrđivanja odgovor-
nosti poslije krize. Dok su do nedavno bili prilično marginalizirani, danas se
građani više čuju, mogu se brže i lakše organizirati u interesne skupine i imaju
više prilika za oglašavanjem i uporabom  izvora svoje organizacije kada tretman
koji dobivaju od privatnih i javnih sudionika uključenih u odgovor na krizu ne
odgovara njihovim standardima. Građani su se naučili organizirati, privlačiti
medijsku pozornost, osnivati koalicije s drugim segmentima građanskog
društva, kao i pojedinim političkim akterima u težnji da pozovu kreatore
politike i funkcionare da polože račune za krizu i da je ponovo otvore, ili da
kreiraju neku novu. Pri tom novinari, oporbeni političari, aktivisti interesnih
grupa, i odvjetnici imaju mnogo poticaja kao i prilike da zastupaju građane, a
na raspolaganju im je jedno prilično novo oružje - mogućnost kreiranja inter-
netskih stranica na kojima se objavljuju liste preživjelih.14 Suvremena politička
klima favorizira restorativno pravo, što žrtvama daje više šanse da svoju patnju
i traume postave visoko na javnim programima. Oni ne moraju čekati slijeganje
prašine i početak formalne istrage i procedura obeštećenja, već se pojavljuju
odmah na televiziji kako bi dali izjave ili doveli svoj slučaj do suda: za nekoliko
sati od građanina i žrtve postaje se netko tko se bori za svoja prava preko suda.
13 Charles, M. T., “he fall of TWA light 800,” in Rosenthal, U., Boin, R. A., and Comfort, L.
K. (eds.)  Managing Crises:hreats, dilemmas, opportunities, Charles C. homas, Springield,
2001,pp. 216–34.
14 Na primjer Paddington Survivors Group www.paddingtonsg.org.uk
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
30
4. Taktike u igrama oko odgovornosti
U igrama oko odgovornosti nakon krize svi akteri će, sukladno svojim poz-
icijama, interesima i idejama, koristiti niz različitih strategija kojima će nas-
tojati obraniti svoje djelovanje u krizi i smanjiti svoju krivicu. Akteri mogu
pokušavati:

• prikazati događaj kao ugrožavanje ključnih vrijednosti

• krizu prezentirati kao izolirani poremećaj ili jedan od simptoma

   dubokih sistemskih grešaka ili pogrešne politike, i

• konstruirati krivicu kao povezanu s nekim akterima ili raširenu

   između složenih mreža aktera.15
Političke elite koriste mnoštvo alata i tehnika kojima nastoje oblikovati
raspravu16 a neki od njih su:

• Izbjegavanje javne istrage

• Ograničavanje uvjeta obavljanja istrage

• Izbor predsjedavajućeg i članova koji su bliski poziciji vlade

• Odbijanje davanja dokaza; odbijanje davanja određenih informacija

   ili davanje dokaza pod određenim uvjetima

• Intervencije kojima je cilj diskreditiranje tekuće istrage

• Korištenje zvanične statistike da se retrospektivno umanji značaj krize

• Korištenje i pojačavanje postojećih procedura i normi da bi se suzbio

   kriticizam

Nema garancija da će ovakve taktike funkcionirati u korist elita koje ih prim-
jenjuju.  Dosta ovisi od načina na koji su priroda krize i njene posljedice
prezentirane u javnoj i profesionalnoj raspravi. Također dosta ovisi i o tome
koje potencijalne lekcije privlače podršku unutar i izvan vlade, a koje ne. Bitka
za tumačenje krize odvija se u istoj areni kao i učenje i traženje odgovornosti.
U liberalnoj demokraciji puno aktera se uključuje u ovu bitku. Oni koji uspiju
pridobiti najveću podršku za svoje deiniranje situacije i rješenja koja ga prate
imati će  najveći utjecaj na određivanje sudbine političkih lidera, javnih in-
stitucija i javne politike.17
16 Elliot, D., and McGuiness, M. WPublic inquiry: panacea or placebo?WJournal of Contin-
gencies and Crisis Management 10(1) 2002,pp.14–25.; Tot, B., and Reynolds, S. Learning from
disasters: a management approach. 3rd edn. Perpetuity Press, Leicester, UK, 2005.
17 Boin, A., McConnell, A., and ‘t Hart, P. Governing ater Crisis - he Politics of Investigation,
Accountability and Learning,Cambridge University Press, Cambridge 2008
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
31
Kada proces istraživanja krize uđe u političku arenu i njegovi ishodi postanu
značajni za aktere, tada sudionici počinju primjenjivati širok opseg retoričkih
taktika i argumenata koji  se međusobno ne isključuju, već mogu biti kom-
plementari. Oni se odnose na sve tri ranije opisane dimenzije odgovornosti:
težinu, doprinos i odgovornost u užem smislu i prikazani u donjoj tabeli. Treba
istaknuti da se održivost neke pojedine taktike ili argumenta mijenja: kada se
koriste (vrijeme), gdje se koriste (forum), tko ih koristi (kredibilitet), i koliko
dobro su prikazani (predstavljanje). One se koriste istovremeno u različitim
forumima na kojima se upućuju različita pitanja odgovornosti. Također, one
se mogu koristiti uzastopno, na primjer kada naglasak u igri međusobnih
optuživanja postepeno prelazi s pitanja uzroka na pitanja odgovornosti, ili kada
su se ranije primjene pojedinih taktika pokazale neuspješnima.
Slika 2 Igre izbjegavanja odgovornosti: argumentativne taktike
Tijekom istrage krize, na političkoj sceni akteri mogu primjenjivati širok spek-
tar retoričkih argumenata i taktika. Primjena određenih taktika ili argumenata
varira: kada se koriste (tajming, vrijeme), gdje se koriste (rasprave), zbog čega
se koriste (kredibilitet) i kako su navedeni (prikazani, primijenjeni). One se
mogu koristiti povezano kada je riječ o igri krivice koja postepeno pomiče
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
32
pitanje odgovornosti na agencije ili, na primjer, kada je riječ o određenoj taktici
koja se odavno pokazala kao neeikasna.
Kad je riječ o težini krize, odnosno o tome koje su bitne vrijednosti ugrožene,
odnosno narušene, akteri igara mogu poricati da se bilo što loše dogodilo, ili pak
umanjivati dimenzije pričinjene štete, odnosno isticati da je ona nadoknađena,
ili da je bila neminovna, pa čak i da ima pozitivnu konotaciju.
Glede promatranja situacije kao pojedinačnog izoliranog incidenta ili simpto-
ma pogrešno koncipirane politike moguće je potpuno pobijanje ili umanjivan-
je odgovornosti, odnosno tvrđenje da su stvari bile izvan kontrole, ili se pak
može pobijati sama moć utjecaja na procese bilo kroz nedostatak informacija
ili praktične mogućnosti da se donose neophodne odluke, a mogu se optužiti i
prenositelji poruke ili diskvaliicirati sam proces istrage i njegovi rezultati.
Najzad kad je riječ o značaju pojedinca odnosno organizacije za nastanak krize
moguća su različita opravdanja i izgovori, traženje žrtvenog jarca, izbjegavanje
etiketiranja tvrdnjom da je riječ o atipičnom ponašanju, te kajanje zbog onoga
što se dogodilo i uvođenje promjena na simboličkom nivou.
Nešto detaljnije ćemo opisati izgovore i opravdanja nakon krize. Kako ukazuje
Kathleen McGraw izgovorima je cilj odvajanje javnog službenika od problema,
odnosno distanciranje od situacije u kojoj se ne može pobijediti i to je ono
što izgovore razlikuje od sličnog koncepta poricanja. Izgovor se fokusira na
uzročno-posljedičnu vezu između aktera i ishoda i uključuje djelomično ili pot-
puno negiranje odgovornosti (ako akter nije potpuno odgovoran, ne pripisuje
mu se krivica, ili je ona manja).18 S druge strane opravdanja priznaju uzročno-
posljedičnu vezu između aktera i ishoda, ali pokušavaju stvoriti alternativnu
političku stvarnost, odnosno “redizajnirati? nepoželjan ishod prikazujući ga u
povoljnijem svjetlu”
.19
Ova autorica identiicira pet izgovora i sedam opravdanja koja su, međutim, bila
namijenjena istraživanju reakcija glasača u odnosu na odgovornost političara,
pa ih je Olson prilagodio za potrebe istraživanja katastrofa.20 On navodi šest
izgovora za katastrofu koje najčešće koriste državni dužnosnici:
1. Kriviti događaj. U slučaju uporabe ovog izgovora tvrdi se da je bilo
nemoguće predvidjeti posljedice događaja, jer se radi o nečemu izuzetno
velikom, lošem i intenzivnom što je izvan svih standarda i što nas onda
vraća na važno pitanje deiniranja događaja (slično kao što je nekada
18 McGraw, K., M. “Managing Blame: An Experimental Test of the Efects of Political Ac-
counts.” American Political Science Review 85, 1991p. 1135.
19 Ibid, p. 1137
20 Olson, R.S., “Toward a Politics of Disaster: Losses, Values, Agendas, and Blame, Interna-
tional Journal of Mass Emergencies and Disasters, 18(2) , 2000, pp. 265–287.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
33
korišten pojam „Božja volja“).
 2. Kriviti prethodnike. Ovim se izgovorom pokušava pomaknuti fokus na
“politiku prethodne uprave.” Bit je da su mandati političara i vlasti rela-
tivno kratki, a da se katastrofe ponavljaju u dužim intervalima tako da
je moguće kriviti prethodnike za glupost, pohlepu i/ili nedostatak vizije.
3. Kriviti kontekst, ili ja bih to volio, ali... Uporabom ovog izgovora se
pokušava skrenuti pozornost na nedostatak resursa nasuprot dobrim
namjerama.
4. Svi smo krivi. Ono što McGraw naziva izgovorom zasnovanim na “hori-
zontalom rasprostiranju odgovornosti,” a čija je bit u tome da se krivica
ne može i ne treba pripisati jednom ili nekolicini pojedinaca ili čak
jednoj agenciji pošto je u krizni događaj uključeno mnogo ljudi i institucija.
Široko je primjenljiv u složenim modernim sustavima.
5. Kriviti nadređene/podređene Ovu taktiku McGraw naziva “vertikalnim

rasprostiranjem odgovornosti”
, a sastoji se, na primjer, u okrivljavanju
pretpostavljenog ili podređenog. Omiljena je neposredno nakon katastrofe
kada se odgovor na nju nađe na meti kritike. U slučaju uragana Andrew
lokalno stanovništvo je krivilo državu i federalne vlasti, osobito FEMA-u
za spor i neorganiziran odgovor i nedovoljnu brigu prema žrtvama. S
druge strane Washington je krivio državu, odnosno guvernera Chilesa
jer nije dovoljno brzo uputio formalni zahtjev za pomoć.
6. “Nisam znao”
. Citirajući Ronalda Reagana McGraw objašnjava ovu strate-
giju kao službenu izjavu da on/ona nisu željeli ili predvidjeli nepoželjne
posljedice”
. U katastrofama ovakve izjave mogu biti učinkovite ukoliko
se kombiniraju s nekom od prethodnih taktika, u prvom redu s okrivl-
javanjem događaja.
Dok se prethodni tipovi McGraw-ovih? političkih strategija koncentrirani
na „izgovore“ prilično jasni, postupak „opravdavanja“ katastrofa neophodno
je potkrijepiti argumentima, djelomično i zato što su opravdanja u kontekstu
katastrofe rjeđa. Međutim, ova opravdanja mogu biti prilično iznenađujuća:
1. Vidjeti nevidljivu korist. Prema McGraw-u prva strategija uključuje
     ukazivanje na neprepoznate koristi povezane s nepoželjnom odlukom (u
ovom slučaju katastrofom). Ova autorica je promatrala javne dužnosnike
u trenucima neopreznosti kada su primjenjivali Malthusianski pristup
katastrofama, ukazujući da su gubici prihvatljivi budući da su kon-
centrirani u nižim slojevima društva, među manjinama i/ili stoga što
su ponudili ranije nezamislive mogućnosti za redizajniranje/obnovu
gradskih područja.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
34
2. Povijest  će me osloboditi krivice. Ovaj argument naglašava buduće ko-
risti od političkih odluka i naročito je koristan u analiziranju pokušaja
ublažavanja krize.
3. Prošli smo i lošije. Jedan od načina za ublažavanje situacije jest da se
promjeni referentna točka i mehanizme usporedbe koji aktualnu situaciju
čine podnošljivijom. Nakon uragana Hugo 1989., stanovnike Južne
Caroline su podsjetili da je sličan uragan 1883. ubio tisuće ljudi, te da bi
trebali biti utješeni, ako ne i zahvalni.
4. Drugima je teže (negdje drugdje). Ponovo je promjena referentnog ok-
vira u uspoređivanju, pri čemu se na drugim mjestima traže ljudi koji
pate. Primjer je uragan Hugo: pošto je Loma Prieta zemljotres udario na
područje San Francisca ubrzo nakon što je Hugo pogodio Južnu Carolinu,
građani ove države su tješeni da je uragan nanio  manje zla nego potres.
5. Drugima je teže (ovdje). Često je slučaj da najmarginaliziraniji nisu uvi-
jek i najglasniji u adresiranju krivice za svoj položaj. Nakon katastrofe
preživljavanje ima prioritet u odnosu na političku mobilizaciju za siromašne
i marginalizirane. Dužnosnici tada mogu ukazati na pojedince i grupe
koji su patili više od onih koji su bili glasni, ali nisu dizali puno buke.
6. Moglo je biti gore. McGraw navodi da je konačna komparacija u sferi
hipoteze. Ma kako da je situacija sada teška moglo je biti daleko gore
da je potres bio jači, ili da se dogodio tokom špica kad se ljudi vraćaju s
posla, da je epicentar bio bliže gradu i slično tome.
Kako tvrdi McGraw sva ova opravdanja“uključuju pokušaje da se promjeni per-
cepcija ishoda”
. Ona čine i znatno više, a četiri “opravdanja putem usporedbe”
su vrijedna spomena: svatko nastoji delegitimizirati medije, skupine i/ili pojed-
ince koji nastoje pozicionirati krivicu, a time i odgovornost i mjesto na kome je
potrebna promjena ili reforma.21
21 McGraw, K., M. Ibid, 1991, p. 1137.
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
35
5.  Zaključna napomena
Nakon svake krize, kada se operativni napori na njenom gašenju završe
počinje njezino tumačenje i analiza koji uključuju i pripisivanje zasluga i/ili
krivice pojedinim sudionicima u kriznom događaju. U tom speciičnom tra-
ganju za istinom nakon krize svaki od učenika ulazi sa svojom percepcijom
događaja, a na njegovu interpretaciju svakako utječu i interesi i pozicija sva-
koga od aktera. Mali je broj ljudi (ali i organizacija) koji će odmah prihvatiti
krivicu za svoje pogrešne odluke i htjeti otvoreno o tome pričati, te stoga oni
koriste razne igre i taktike kako bi sa sebe skinuli odgovornost ili je makar
značajno umanjili. Najčešće u igrama oko odgovornosti stanovništvo tvrdi da
su političari krivi za krize, političari krivicu svaljuju na organizacije i agencije
koje sudjeluju u krizama, ovi pak nalaze izgovore i opravdanja vraćajući kri-
vicu na političare i stanovništvo.
Prikrivene napetosti koje inače postoje u svakoj zajednici između javnih,
opozicijskih i vladinih interesa ne nestaju tijekom kriza, već naprotiv, budući
da su vidljivost i politički ulozi krize tako visoki, ove napetosti postaju
još izraženije nego u normalnim (nekriznim) uvjetima. Krize izazivaju i
povećavaju podjele ne samo unutar i između (segmenata) društva i vlade
već i između službenika, grupa i organizacija unutar vlade. U tom smislu
je jedna od najočiglednijih pukotina ona koja se stvara između operativnih
jedinica, njihovih zapovjednika i voditelja u stožerima i njihovih političkih ili
birokratskih vođa na vrhu vladine hijerarhije.
Dok vođe na nacionalnoj razini tijekom krize teže centralizirati vlast i moć
donošenja odluka, čim se pojave problemi oni ističu da se ne mogu sma-
trati odgovornim za aktivnosti i postupke koje su svojim odlukama povjerili,
odnosno prenijeli na druge organizacije i lokalne organe vlasti. Ni oni na koje
su prenijeta ovlaštenja i odgovornosti nisu tek tako spremni prihvatiti krivicu
te “vraćaju lopticu” ističući da uz ovlasti nisu dobili neophodna (inancijska i
druga) sredstva i/ili faktičku slobodu nesmetanog djelovanja. U ovakvoj sit-
uaciji objektivno postoji veliki rizik da obje strane završe u podjeli krivice i
gubljenju dijela svog kredibiliteta.
Krize stavljaju na provjeru i demokratsku autentičnost sustava vladanja u
društvu u kojem se javljaju. U uvjetima postojanja nedemokratskog sustava
igre oko odgovornosti se ne bi ni odvijale u javnoj sferi već bi javnosti samo
bio priopćen rezultat, odnosno službena ocjena događaja koju daju nositelji
političke moći (vođa ili stranka). Ipak, čak i u demokratskim sustavima, vrlo
je teško, ako ne i nemoguće biti otvoren i transparentan kada dođe do pola-
ganja računa za djela i propuste učinjene tijekom krize, ali s druge strane kriza
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
36
ipak provjerava snagu institucionalnih mehanizama da elite polože račune,
pogotovo kada one same više vole ne razmišljati o onome što se dogodilo.22
Konačna prosudba i ocjena proteklog kriznog događaja i mjesta i uloge po-
jedinih aktera u njima je rezultanta djelovanja, umješnosti, argumentacije i
utjecaja kako glavnih kriznih aktera tako i izvršne vlasti, političke oporbe,
medija i spin doktora koji ih koriste, nevladinog sektora i posebno formiranih
tijela. Ulog u ovoj igri je velik i stoga se u njoj koriste sva sredstva, uključujući
i prikrivanje, preuveličavanje ili umanjivanje, pa i otvorenu manipulaciju.
Ovaj dinamički proces se ne rukovodi u prvom redu principima pravičnosti,
uspješnosti, zakonitosti ili dobrobiti građana, već više partikularnim inter-
esima pojedinih aktera. Stoga i njegov rezultat nije objektivna evaluacija pro-
tekle krize i pravedno pripisivanje zasluga i odgovornosti svakom od kriznih
aktera. Naime, proces utvrđivanja odgovornosti je samo jednim dijelom di-
jalog u traženju istine, a drugim dijelom on prerasta u inkviziciju i igru iz-
bjegavanja odgovornosti. Današnje krize su višedimenzionalne, ne mogu se
jasno identiicirati i ograničiti i obuhvaćaju širok krug sudionika.  Moguće je
predvidjeti kako će se određena kriza odvijati, ali ne i kako će se završiti i tko
će snositi odgovornost. Osobito je bitno sačuvati od politizacije proces eval-
uacije krize i izvlačenja pouka, ali je to vrlo teško u uvjetima kada političari u
velikim krizama igraju uloge staratelja.
Literatura
Boin Arien, McConnell, A., and ‘t Hart Paul. Governing after Crisis - The
Politics of Investigation, Accountability and Learning, Cambridge Univer-
sity Press, Cambridge, 2008.
Boin Arien, ‘t Hart, Paul Štern, Eric. i  Sandelijus Bengt, Politika upravljanja
krizama, Službeni glasnik/Fakultet bezbednosti, Beograd, 2010.
Douglas Mary and Wildavsky Aaron., Risk and Culture: An Essay on the
Selection of Environmental Dangers, California University Press, Berkeley,
1982.
Douglas, Mary, Risk and blame: essays in cultural theory. Routledge, Lon-
don,1992.
Drabeck Thomas,.E. and Quarantelli Enrico, L.”Scapegoats, Villains and
22 Douglas, M. and Wildavsky, A. Risk and Culture: An Essay on the Selection of Environmen-
tal Dangers, California University Press, Berkeley1982.; Douglas, M., Risk and blame: essays in
cultural theory. Routledge, London, 1992
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
37
Disasters”, Transaction, No.4, 1967, pp.12-17.
Elliot Dominic  and McGuiness Martina, “Public inquiry: panacea or place-
bo?” Journal of Contingencies and Crisis Management 10(1), 2002. pp.14–
25.
Flinders, M. V., and Smith Matthew,. J. (eds.). Quangos, accountability and
reform. Basingstokes, UK: Palgrave Macmillan,1999.
Hein, M., The Blame Game, www.heinsights.com/sitebuildercontent/site-
builderfiles/theblamegamev2.doc pristup 20.01.2011.
Hood Christopher,”The Risk Game and the Blame Game”, Government and
Opposition, 37(1), 2002., pp. 15-37.
McGraw Kathleen, M. “Managing Blame: An Experimental Test of the Ef-
fects of Political Accounts.” American Political Science Review 85, 1991.
Novak Božidar, Krizno komuniciranje, Binoza press, Zagreb, 2001
Olson Richard Stuart, “Toward a Politics of Disaster: Losses, Values, Agen-
das, and Blame, International Journal of Mass Emergencies and Disasters,
18(2), 2000, pp.265–287
Rosenthal Uriel, Boin Arien ,R. and Comfort Louis. K. (eds.)  Man-
aging Crises:Threats, dilemmas, opportunities.Charles C. Thomas,
Springfield,Il.2001.
Seeger, Matthew W.  Ulmer, Robert R. Novak, Julie M. and Sellnow
Timothy.”Post-crisis discourse and organizational change, failure and re-
newal”, Journal of Organizational Change Management, Vol. 18 No. 1, 2005,

pp.78 - 95.
Toft, B., and Reynolds, S. Learning from disasters: a management approach.
3rd edn. Perpetuity Press, Leicester, UK, 2005
Crisis management and playing around responsibility
Abstract
Final resolution of serious crisis implies kind of general consensus on caus-
es and responsibility of each actor. Operative crisis response is followed by
battle for meaning and interpretation of the event, and the role of the lead-
ers and their organizations in past crisis in which different knowledges and
skills are important. Result of this battle, eg. who will be blamed for the be-
ginnig of the crisis or for incompetent facing the crisis wil shape the future
of political leaders, top administrative officials and managers in corpora-
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
38
tions, and reputation, credibility and legitimacy of their organzations and
agencies. Paper is dealing with dimensions of accountability, main actors in
assigning blame, tactics they use and situational and contextual factors that
are important for this process.
Keywords: crisis,  blame, blame game
Želimir Kešetović, Ivan Toth, Nedžad Korajlić, Semir Šut
39
udk 351.78
 Iztok Podbregar, D. Sc., Nejc Podbregar,
Teodora Ivanuša, D. Sc.*
The intangibles of crisis management
Abstract
Troubles caused by natural disasters can hardly be solved with one-sided
and innovation-hating behavior. The usual training of people to be special-
ists is necessary, but not enough for them to cope with risk and threat eval-
uation and mitigation in order to avoid subsequent danger and use of force
and to find humankind’s way out from the troubles resulting from natural
disasters. Requisite holism is unavoidable for success and will be exem-
plified in this short informative contribution. The usual education fails to
cover these capacities, if the specialized knowledge of concrete profession is
not completed up with knowledge of interdisciplinary creative cooperation
based on system thinking, i.e. requisitely holistic behavior having the inno-
vative capacity to reveal the complex relation between reality and percep-
tion of risk/threat and relation between perception and resilience as well as
the capacity to incentive individual security/safety as a crucial precondition
for collective/global security/safety.
Keywords: requisite holism, risk evaluation, risk mitigation, natural
disaster
* Iztok Podbregar, D. Sc., Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša, D. Sc., University in Maribor,
Faculty of Criminal Justice and Security
40
Introduction
People do not act according to objective information on realities around
us and in us, but based on our perceptions of them. This is also true when
natural disaster is threatening or has already occurred.
Perception, the idea of the threat
of natural disaster as a threat
Each person shapes one’s own perceptions of reality based on received infor-
mation, their perception and interpretation. In addition to individual level
of perception, it is yet necessary to take into account the organizational or
group level, since modern man does not function in an enclosed environ-
ment, but mostly in the context of small groups, organizations, as a member
of a community and citizen, and in international relations, etc. The latter
with their stable organizational processes in a sense also affect the user’s
ordinarily perception. Generally looking, each individual is constantly in a
state or in a certain gap between his own perception and the reality of the
threat. The larger this gap, the more time we need for decision-making and
thus for the beginning of a successful problem resolution.
Why does it come to this phenomenon – the difference between perception
and reality of the threat? Simply, because in our daily life we are dealing
with things, that are normally far away from threats such as natural disas-
ter of any kind. We start to be engaged in these issues, when in some way
we obtain information about them. We become more profoundly occupied
with them when our everyday matters happen in an environment where we
could be directly affected by the consequences of the natural disaster. At
that time the question, whether we are rapidly able to search and obtain the
appropriate number of necessary information on current crisis for quality
decision-making, arises.
Is our thought pattern obtained by upbringing and education of such a kind
that in the time available we will be able to truly obtain sufficient data and
information for decision-making?
Time, which is our permanent enemy and ally, is working relentlessly and is
running in its completely independent rhythm and also causes a difference
between our perception and reality of the threat. We must strive for our-
selves to outgo the events, which we have to take decisions upon, but most
of the time we are a step behind the events, and therefore, we are capable of
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
41
more or less successfully manage only the consequences (Podbregar, 2011).
In a period of uncertainty and the gap between perception and reality of
the threat, the following situations and considerations inside the individual
somehow come to the fore:
- Something like this can never happen to me; therefore, this is not my
 problem;
- he responsible will take care for all the necessary;
- It is pointless anyway, because in any case, there is nothing I can do;
- I have no time to think about this matter;
- Apathetic environmental observation;
- Hyperactive, extremely quick panic reaction.
- Modesty checking with the responsible, if maybe we are not infected
 ater all,
- Other.
We described only few of the states and phenomena that have already oc-
curred in some past crises. Descriptions of previous situations are also very
limited, but they still offer some guidelines that can help reduce uncertainty
and the gap between perception and uncertainty (reality). It is utterly clear
that it is impossible to cover all possible uncertainties raised by the indi-
vidual. Man is unique and all his processes are matchless. How can we com-
ment aforementioned cases? They are all characterized by the absence of
correct or incorrect questions and their answers and that every individual
must clarify within himself as quickly as possible whether all the listed situ-
ations are only the product of uncertainty and the gap between perception
and reality. Therefore, we must first focus on -deliberate- reduction of the
several times mentioned gap between our perception and reality to a mini-
mum in the shortest possible time.
Therefore: what should our steps to reduce the gap between perception and
reality be? Based on past experience each person searches answers within
himself first, after that one searches for answers in the environment that has
the ability for the individual to communicate with it different dimensions
and hence very different quantitative and qualitative data and information.
One of the searching ways is asking simple questions and constantly trying
to answer these questions. The “magic words” that we need to cover all can
help us with this: When; What; How; Why; Where; Who; Whom; How;
With whom; Other (Podbregar, 2011).
The more questions and answers, of course, that we obtain based of the
presented questions and answers and based on repeated or new questions,
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
42
as the process must be ceaseless, the greater the likelihood that actions, re-
actions and solutions will be properly measured out, as the perception will
be increasingly more identical to reality. Obviously this is one of the simple
ways of exceeding our uncertainty. It can also be used by those who within
themselves didn’t form a better decision-making model yet. In this model
we also didn’t use all the possible “magic words”, which ask us questions on
the way to the answers. Each individual must find for himself the best, the
most rational way out of uncertainty.
In order to cope better with natural disaster, or even prevent it, it is good to
know it. Without useless panic and without useless delay we should ask the
aforementioned basic questions and by communication obtain and spread
the helpful information among people. As this is about a complex phenom-
enon, it is, in case of potential or existing natural disaster of any kind as
well, necessary to observe, ponder, make inferences, take decisions, show
emotions, communicate and operate - in short: behave - so that the mini-
mum possible significant effects, events, phases of the process and conse-
quences are overlooked (Podbregar, 2011; Ivanuša et al, 2009).
Natural disaster – complexity and interdependence
and systemic/integrated behavior – some viewpoints
of dealing with
Natural disasters are sufficiently frequent and complex, while at the same time
exceptional phenomenon in contemporary society and its security system can-
not be avoided and successfully coped with, if we are not sufficiently holistic,
but too one-sided. As individuals who do not cooperate with each other, of
course, we cannot be sufficiently holistic, therefore we need to take the natural
and economic fact that we are interdependent, although we are trying to be le-
gally independent, lest anyone would be allowed to abuse us, as or practical, es-
pecially mental premise. As individuals - due to immense amounts of mankind
expertise and knowledge – we just are necessarily narrowly specialized to some
fragment of expertise, knowledge and realty, therefore indispensible to others
and in need of others, thus interdependent (Mulej et al, 2000, 2008, and 2009).
Since reality is complex and the humanity as whole knows a lot about it, indi-
viduals we necessarily specialize and inevitably simplify. The question is how
much. The answer of great scientist Albert Einstein is said to be as follow: “Eve-
rything should be made as simple as possible, but not simpler.”
Thus, let’s make an attempt to be holistic to the extent possible and necessary at
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
43
the same time. Otherwise we will not survive as a mankind either personally or
businesslike. That holism is necessary, applies markedly also to the crisis man-
agement and the eruption of natural disasters: one-sided created and applied
insight and measure cannot be useful, at least not in the longer term. It causes
oversights and uncontrolled consequences (Mulej et al, 2000, 2008, and 2009).
Therefore, holism should be defined in this way (Figure 1):
Holism covers
(1) The Whole (Systemic)
(2) Parts (Systematic)
(3) Relations (Correlation, Dialectics, Interdependence) and
(4) Realism (Closeness to reality, Materialism)
as a system (i.e. interlacement), i.e. everything simultaneously and
interlaced,
interdependently and with interaction.
Let’s consider, therefore, that specialization is inevitable, holism likewise is.
Systems theory and cybernetics support holism as defined by developing
and applying
holistic, i.e. broad and deep perception,
perception and management
 of complex and highly complex phenomena
(of course within the decisions of the authors, researchers, decision-makers)
at the necessary and sufficient holistic level  ( Mulej, 2000).
This is easier to attain with creative inter-expert cooperation than without
it. It is therefore, essential to move from one-expert to inter-expert crea-
tive cooperation whenever it appears that an individual profession probably
does not provide necessary and sufficient holism and a broader definition
of holism is needed. If is not necessary, this would mean a waste of pos-
sibilities/resources, which are so often lacking, the narrow one would be
sufficient. Which holistic variant should be relevant, essentially depends on
the subjective basic premise that is on human personality – the values, emo-
tions, talents, knowledge, and proficiency, on deliberation bases, decision-
making, action and behaviour which is especially of crucial importance in
circumstances of crisis (Mulej et al, 2000, 2008, 2009).
Figure 1 Definition of Holism after the Dialectical systems theory
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
44
For systemic thinking we could therefore say:
Figure 2 Systemic Thinking - short definition (Mulej, 2000)
Possible guidelines in the case of natural disaster
With them, we are trying to answer the following questions on the work of
specialists:
1. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, mak-
ing decisions and acting pursuant to the law of necessary and suicient
holism, so as I’m not causing an increase/implementation of the risk, e.g.
pandemic?
2. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, making
decisions and acting in such a way that I’m not exaggeratedly closing of
myself and within my close circle of colleagues?
3. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, mak-
ing decisions and acting in such a way that I’m not only interested in a
current situation and my own, ixed opinion?
4. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, mak-
ing decisions and acting in such a way that I’m not interested only in the
opinion of colleagues from the same profession?
5. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, making
decisions and acting as that all is not crystal clear and expected responses
to the impacts are not completely reliable and the only possible?
6. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, making
decisions and acting in such a way as to consider my interdependence
Systemic thinking is a way of thinking that
• Considers and places particular emphasis of attention to the
interdependence(s).
• It is integrative thinking, which forms bridges between specialists.
• Neither challenges nor nullifies the importance of specialization, but
it complements it by    cooperation between specialists that would lead
to synergies.
• Do not conceal the real complexity or complications, so that over-
simplification would not lead to the oversights and therefore, to com-
plicated consequences.
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
45
with others, because we are specialized in diferent areas?
7. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, making
decisions and acting in such a way to consider the clear task distinction
as a precondition for good cooperation?
8. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, mak-
ing decisions and acting in such a way to consider that each one of us
rendered a fragment of the entire interlacement of occupations and now
have to be logically integrated and represented shortly and clearly?
9. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, making
decisions and acting so that I’m/we’re combining partial tasks/cognition
as a Dialectical System, therefore, with restriction to the essential features
only while taking into account all the essential features not only some?
10. Whether now that I’m pursuing a selected task, am I considering, mak-
ing decisions and acting in such a way to take into consideration that
I’m working within previously identiied/created basic premises and
therefore, learn only within their context that is why I’m able to draw
conclusions within this context only?
In order to facilitate the working activity and cooperate creatively, it is rea-
sonable to define beside our personal characteristics also the characteristics
of the phenomena/crisis (natural disaster) that we are dealing with (Mulej,
2000; Mulej et al, 2008 and 2009).
Some conclusions from the short informative
contribution
Natural disasters are sufficiently complex and non-routine occurrence that
it does not allow a successful consideration with routine approaches, which
may have been successful in any other case. It is useful to gather all avail-
able experience from previous cases, based on them to make indicative, but
only indicative reminders, and to complement them with insights on the
new single, specific and perhaps also general parts of the considered natu-
ral disaster characteristics. Thus gradually useful enough reminders that
are both sufficiently reliable (in the general part) and sufficiently flexible
(in the particular and even more in the individual part) would arise. How
useful will such reminders be, depends on the situation and even more on
subjective basic premises of the authors and users of reminders. Whoever
shall not conform to them at all can exaggerate to the detriment of people,
similarly as those who would be holding to them as a drunk holds the fence
Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
46
without any proper creativity or even innovation, but enough holistically
founded within the determination and realization of objectives.
The short and informative overview of emergency measures, we have sum-
marized can serve as a reminder for a sufficient comprehensive action at
natural disaster, as to nothing unpleasant would surprise us, even in case
of crisis.
Literature
Ivanuša, T., Podbregar, I. (2008). Terorizem in jedrska, radiološka, kemična
ter biološka obramba. Ljubljana: PDRIU.
Ivanuša, T., Mulej, M., Pečan, S., Tičar, B., Podbregar, I. (2009). Pandemija:
upravljanje in obvladovanje omejitve gibanja. Ljubljana: Zavod za varnos-
tne strategije pri Univerzi Maribor.
Mulej, M., e tal. (2000). Dialektična in druge mehkosistemske teorije – pod-
lage za celovitost in uspeh managementa. Maribor: Univerza v Mariboru,
Ekonomsko-poslovna fakulteta.
Mulej, M., e tal. (2008). Invencijsko-inovacijski management z uporabo
Dialektične teorije sistemov (podlaga za uresničitev ciljev Evropske unije
glede inoviranja). Maribor: Univerza v Mariboru, Ekonomsko-poslovna
fakulteta.
Podbregar, I. (2011). Contemporary consideration and national security
system reengineering. In press.

Iztok Podbregar, Nejc Podbregar, Teodora Ivanuša
47
udk 65.012.4:351.78
Dr. sc. Dragutin Funda, Tomislava Majić, mag. oec.*
Upravljanje krizom
Sažetak
Upravljanje krizom u širem smislu obuhvaća spektar aktivnosti organizacije
usmjerenih od preventivnog djelovanja prije pojave krize, preko upravljan-
ja krizom u užem smislu, sve do učenja novih načina mišljenja i djelovanja
uslijed krize. Organizacija mora posvetiti pozornost obilježjima kriznog
razdoblja te izgraditi instrumente učinkovitog upravljanja poslovnom kri-
zom i njima se koristiti. Kriza može pogoditi bilo koju organizaciju bez
obzira na veličinu, i u bilo koje vrijeme, i dovesti je u situaciju koja prijeti
njezinu opstanku. Najvažnije je da se krizno razdoblje prepozna što rani-
je, na adekvatan način prevlada, i omogući organizaciji put prema novim
poslovnim uspjesima.

Ključne riječi: kriza, poslovna kriza, upravljanje krizom, krizni
menadžment.
* Dr. sc. Dragutin Funda, Visoka škola za poslovanje i upravljanje s pravom javnosti „Bal-
tazar Adam Krčelić“, Zaprešić, Tomislava Majić, mag. oec. Veleučilište „Hrvatsko zagorje”
Krapina
48
1. Kriza i krizne situacije
Kako se društvo razvija, i tehnologija napreduje i postaje sve dostupnija i
kompliciranija, ljudska vrsta suočava se sa sve raznovrsnijim i brojnijim
krizama. Nažalost, kreatori politike najčešće iz ovih događaja ne izvlače
pouke i ne pripremaju na odgovarajui način ni sebe ni javnost.
Napredak  tehnike i tehnologije donosi mogućnosti za nastanak katastro-
falnih događaja. Posljedica toga jeste spoznaja da je naša planeta postala
“svijet rizika” u kojemu aktivnosti jedne države imaju dramatičan utjecaj i
na populaciju izvan njezinih granica. Primjerice: devastirajuće krize kao
što su prirodne katastrofe, međunarodni i unutarnji poremećaji u opskrbi
ključnim proizvodima i uslugama, industrijski i nuklearni akcidenti, požari,
akcidenti na avionima i brodovima, laboratorijski eksperimenti koji su iz-
maknu kontroli, neredi i drugi socijalni konflikti, teroristički napadi na
istaknute vođe i obične građane, otmice vlakova, aviona, brodova, glad i
epidemije zaraznih bolesti.
Analizirajući opasnosti u današnjem poslovnom svijetu uočavamo da one
mogu doći iz:
a) unutarnjeg okruženja (strategija organizacije, vrsta rabljene tehnike
 i tehnologije, struktura i sposobnosti zaposlenika, stupanj raznovrsnosti
proizvoda, usluga, radnih procesa, veličina organizacije, lokacija, tradicija
itd.)
b)
vanjskog okruženja (globalne društvene vrijednosti, institucionalni
odnosi koje određuje politički i gospodarski sustav, tržište roba, usluga,
kapitala i rada, razvoj znanosti, tehnike i tehnologije itd.).
Simptomi poslovne krize mogu biti:
a) tržišni - pad prodaje u realnim cijenama i pad tržišnog učešća
b)
inancijski - pad proitabilnosti, porast zaduženosti, pad likvidnosti i
restiktivna politika isplate dividendi
c) menadžerski - korištenje neprihvatljivih računovodstvenih postupaka,
strah uprave, rapidno napuštanje organizacije od strane ključnih stručnjaka,
nedostatak planiranja i strateškog razmišljanja
Utjecaj krize na menadžment očituje se na sljedeće načine:
— ograničava se potraga za informacijama
— signali krize se ignoriraju
— menadžeri reagiraju u skladu sa svojim prošlim iskustvom
— odlučivanje postaje manje integrirano i strateško, a više
 inkrementalno
— smanjuje se tolerancija neizvjesnosti
Dragutin Funda, Tomislava Majić
49
— razvija se i brani dominantan pogled na svijet kroz koji se sve objašnjava
i razvijaju se stereotipi
— osobne karakteristike se zaoštravaju i postaju ekstremne
— preferira se autokratsko ponašanje
— sužava se vremenska perspektiva na sadašnje i neposredne probleme.
Reakcije menadžmenta na krize mogu biti sljedeće:
— “odbijanje krize” - menadžment odbija vidjeti znake krize - kriza postoji,
ali je skrivena
— “objašanjavanje krize” - kriza postaje vidljiva, ali menadžment pronalazi
objašnjenja za vjerovanje da je kriza prolazna - akcija izostaje
— produbljavanje krize i dezintegracija poduzeća - akcija se poduzima, ali
se podcjenjuje potreban stupanj promjene
— kolaps organizacije – odlaze najbolji ljudi, smanjuje se sposobnost
donošenja odluka.
U kriznim situacijama najvažnije jeste održati poslovni kontinuitet organi-
zacije. To zahtijevaju i očekuju korisnici, zaposlenici, dobavljači, jednom
riječju društvo u cjelini.
Promjene u okruženju koje uzrokuju krizu utječe i na konkurenciju. Svi
imaju isti problem, ili im se pružila ista prilika. Uspjeti mogu oni koji su
sposobni promijeniti se. Pretvoriti krizu u šansu znači biti jak prije nego što
se kriza razvije. Biti jači znači “...biti sposoban uspješno se izboriti s prom-
jenom, brže i bolje od konkurencije.”  (Adizes, 2009., str. 90.)
Organizacija ne smije čekati da se problem javi, već se treba za njega unap-
rijed pripremiti. Najgore je ne učiniti ništa. I u krizi treba činiti. Jake or-
ganizacije poduzimaju mjere da postanu još jače, dok slabe čekaju odnosno
ne znaju što im je činiti. Ili poduzimaju djelomične mjere koje u konačnici
vode ipak u krizu.
Na koji način organizacija može rješavati krizu? Ne treba se zavaravati da
se to može postići na bezbolan način. Ukoliko nije pripremljena za krizu,
i ne posjeduje krizni plan, njezino prevladavanje zavisit će od mudrosti
ljudi koji upravljaju organizacijom. Kriza je samo još jedna u nizu prom-
jena. A sustav se po definiciji protivi promjeni. Ne postoji promjena čijom
će provedbom svi stakeholderi (zaposleni, sindikati, lokalna samouprava,
bankarski sektor, konkurencija itd.) biti zadovoljni. Sustav mora ostati inte-
griran. U normalnim uvjetima poslovanja organizacija postavlja određene
vrijednosti i ciljeve za koje se zalaže. Može li se tim ciljevima težiti i u
kriznim situacijama? Ključna je stvar u prevladavanju kriznih situacija re-
definiranje misije, vizije i ciljeva organizacije. Ako je organizacija navikla,
primjerice, na godišnji rast od 5%, mala je vjerojatnost da će to postići u
kriznim vremenima.
Dragutin Funda, Tomislava Majić
50
Prvi je korak u otkrivanju mogućih rizika znati gdje treba tražiti uzroke
moguće krize. Iza toga slijedi sustavno istraživanje uzroka kako bi se uočilo
što u budućnosti može izazvati probleme. Posebnu pozornost treba posveti-
ti kvantifikaciji rizika u odnosu na njegove moguće posljedice i vjerojatnost
da se ostvari. To će omogućiti da se odrede rizici koji se mogu učinkovito
neutralizirati vlastitim djelovanjem ili osiguranjem.
U situacijama kad nije moguće svesti moguće posljedice, ili vjerojatnost
nekih kriza na prihvatljivu razinu, potrebno je izraditi plan za izvanredne
situacije (“contingency planing”). Za učinkovit plan Luecke (v. 2005., str.
69.- 80.) predlaže sljedeće aktivnosti odnosno korake: sastavljanje skupine
za planiranje, prosudbu razmjera problema, izradu plana, iskušavanje te
ažuriranje plana.
Najučinkovitiji su načini za uočavanje znakova upozorenja:
— dati ovlasti zaposlenicima
— pobrinuti se da ovlaštene osobe reagiraju na njihova upozorenja
— utemeljiti krizne skupine.
U cilju rješavanja krize potrebno je brzo i odlučno djelovati, otvoreno ko-
municirati, rabiti tehnike upravljanja projektima te imati čvrsto vodstvo (v.
isto, str. 122.-141.).
Glavna su načela u rješavanju krize:
— razvijanje pozitivnog stajališta prema krizi i nastaloj situaciji
— postavljanje poslovnih aktivnosti organizacije u skladu s očekivanjima
    okruženja
— traženje prilika i šanse u krizi.
S obzirom da je ugled krhka i narušiva kategorija, treba biti pozoran u
kriznoj situaciji. Javnost stvara sliku o organizaciji na temelju komunikacije.
Neophodna je temeljita priprema za aktivnosti izvješćivanja javnosti. Uko-
liko uprava organizacije nije pripremljena za kriznu situaciju, a naročito
za komunikacijske aktivnosti tijekom krize, ugled organizacije može se
uništiti za samo nekoliko minuta.
Uspješno rješavanje krize postaje društveno koristan resurs. Ukoliko or-
ganizacija ostvari komunikaciju izbjegavajući sukobe, konflikte i krize, ili
barem ovladavajući njima, to će se pozitivno odraziti na njezin uspjeh.
Organizacija koja je zapala u krizu treba istinito prikazati situaciju u javnos-
ti i preuzeti odgovornost, osigurati stalno i potpuno obavještavanje javnosti
o mogućim rizicima, iznositi sve raspoložive informacije, čak i kad situacija
ide neželjenim tijekom te pokazati svoje nastojanje da kontrolira, ukloni ili
umanji potencijalne opasnosti.
“Učenje iz iskustva treba biti dio svake operacije završavanja krize.” (Čendo
Metzinger, 2009., str. 39.) Kad je kriza prevladana, treba koristiti svaku pri-
Dragutin Funda, Tomislava Majić
51
godu za učenje. Mali je broj onih krizu vide i kao šansu, a ne samo kao
prijetnju. I koji iz kriza uče na koji način postupati kako bi se u budućnosti
spriječile ili ublažile njihove negativne posljedice i planirala buduća kre-
tanja odnosno događaji koji mogu imati najveći potencijalni rizik.
Učinkovita zašitita od nove krize može biti alternativno (kontingencijsko)
planiranje koje osigurava poduzimanje specifičnih akcija kad se ostvare
događaji odnosno okolnosti koji nisu planirani u formalnom procesu plan-
iranja (v. Lukić i dr., 2010., str. 636.).
         2. Kriza kao paradigma; posljedice krize
Riječ “paradigma” grčkog je podrijetla. U početku je označavala znanstveni
pojam, a “danas češće označuje model, teoriju, percepciju, pretpostavku ili
referentni okvir. Općenito, to je način kako “vidimo” svijet, ne očima, nego
preko doživljavanja, shvaćanja i tumačenja.” (Covey, 1998., str. 17.)
Termin “promjena paradigme” uveo je Thomas Kuhn u svome temeljnome
djelu “Struktura znanstvenih revolucija”. Kuhn je utvrdio da je gotovo
svako značajno otkriće u znanosti najprije bilo raskid s tradicijom, starim
načinima razmišljanja, starim paradigmama.
Za velikog egipatskog astronoma Ptolomeja Zemlja je bila središte svemi-
ra. Nikola Kopernik promijenio je paradigmu stavljajući Sunce u središte,
što je izazvalo dosta otpora i progona.  Jer, odjednom je za sve postojalo
drukčije tumačenje.
Mehanička paradigma, Newtonovski model fizike, još uvijek je temelj su-
vremenog strojarstva. Nedostaci su mu što je parcijalan i nepotpun. Znan-
stveni je svijet revolucionarizirala paradigma relativiteta Alberta Einsteina,
dajući veću mogućnost predviđanja i tumačenja.
Do nastanka teorija o bakterijama,  velik je broj žena i djece umirao pri po-
rodu, a da se nije znalo zašto. U vojnim je sukobima veliki broj muškaraca
umirao od beznačajnih rana i bolesti, znatno više nego od posljedica ozljeda
na ratištima. Čim su otkrivene bakterije, kao nova paradigma, omogućena
su značajna poboljšavanja u medicini.
Prema postavkama tradicionalne filozofije, “kvaliteta je stanje proizvoda
koje se ustanovljuje kontrolom na kraju procesa, kad je proizvod već gotov
i kada je teško bilo što učiniti glede njihova poboljšanja.” (Skoko, 2000., str.
84.) Suvremeni pristup kvaliteti traži i uklanja greške u samome začetku,
odnosno nastoji zaštitnim aktivnostima spriječiti njihovo nastajanje. Para-
digmu kontrole kvalitete na kraju procesa zamjenjuje paradigma uklanjanja
grešaka na samome začetku.
Dragutin Funda, Tomislava Majić
52
Ovih nekoliko primjera pokazuje bit poimanja “promjene paradigme”, kako
je to nazvao Kuhn. Kad u određenome povijesnom trenutku neka koncep-
cija postane prevladavajuća, nastaje etapa “znanstvene revolucije”.
“Kada nove, ranije prihvaćene ideje i saznanja ovladaju starim, tada dolazi
do dramatičnih promena u društvu, a tako je i u organizacijama. Stare para-
digme se odbacuju i ostvaruju se nove, koje će biti uzor narednom razdo-
blju ponašanja društva i organizacija.” (Černiček, Tot, 2004., str. 152.)
Posljedice krize zapravo su oslobođenje iz zapletene situacije. Sa stajališta
evolutivnog razvoja Kuhn definira krizu kao pripremu puta za ostvarenje
neke novine, jer nam ona pokazuje kad i gdje treba poduzeti duboke prom-
jene (v. Osmanagić Bedenik, 1998., str. 6).
Na posljedicu krize utječu vanjski i unutarnji subjekti. U unutarnje subjekte
ubrajaju se zaposlenici i vlasnici organizacija, a u vanjske svi oni koju su
poslovno ili na drugi način povezani s organizacijom.
Posljedice krize mogu biti propadanje, prestanak rada organizacije, zaokret
i oporavak te smanjivanje organizacije.
Osmanagić, Bedenik (v. 2003., str. 15. – 17.) posljedice krize dijeli na destruk-
tivne i konstruktivne. Destruktivne posljedice djelovanja krize prikazuje
se kao neostvarivanje ili nedovoljno ostvarivanje ciljeva dviju najvažnijih
skupina unutar organizacije koje su nositelji aktivnosti, a to su zaposlenici i
oni koji su uložili vlastiti kapital. Kod destruktivnih posljedica krize dolazi
do smanjenja stope ukamaćivanja kapitala vlasnika ili do pada vrijednosti
stečenih prava. Vlasnici mogu izgubiti dio ili cijeli uloženi kapital, a ako
su zaposleni u organizaciji i gubitak radnog mjesta i primanja. Kad je riječ
o društvima s ograničenom odgovornošću postoji, uz ostalo, opasnost gu-
bitka privatne imovine.
Organizacija zaposlenicima osigurava osobnu i obiteljsku egzistenciju,
mogućnost napredovanja, nastavka obrazovanja i ostvarivanje socijal-
nih kontakata. Poslovna kriza za zaposlene može značiti potpuno novu
orijentaciju u poslovnom i osobnom životu. Može dovesti do ukidanja ili
skraćivanja radnog vremena i ukidanja dobrovoljnih socijalnih aktivnostsi
zaposlenika, gubljenja socijalnih veza za tipično destruktivno djelovanje
krize (primjerice, prostorno premještanje ili ukidanje radnih mjesta)..
Krizom su zahvaćeni i poslovni partneri organizacija, vlasnici tuđeg kapita-
la, njezini dobavljači, korisnici pa čak i konkurencija. Poslovni partneri tre-
bat će redefinirati svoje ciljeve, a postoji i opasnost da budu egzistencijalno
ugroženi. Kriza može, primjerice, poremetiti plaćanje, odnosno podmiren-
je dugova vlasnicima tuđeg kapitala. Dobavljačima poslovna kriza može na-
praviti zastoj u plaćanjima sve do neplaćanja isporuke. Poslovna kriza može
značiti i gubitak korisnika što za male i srednje organizacije može dovesti
Dragutin Funda, Tomislava Majić
53
u pitanje njihovu opstojnost. Konkurencija može u početku imati koristi
od krize organizacije. Međutim, ako kriza zahvati šire područje djelatnosti,
nastat će i za njih negativne posljedice jer se mogu povući investitori ili
vlasnici tuđega kapitala.
U konačnici, destruktivne posljedice krize utječu i na cjelokupno gosp-
odarstvo ponajprije kroz financijske gubitke vezane za nesolventnost koji
se kao takva bilježi i u službenoj statistici.
Ako se kriza shvaća kao dio poslovnog procesa, otvara se prostor za kon-
struktivna rješenja kriznih situacija.
Konstruktivne posljedice krize očituju se ako se kriza shvati kao šansa i
pozitivni preokret te ako se uzme u obzir i njezin optimistički aspekt. Kriz-
na situacija može osloboditi dodatne snage i pojačati spremnost okoštalih
organizacijskih struktura na promjene, inicirati inovacije proizvoda i pro-
cesa, stila vođenja, načina surađivanja, potaknuti stvaralačke potencijale
zaposlenika.
Uspješno savladana kriza organizacije, koja omogućava daljnje poslovanje,
većinom ostavlja za sobom duboke tragove i vodi prema značajnoj varijaciji
materijalnog i ljudskog potencijala organizacije.
Krize organizacije u stanju su osloboditi inovativne snage koje do tada nisu
bile poznate i savladati prepreke protiv uvođenja nužnih promjena. Kon-
struktivna promjena koja je omogućena pretrpljenom krizom postaje rel-
evantna za okruženje pogođene organizacije. Za konstruktivno djelovanje
generalno vrijedi poboljšana mogućnost ostvarivanja cilja imajući u vidu
krizom pogođenu organizaciju. Za korisnike konstruktivno djelovanje
krize organizacije razvidno je kroz bolje osiguranje izvora snabdjevanja.
Organizacija mora posvetiti pozornost obilježjima kriznog razdoblja te
izgraditi instrumente učinkovitog upravljanja poslovnom krizom i njima se
koristiti. Kriza može pogoditi bilo koju organizaciju bez obzira na veličinu,
i u bilo koje vrijeme, i dovesti je u situaciju koja prijeti njezinu opstanku.
Karakteristično za sve krize je da one u sebi skrivaju izvjesnu prijetnju i
opasnost za organizaciju. Što je kriza dublja to ju je teže ovladati. Uznap-
redovala kriza često dovodi do restrukturiranja organizacije. Neke se pre-
orijentiraju na drugu djelatnost, neke prodaju dio, neke prestaju raditi s
dijelom poslovnog sustava ili u potpunosti mijenjaju vlasničku strukturu. U
najgorem slučaju organizacija prestaje u potpunosti s radom.
Najvažnije je da se krizno razdoblje prepozna što ranije, na adekvatan način
prevlada, i omogući organizaciji put prema novim poslovnim uspjesima.
Dragutin Funda, Tomislava Majić
54
3. Strategije za rješavanje kriznih situacija
Nažalost, misao o krizama posebice na našim prostorima još je u začetku, a
praktično postupanje u kriznim situacijama neosmišljeno i panično odnos-
no sliči instinktivnim reakcijama. Praktičari u raznim oblastima, počevši
od politike, preko ekonomije, do zaštite životne okoline, i na različitim razi-
nama (od državnog, preko regionalnog do lokalnog) na krize odgovaraju
najčešće reaktivno, situacijski i ishitreno, bez strateške vizije i bilo kakvog
kratkoročnog ili dugoročnog plana. Posljedice po državu i građane mogu
biti pogubne.
U kriznim situacijama treba težiti ostvarivanju pretpostavki za opstanak
organizacija. Razvojna strateška usmjerenja ostavljaju se po strani jer se
organizacija mora orijentirati prema načinima vlastita oporavka. Ako ne
postoji strateška isplativost opstanka organizacije potrebno je razmotriti
neku od izlaznih strategija.
Strategije za rješavanje kriznih situacija zapravo su skup menadžerskih ak-
tivnosti i odluka kojima se uvode promjene usmjerene u pravcu zaustavl-
janja procesa propadanja i oporavka organizacije.
U kriznim situacijama rabe se strategije kao odgovor na krizu ponajprije radi
očuvanja ugleda organizacije (v. Tomić, Milas, 2007., str.144.). Kao odgovor
na krizu Heath i Coombs (v. 2006., str. 205.) navode sljedeće strategije:
— strategije poricanja (napad i tužitelj, poricanje, ispaštanje za tuđe grijehe)
— strategije umanjenja (isprika, opravdanje)
— strategije ponovne izgradnje (nadoknada, ispričavanje)
— strategije pojačanja (potpomaganje, laskavost).
Hofer (v 1980., str. 19. – 31.) razmatra dvije skupine strategija zaokreta:
— poduzetničke strategije (strategije generiranja prihoda i strategije re-
fokusiranja proizvoda i tržišta
— strategije učinkovitosti (strategija smanjivanja troškova i strategija reduk-
cije imovine).
Slatter i Lovett (v. 1999.) predlažu sljedeću klasifikaciju strategija:
— promjena menadžmenta
— stroga inancijska kontrola
— organizacijske promjene i decentralizacija
— novi proizvod ili tržište
— unaprjeđivanje marketinga
— rast kroz pripajanje drugih organizacija
— redukcija imovine
— redukcija troškova
Dragutin Funda, Tomislava Majić
55
— investiranje i prestrukturiranje dugova
— druge inancijske strategije.
Khandwalla (v. 2001.) u strategije zaokreta ubraja:
— promjenu menadžmenta
— značajniju redukciju troškova i imovine
— čvršću inancijsku kontrolu i inancijsku injekciju
— transformacijske promjene
— restrukturiranje i osnaživanje (empowerment) zaposlenika
— strategijski zaokret
— refokusiranje proizvoda i tržišta
— unaprjeđivanje prodaje
— unaprjeđivanje operativne učinkovitosti
— uštede (izvan otpuštanja zaposlenika).
U rješavanju kriznih situacija primjenjuju se (v. Buble i dr. 2005, str. 120.
- 125.) strategija konsolidacije (strateški zaokret, probir i fokusiranje, kon-
trakcija) i strategija napuštanja djelatnosti (strategija ubiranja plodova,
prodaja, gašenje) o kojima će biti više riječi u nastavku.
 1. Strategija konsolidacije i obnavljanja
Svrha je strategije konsolidacije i obnavljanja preživljavanje organizacije u
ključnim djelatnostima podizanjem njezine konkurentske sposobnosti. Ako
trenutni položaj organizacije nije stabilan nužno je provesti akcije za prom-
jenu postojećeg stanja. Organizacija može promijeniti temeljnu strategiju,
povećati operacijsku djelatnost ili se rasteretiti nepotrebnih poslovnih i or-
ganizacijskih balasta. Konsolidacija ili strateško obnavljanje temelji se na
identifikaciji zdrave poslovne jezgre koju treba sačuvati, poslovnih jezgri
koje treba odbaciti i poslovnih jezgri koje treba razvijati te izgraditi sce-
narije i strategije odbacivanja, obnavljanja i razvoja.
Strateški zaokret
Cilj strateškog zaokreta je uspostaviti narušeni sklad između organizacije i
njezine okoline promjenom njegove strateške pozicije. Strateški zaokret se
poduzima kad je poslovna kriza očita i kad je ugrožena egzistencija organi-
zacije zbog pada profitabilnosti ili pada prodaje, kao i pogoršanja relativnih
pokazatelja uspješnosti. Svrha je preokrenuti negativne trendove i vratiti
organizaciju na stazu uspjeha.
Dragutin Funda, Tomislava Majić
56
Probir i fokusiranje

Cilj je povećati profit u kratkom roku i poboljšati dugoročne izglede za
opstanak organizacije. Probir predstavlja koncentraciju napora i resursa
u industrijama koje su posebno aktivne i u kojima poduzeće ima umijeća
iskoristiti ih. Katkad probir prerasta u strategiju fokusiranja kojom se or-
ganizacija orijentira na ekskluzivno usluživanje jednog industrijskog seg-
menta.
Kontrakcija
Kontrakcija je strategija kojom se smanjuje veličina organizacije. Cilj je
ponovno svrstavanje resursa i imovine kako bi se stvorile pretpostavke za
kvalitetno strategijsko repozicioniranje organizacije.
2. Strategije napuštanja djelatnosti
Ako se strateškom analizom utvrdi da neka od djelatnosti nema izglednu
budućnost, onda ju organizacija može napustiti bilo prodajom, gašenjem ili
preorijentacijom poslovanja u drugu djelatnost.
Strategija ubiranja plodova
To je posebna vrsta izlazne strategije kojom se žele maksimizirati kratkoročni
poslovni rezultati organizacije. Sastoji se od  kontroliranih dezinvesticija
u organizaciji kako bi se poboljšao cash flow u razdoblju izlaska organi-
zacija iz djelatnosti. Menadžment smanjuje kapitalna ulaganja, održavanje,
propagandu, istraživanje, distribucijske kanale, broj proizvoda u asorti-
manu, eliminira manje korisnike, kako bi smanjio troškove i time povećao
novčane primitke organizacije u kratkom roku. Navedena strategija većinom
završava prodajom ili likvidacijom organizacije ili poslovne jedinice.
Prodaja organizacije ili njezinog dijela
Strategija brzog napuštanja djelatnosti prodajom organizacije ili njezinog
dijela izbor je kad ne postoji održiva konkurentska prednost organizacije,
kad se znatno mijenja njezina misija i vizija ili ako postoje posebni financi-
jski motivi vlasnika.
Dragutin Funda, Tomislava Majić
57
Gašenje (likvidacija) organizacije ili njezinog dijela
Ako je izlazak iz industrije jedina strateška opcija, tad se može provesti
likvidacija, zapravo gašenje organizacije ili njezinog dijela. Likvidacija znači
obustavljanje postojanja organizacije ili njezinog dijela, putem rasprodaje
imovine i obustavljanjem kompletnih operacija. Navedena strategija rabi se
tek kad nijedna druga nije dala rezultat.
4. Uloga kriznog menadžmenta u rješavanju
poslovnih kriza
Ne postoji pouzdana formula za život u kriznom okružju jer krize stavljaju
na kušnju sve što je ranije naučeno. Suočavanje s promjenama i mnogim
nepoznanicama nadilazi ključne kompetencije uprave organizacija u pre-
venciji i upravljanju krizama. Potreba da se upravlja neizvjesnostima  uka-
zuje da je kvalitetno upravljanje rizikom najbolji  krizni menadžment i da je
u temelju kulture kriznog menadžmenta razumijevanje menadžmenta kao
procesa koji vodi izbjegavanju krize.
Krizni menenadžment je niz međusobno povezanih prosudba ili ispiti-
vanja vrsta kriza i snaga koje mogu predstavljati veliku opasnost za glavne
proizvode organizacije, procese, zaposlenike, okružje i zajednicu. Krizni
menadžment obuhvaća i niz aktivnosti dizajna, redizajna i primjene ključnih
planova, procedura i mehanizama za otkrivanje, sprječavanje, pripravnost,
zaustavljanje, oporavak i učenje.
Upravljanje krizom u širem smislu obuhvaća spektar aktivnosti organizacije
usmjerenih od preventivnog djelovanja prije pojave krize, preko upravljan-
ja krizom u užem smislu, sve do učenja novih načina mišljenja i djelovanja
uslijed krize.
Strategijski krizni menadžment mora riješiti strategijske probleme, opera-
tivni krizni menadžment propuste u ostvarivanju ciljeva razini pojedinih
poslovnih funkcija organizacije, financijski krizni menadžment akutne fi-
nancijske probleme itd.
Aktivni krizni menadžment podrazumijeva sprječavanje da se kriza dogodi
odnosno usmjerava se protiv etapa krize pomoću smišljenih mjera opreza i
kompenzacija koje su orijentirane prema budućnosti. Dijeli se na anticipa-
tivni i preventivni krizni menadžment.
Reaktivni način rješavanja krize polazi od tendencija koje izazivaju krizu
u razvoju organizacije odnosno od latentne ili manifestirajuće krizne sit-
Dragutin Funda, Tomislava Majić
58
uacije (klasično istraživanje nesolventnosti, teorija nesolventnosti, taktički
krizni menadžment, savladavanje krize kod utemeljenja organizacije itd.).
Reaktivni krizni menadžment ima pasivni karakter, a zadatak mu je suzbija-
nje nastale krize organizacije ili ublažavanje njezinih neizbježnih događanja.
Može se podijeliti na repulzivni i likvidatorni krizni menadžment.
Uvjeti suvremenoga tržišta stavljaju sve brojnije i složenije zahtjeve pred
organizacije. Traži se inovativnost, brzo i pravovremeno reagiranje, flek-
sibilnost, profitabilnost i dosljednost u zadovoljavanju različitih potre-
ba korisnika. Navedeno nije moguće ostvariti bez učinkovitog kriznog
menadžmenta.
Krizni menadžment mora djelovati brzo kako bi utvrdio uzrok krize, uklo-
nio ga i u konačnici, uz što manju štetu, riješio krizu. U tom smislu, krizni
menadžment je dio šireg sustava organizacijskog upravljanja rizikom (v.
Luecke, 2005., str. 15.).
Uspješni krizni menadžment obuhvaća sve etape krize organizacije: poten-
cijalna kriza, latentna kriza, akutna/savladiva kriza i akutna/nesavladiva
kriza.
Anticipativno upravljanje krizom (preventivno djelovanje) najbolji je način
upravljanja krizom (v. Osmanagić, Bedenik, 2003., str. 59.). Ostvaruje se,
ponajprije, jačanjem indivudualne i socijalne kompetentnosti uprave te up-
orabom instrumenata koji omogućavaju prijelaz na novi smjer. Osmanagić
Bedenik u najvažnije instrumente anticipativnog upravljanja krizom ubraja
upravljanje rizicima, bonitet organizacije, politika fleksibnosti te sustav
ranog upozorenja.
Svrha je preventivnog djelovanja uspostavljanje visoke spremnosti prema
latentno prisutnim i budućim promjenama temeljnih varijabli te jačanje
kompetentnosti menadžmenta.
Krizni menadžment prati sve etape kriznog razvoja, nastoji preventivno
djelovati, a u krajnjem slučaju djeluje kad je kriza već nastupila. Krizni
menadžment pomaže u izbjegavanju strateških kriza te preventivnim
djelovanjem ublažava posljedice krize uspjeha i likvidnosti.
Učinkoviti krizni menadžment pomaže da se: na najvišu razinu dovede
blagostanje i produktivnost svih zaposlenika, zaustave povrede ljudi, poja-
va bolesti i smrtnih slučajeva kroz radne aktivnosti, poboljša ugled organi-
zacije kod korisnika, konkurenata, isporučitelja i drugih interesnih skupi-
na, izbjegnu štetni učinci poslovanja, potaknu bolji odnosi s izvođačima i
učinkovitije realizaju aktivnosti, minimizira mogućnost pravnih postupaka
i zakonskih kazni kao posljedica neadekvatnog upravljanja.
Dragutin Funda, Tomislava Majić
59
Zaključak
U kriznim situacijama treba težiti ostvarivanju pretpostavki za opstanak
organizacija. Razvojna strateška usmjerenja ostavljaju se po strani jer se
organizacija mora orijentirati prema načinima vlastita oporavka. Ako ne
postoji strateška isplativost opstanka organizacije potrebno je razmotriti
neku od izlaznih strategija.
Organizacija mora posvetiti pozornost obilježjima kriznog razdoblja te
izgraditi instrumente učinkovitog upravljanja poslovnom krizom i njima se
koristiti. Kriza može pogoditi bilo koju organizaciju bez obzira na veličinu,
i u bilo koje vrijeme, i dovesti je u situaciju koja prijeti njezinu opstanku.
Karakteristično za sve krize je da one u sebi skrivaju izvjesnu prijetnju i
opasnost za organizaciju. Što je kriza dublja to ju je teže ovladati. Uznap-
redovala kriza često dovodi do restrukturiranja organizacije. Neke se pre-
orijentiraju na drugu djelatnost, neke prodaju dio, neke prestaju raditi s
dijelom poslovnog sustava ili u potpunosti mijenjaju vlasničku strukturu. U
najgorem slučaju organizacija prestaje u potpunosti s radom.
Najvažnije je da se krizno razdoblje prepozna što ranije, na adekvatan način
prevlada, i omogući organizaciji put prema novim poslovnim uspjesima.
Krizni menadžment ne treba shvaćati kao nešto nepotrebno, već kao bit-
ni i sastavni dio odgovornog upravljanja organizacijom u kojemu se u
mnoštvu poslovnih odluka prosuđuju rizici i šanse te u kojemu se, osobito
pri povećanoj nesigurnosti i brzim promjenama, ne mogu isključiti krizne
situacije. Prepoznavanje postojećih potencijala, osim sagledavanja grešaka
i nedostataka, odlučujuće je za ovladavanje krizom.
Literatura
Adizes, I. K.: Kako upravljati u vrijeme krize (i kako je prije svega, izbjeći), ASEE
d.o.o., Zagreb, 2009.
Buble, M. (red.): Strateški menadžment, Sinergija, 2005.
Covey, S. R.: Sedam navika uspješnih ljudi, Zagreb, Mozaik knjiga, 1998.
Čendo Metzinger, T.: Menadžment poduzeća i kriza, zbornik radova II.
međunarodne konferencije “Dani kriznog upravljanja”
, str. 34.- 41., od 28. do 29.
svibnja 2009. godine, Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2009.
Černiček, I. Tot, T.: Otkrivanje novih struktura i ponašanja u organizacijama, u
Zborniku radova “Na putu ka dobu znanja”
, str. 147. - 157., Fakultet za menadžment,
Novi Sad, 2004.
Heath, R., Coombs, T.; Today’s Public Relations, Thousand Oaks, London, 2006.

Dragutin Funda, Tomislava Majić
60
Hofer, C. V: Turnaround Strategies, The Journal of Business Strategy, vol. 1 (1), ss.
19. – 31., 1980.
Khandwalla, P
.: Turnaround Excellence: Insights from 120 cases, Response Books,
New Delhi, 2001.
Luecke, R.: Upravljanje kriznim situacijama, Zgombić&Partneri, Zagreb, 2005.
Lukić, S., M., Živanović, N., Bakić, R.: Upravljanje rizikom kao zaštita od poten-
cijalne krize tvrtke, zbornik radova III. međunarodne konferencije “Dani kriznog
upravljanja”
, str. 626.- 653., od 27. do 28. svibnja 2010. godine, Veleučilište Velika
Gorica, Velika Gorica, 2010.
Osmanagić Bedenik, N.: Kontroling; Abeceda poslovnog uspjeha, Školska knjiga,
Zagreb, 1998.
Osmanagić Bedenik, N.: Kriza kao šansa; Kroz poslovnu krizu do poslovnog usp-
jeha, Školska knjiga, Zagreb, 2003.
Skoko H.: Upravljanje kvalitetom, Sinergija d.o.o., Zagreb, 2000.
Slatter, S., Lovett, D.: Corporate Turnaround, Penguin Books, London, 1999.
Tomić, Z., Milas, Z.: Strategija kao odgovor na krizu, u časopisu Politička misao,
Vol. XLIV
, broj 1., str. 137.- 149., Zagreb, 2007.
Crisis management
Abstract
Crisis management in a wider sense includes organization’s range of activi-
ties from preventive actions before the crisis to crisis management in nar-
row sense all the way to learning new ways of how to think and act due to
crisis. The organization must pay attention to characteristics of the crisis
period, and build instruments of effective business crisis management and
use them. Crisis can hit any organization regardless of size and at any time
and bring it into a situation which may threat its survival. Most important
is to recognize the crisis period as soon as possible, to overcome it ade-
quately and to provide the organization with a way to new business success.
Keywords: crisis, business crisis, crisis management
Dragutin Funda, Tomislava Majić
61
udk 351.78
Dr. sc. Dane Subošić*
Koncepcije složenosti kao faktor
odlučivanja o posebnim
bezbednosnim zadacima1
Sažetak
Jedno od osnovnih svojstava posebnih bezbednosnih problema, ali i zada-
taka kojima se oni rešavaju predstavlja složenost. U zavisnosti od osnovih
obeležja složenosti posebnih bezbednosnih problema i zadataka, kao odgo-
vora na njih, primenjuju se odgovarajuće koncepcije složenosti. Radi se o
logičkoj, teoretsko-informacionoj, algoritamskoj, teoretsko-množinskoj i
statističkoj koncepciji. U zavisnosti od primenjene koncepcije složenosti
varira struktura procesa odlučivanja o načinu angažovanja snaga određenih
za rešavanje konkretnog posebnog bezbednosnog problema, kao i ishodi
tog procesa. S tim u vezi, postavlja se pitanje posledica izbora odredjenje
koncepcije složenosti na proces i ishod odlučivanja u uslovima rešavanja
posebnih bezbednosnih problema. Značaj odgovora na ovo pitanje je u
pravilnom shvatanju koncepcija složenosti i njihovog uticaja na odlučivanje
povodom rešavanja posebnih bezbednosnih problema. Odgovorom na ta
pitanja olakšaće se edukacija u oblasti bezbednosnog menadžmenta s jedne
strane i primena stečenih znanja u toj oblasti, s druge strane.
Ključne riječi: složenost, odlučivanje, posebni bezbednosni zadaci
* Dr. sc. Dane Subošić, Kriminalističko - policijska akademija, Beograd
1 Ovaj rad je rezultat realizovanja naučnoistraživačkog projekta pod nazivom Razvoj institu-
cionalnih kapaciteta, standarda i procedura za suprotstavljanje organizovanom kriminalu i
terorizmu u uslovima međunarodnih integracija. Projekat finansira Ministarstvo nauke i
tehnološkog razvoja Republike Srbije (br. 179045), a realizuje Kriminalističko-policijska aka-
demija u Beogradu (2011−2014). Rukovodilac projekta je prof. dr Saša Mijalković.
62
Uvod
Aktuelne društvene okolnosti usložavaju bezbednosnu problematiku,
kako raznovrsnošću načina, tako i intenzitetom ugrožavanja bezbed-
nosti.. Neuobičajenost oblika ugrožavanja bezbednosti uzrokuje posebne
bezbednosne zadatke, kao odgovor na istovrsne bezbednosne probleme.
Donošenje odluke o načinu odlučivanja u takvim okolnostima predstav-
lja ozbiljan problem, jer od njegovog rešavanja u velikoj meri zavisi ishod
posebnog bezbednosnog zadatka.
Postoje brojni pristupi rešavanju problema izbora načina odlučivanja. U us-
lovima posebnih bezbednosnih zadataka zajednička im je analiza složenosti,
jer od njenog shvatanja zavisi valjanost izbora načina odlučivanja. Koncep-
cije složenosti (logička, teoretsko-informaciona, algoritamska, teoretsko-
množinska i statistička) omogućuju objašnjenje pojedinih procedura
odlučivanja, izbor odgovarajućih medju njima (po mogućstvu one koja
je optimalna u konkretnim uslovima), ali i njihovo objašnjenje, što je od
značaja za edukaciju rukovodilaca. S tim u vezi, struktuiran je glavni deo
ovog saopštenja, koji je operacionalizovan sledećim celinama: Osnovna
obeležja posebnih bezbednosnih zadataka, Složenost kao obeležje posebnih
bezbednosnih zadataka i Objašnjenje procesa odlučivanje u zavisnosti od
primenjene koncepcije složenosti.
Osnovna obeležja posebnih bezbednosnih zadataka
Posebni bezbednosni problemi mogu biti uzrokovani negativnim i pozi-
tivnim bezbednosnim događajima (npr. demonstracijama i manifestaci-
jama, odnosno protivljenjem i podrškom).  U svakom slučaju, radi se o
problemima koji zahtevaju povišen i neuobičajeno visok nivo prediziman-
ja bezbednosnih mera. Posebni bezbednosni problemi mogu nastati kao
posledica terorističkih akata, nasilnih javni skupova, pobuna zatvorenika,
otmica vazduhoplova, držanja talaca ili posete visokih stranih državnika,
svečanosti, sportskih manifestacija, ali i objektivnih uzroka, odnosno de-
jstva viših  sila (zemljotresa, poplava, lavina, klizišta, epidemija, hemijskih
i bioloških akcidenta i sl.).2
Odgovor na posebne bezbednosne probleme su posebni bezbednosni za-
2 Uporedi: Stevanović O, Rukovodjenje u policiji, Policijska akademija, Beograd, 2003, str.
237-239.
Dane Subošić
63
daci. Eskalacija novih oblika ekstremno nasilnog ugrožavanja bezbednosti
ljudi i država zahteva dinamičnost i promene u organizacionom razvoju i
postupanju snaga bezbednosti, čemu mora biti posebno primeren i sistem
rukovođenja pri izvršavanju posebnih bezbednosnih zadataka.
Posebni bezbednosni zadaci su aktivnosti bezbednosnih snaga kojima se
rešavaju istovrsni problemi (posebni bezbednosni), primenom operativno-
taktičkih mera i radnji koje ne spadaju u svakodnevnu delatnost, već se
planiraju i izvode po ukazanoj potrebi ili po posebnom naređenju. Te za-
datke posebno karakterišu neuobičajenost, povremenost, teža predvidljiv-
ost, angažovanje privremenih sastava policije i drugih bezbednsnih struk-
tura i uspostavljanje posebnog sistema rukovođenja unutar njih i to za svaki
od tih zadataka posebno. Izvršavaju se radi sprečavanja vršenja i otkrivan-
ja izvršilaca krivičnih dela, njihovog pronalaženja, hvatanja i privođenja
nadležnim organima, održavanja i uspostavljanja javnog reda kada je
narušen u većem obimu i dr.3 U posebne bezbednosne zadatke najčešće se
ubrajaju: lišavanje slobode opasnih kriminalaca (pripadnika terorističkih
grupa, odmetnika i sl.); održavanje javnog reda na javnim skupovima (van-
redna obezbeđenja); složeniji slučajevi asistencija; suzbijanje građanskih
nereda,4 izvršenje posebnih operativno-taktičkih mera (blokada, racija,
zaseda, potera, pretresanje terena), pružanje pomoći građanima i instituci-
jama u spasavanju ljudi i imovine i u otklanjanju posledica elementarnih
nepogoda i akcidenata i slični zadaci. U posebnu kategoriju posebnih bez-
bednosnih zadataka spadaju specijalni bezbednosni zadaci, koji se odnose
na rešavanje posebno složenih bezbednosnih problema, kao što su: otmica
vazduhoplova i drugih prevoznih sredstava, talačke situacije, terorističke
akcije, pobune u kaznenim ustanovama i zatvorima, slučajevi pružanja ot-
pora vatrenim oružjem i slično.5
Posebni bezbednosni zadaci su uslovljeni posebnim bezbednosnim prob-
lemima i izvršavaju se radi rešavanja tih problema, koji najčešće nastaju: 1)
prevazilaženjem uobičajenog bezbednosnog stanja, odnosno uobičajenog
3  Isto, str. 237-238.
4 Na primer, do narušavanja javnog reda u većem obimu došlo je u Beogradu 10. oktobra
tokom održavanja „Parade ponosa“ koja je brojala oko 1000 učesnika nasuprot oko 5000 do
6000 protivnika parade i izgrednika koji su pokušali nasilno da spreče održavanje skupa. Pri-
padnici policije tom prilikom iskazali visoku profesionalnost, osposobljenost i odlučnost u
zaštiti prava svih građana na okupljanje što je svakako primer za pohvalu, ali ujedno i model
postupanja i za druge policije sveta. Prilikom uspostavljanja javnog reda, povrede su zadobila
173 policijska službenika (šestorica teške telesne povrede) i 31 građanin (pet teške), a među
povređenima su i dva strana državljana (Najznačajniji rezultati MUP-a Republike Srbije u
2010. godini, MUP RS, Beograd, 2010, str. 5, mup.gov.rs.).
5 Stevanović O, Rukovodjenje u policiji, Policijska akademija, Beograd, 2003, str. 238.
Dane Subošić
64
obima i intenziteta ugrožavanja bezbednosti na određenom prostoru i u
određenom vremenu i 2) kada redovne jedinice snaga bezbednosti, re-
dovnim i uobičajenim načinom obavljanja poslova nisu u mogućnosti da
spreče ili zaustave nastajanje po bezbednost štetnih posledica ili da obez-
bede povišen nivo bezbednosti na određenom prostoru i u određenom vre-
menu. Prema tome, složenost je osnovno obeležje posebnih bezbednosnih
problema i zadataka. Dedukcijom, dolazi se do zaključka da je složenost
osnovno obeležje i upravljačke funkcije bezbednosne organizacije, poseb-
no one koja je usmerena na rešavanje posebnih bezbednosnih problema,
odnosno zadataka kojima se oni rešavaju.
Složenost kao obeležje posebnih bezbednosnih
zadataka
Složenost kao obeležje posebnih bezbednosnih zadataka može u teorijskom
smislu da se objasni koncepcijama složenosti. Osnovne koncepcije složenosti
su: logička, teoretsko-informaciona, algoritamska, teoretsko-množinska i
statistička. Logičkom koncepcijom složenosti određuje se mera nekih svo-
jstava odnosa medju promenljivim (uprošćavanje/usložavanje). Teoretsko-
informacionom koncepcijom složenosti entropija6 se poistovećuje s merom
složenosti sistema. Algoritamskom  koncepcijom složenosti, složenost se
određuje svojstvima strukture (algoritma)7 kojom se rekonstruiše objekat
koji se istražuje. Teoretsko-množinskom koncepcijom složenosti, složenost
se objašnjava snagom mnoštva elemenata od kojih se sastoji objekat koji
se proučava. Statističkom koncepcijom složenosti povezuje se složenost sa
verovatnoćom stanja sistema.8
Opšte svojstvo navedenih koncepcija je pristup odredjenju složenosti,
kao posledice nedostatka informacija, za željeni kvalitet upravljanja sist-
emom. U određivanju nivoa složenosti sistema odlučujuća je uloga sub-
jekta istraživanja, nosioca, istraživača. Realno, postojeći objekti poseduju
6 Entropija sistema predstavlja meru nereda, haosa i dezorganizacije, čemu organizacioni i
tehnički sistemi prirodno teže (Isto, str. 46.).
7 Algoritam - (arap., grč. rythmos odnos) 1. veština računanja, četiri osnovne računske radnje
i udžbenik o tome (izraz potiče od arapskog matematičara Mohameda ibn Musa Alharizmi);
2. logički algoritam pokušaj da ce logičke operacije zamene ciframa i računskim metodama,
dakle, pokušaj jedne matematičke ili simboličke logike; opšte usvojen način pripreme za digi-
talne računare; u srednjem veku upotrebljavali su ce i izrazi algorizam, algaritam (Vujaklija M,
Rečnik stranih reči i izraza, Prosveta, Beograd, 1996/7, str. 30.).
8 Ivanova J.T, Prihodko I.V, Teorija organizacije, drugo stereotipno izdanje, (prevela Zora
Simović Lekić), Fakultet zaštite na radu, Niš, 2007, str. 42, 43.
Dane Subošić
65
dovoljnu sistemnost, kategorija „složenost sistema“, pojavljuje se zajedno
sa pojavom subjekta istraživanja. Kao složen ili jednostavan sistem, sub-
jektu se predstavlja samo koliko on hoće i može da ga vidi kao složen ili
jednostavan predmet mišljenja. To što je za nekoga složen elementaran ob-
jekat, za nekog drugog može da bude jednostavan elementaran objekat.9
Na primer, za senzibilasanog službenika, proces odlučivanja može da bude
jednostavan elementarni objekat, dok za nekoga ko nije takav, taj isti pro-
ces može da bude veoma složen. Način na koji neko postaje senzibilasan za
odredjenu vrstu pojava je kompleksan, a čini ga kombinacija intelektualnih
sposobnosti, intuicije, iskustva i obrazovanja. Time je načelno apsolvirana
samo logička koncepcija složenosti.
Teoretsko-informaciona koncepcija objašnjava složenost dezorganizacijom,
dezintegracijom, odnosno haotičnim ponašanjem predmetnog entiteta.
Težnja ka dezorganizaciji dešava se pod dejstvom prirodnih ali i ljudskih
i organizacionih sila. Okruženje često deluje na sistem tako da ugrožava
njegov opstanak odnosno dezorganizuje ga.10 Primera radi, korupcija u
bezbednosnim službama, posebno povodom pripreme i realizacije poseb-
nih bezbednosih zadataka, negira svrhu njihovog postojanja (odnosi se
na službe) i realizacije (odnosi se na zadatke). Konkretnije, kakvi su efek-
ti racije, kao posebnog bezbednosnog zadatka, za koju objekat racije zna
pre njene realiazacije? Svakako da pozitivni efekti u takvim uslovima izos-
taju, čime se dovodi u pitanje finkcionisanje delova službe, a ono što ne
funkcioniše nije sistem (jer struktura ne funkcioniše, tj. ne stvara rezultate
zbog kojih postoji). Na taj način, služba nije deo rešenja, već je deo bez-
bednosnih problema. Pri tome, problem je veći nego što je bio pre takvog
angažovanja službe, pre svega zbog činjenice da služba podstiče (razvija)
deliktno ponašanje.
Algoritamska koncepcija složenosti ukazuje na svojstva strukture u

poststrukturalističkom smislu, odnosno na osnovna obeležja procedure
koje navedene strukture realizuju. Transformacijom strukture u procedu-
ru dolazi se do niza tehnološki zavisnih faza kojima se izvršava odredjena
radna aktivnost (posao, zadatak, npr. poseban, bezbednosni). Algoritamska
analiza složenosti moguća je u procedurama sa kvantifikacijom ishoda, pri
čemu njihova složenost raste s rastom vremenske  i prostorne distribucije
angažovanih resursa. Na primer, ako se u procesu odlučivanja povodom
posebnog bezbednosnog zadatka koriste komandno-informacioni ili geo-
9 Isto, str. 43.
10 Stevanović O, Rukovodjenje u policiji, Policijska akademija, Beograd, 2003, str. 47.
Dane Subošić
66
grafski-informacioni sistemi u svrhu podrške tom procesu (konkretno kroz
ekspertski podsistem), onda trajanje algoritma do njegovog okončanja i
količina prostora koja je potrebna da se on okonča (u memorijskom smislu),
ukazuju na vremensku i prostornu složenost istraživane pojave.
Teoretsko-množinska koncepcija složenosti ukazuje na to da složenost ne
čini samo mnogobrojnost elemenata koji predmetno mnoštvo čine, jer se
time dolazi samo do velikih sistema. Da bi se oni objasnili složenim, sa as-
pekta teoretsko-množinske koncepcije, razmatrani elementi pored mnogo-
brojnosti treba da imaju i svojstvo snage (kličina energije u jedinici vreme-
na), usled čega je kontrola snage mnoštva bezbednosni problem. Navedena
teškoća čini taj problem složenim.11
Statističkom koncepcijom objašnjava se složenost problema kroz dode-
lu verovatnoća njegovim pojedinim stanjima. Dakle, ovom koncepcijom
složenost objašnjava se rizikom i neizvesnošću. Rizik je situacija u kojoj su
činjenice o stanju problema nepoznate, ali postoje empirijska i/ili objektiv-
na evidencija o problemu, što obezbeđuje dodelu verovatnoće nastupanja
različitim stanjima problema. Kada se kaže da su stanja prirode nepoznata,
ne misli se na to da je struktura tih stanja nepoznata, već se ne zna koje
od njih će se dogoditi.12 Dakle, situaciju odlučivanja pri riziku karakteriše:
poznavanje akcija koje nam stoje na raspolaganju, stanja prirode, kao i
verovatnoće nastajanja stanja prirode. Pri tome, zbir verovatnoća budućih
stanja jednaka je 1,0.
Uslovi neizvesnosti su oni u kojima su činjenice o stanju problema nep-
oznate i kada su nepoznate sve informacije na osnovu kojih bi se mogle
11 Na primer, ono što posebno karakteriše stanje bezbednosti u Republici Srbiji u 2010. godini,
jeste to da je održano je 44.748 sportskih skupova što je nešto iznad njihovog broja u 2009.
godini (43.692), ali je broj slučajeva ozbiljnijeg narušavanja javnog reda na ovim skupovima
smanjen za oko 20% (sa 130 na 102). Nije bilo slučajeva nasilničkog ponašanja navijača sa
smrtnom posledicom, a broj povređenih lica smanjen je za oko 40% (sa 192 na 119). Broj intre-
vencija policije prilikom održavanja sportskih skupova je na prošlogodišnjem nivou (110:111),
dok je broj krivičnih dela izvršenih nad policijskim službenicima zaduženim za bezbednost
sportskih manifestacija smanjen gotovo za polovinu (sa 40 na 23), a broj povređenih polici-
jskih službenika prilikom intervencija za 65% (sa 45 na 16). Registrovano je povećanje napada
na sportske sudije (sa 75 na 100), a zbog narušavanja javnog reda, prekinut je isti broj sportskih
priredbi kao i prethodne godine (69). Ipak, mora se pomenuti da ovu sliku narušava nasilničko
ponašanje naših navijača na stadionu “Marasi” u Đenovi, usled kojeg je prikinuta fudbalska
utakmica između reprezentacija Italije i Srbije, što je uslovilo dodatna policijska angažovanja
na sprovođenju navijača nakon njihovog povratka u zemlju (Najznačajniji rezultati MUP-a
Republike Srbije u 2010. godini, MUP RS, Beograd, 2010, str. 5, mup.gov.rs.).
12 Čupić E. M, Tumala R. M. V, Savremeno odlučivanje – metoda i primena, Naučna knjiga,
Beograd, 1991, str. 73.
Dane Subošić
67
dodeliti verovatnoće nastupanja pojedinih stanja. Za razliku od situacije
rizika, angažovanje bezbednosnih snaga u uslovima neizvesnosti karakteriše
odsustvo objektivne ili empirijske evidencije o verovatnoćama nastupanja
budućih stanja razmatranih pojava. Neizvesnost je posledica: (I) nedostat-
ka podataka, (II) nemogućnosti uticanja na pojedine faktore (1) upravljačke
i (2) izvršne funkcije organizacije i (III) nepoznavanja zakonitosti razvoja
pojava u konkretnom slučaju.13
Kada se radi o nedostaku podataka, treba imati u vidu da se takva situacija
može generisati: 1) malom količinom podataka, 2) dovoljnom količinom
nepouzdanih podataka, 3) njihovom kombinacijom. Načini rešavanja na-
vedenih problema jesu povećanje količine pouzdanih i relevantnih poda-
taka. Složenost takvog rešenja ovog problema je u tome što zahteva dodatna
materijalna ulaganja (navedena zavisnost prikazana je narenim grafičkim
modelom).
13 Subošić D, Organizacija i poslovi policije, Kriminalističko-policijska akademija, Beograd,
2010, str. 125.
Grafički model 1 Međuzavisnost troškova i pouzdanosti informacija
Objašnjenje procesa odlučivanje u zavisnosti od
primenjene koncepcije složenosti
Rukovodna (upravljačka) aktivnost u oblasti bezbednosti, ali i šire najčešće
se poistovećuje s odlučivanjem. Pristupe i procese odlučivanja o poseb-
nim bezbednosnim zadacima moguće je formalizovati u vidu algoritama
i procedura postupanja njenih rukovodnih (upravljačkih) struktura među
kojima se posebno izdvajaju: 1) naučni pristup procesu donošenja odluka,
2) sistemski proces odlučivanja, 3) odlučivanje pri neizvesnosti, 4) proces
Dane Subošić
68
Grafički model 2 Simetričnost naučnog pristupa istraživanju i procesa odlučivanja
racionalnog odlučivanja, 5) proces rada komandi i štabova na donošenju
odluka, kao i 6) formiranje, vrednovanje, predlaganje i izbor varijanti. Os-
novna obeležja posebnih bezbednosnih zadataka uzrokuju poseban sistem
rukovodjenja snagama koje se angažuju za njihovo izvodjenje. Poseban
sistem rukovodjenja radi izvršavanja posebnih bezbednosnih zadataka
podrazumeva: 1) jedinstven pristup bezbednosnom problemu koji treba
da bude rešen, 2) uvažavanje neizvesnosti kao velike verovatnoće nastanka
iznenadjenja,  3) štabni metod rada i 4) optimizaciju odluka. Sledi kraća
analiza pojednih pristupa rukovodjenju (odlučivanju) povodom posebnih
bezbednosnih zadataka i to: 1) naučni pristup procesu donošenja odluka, 2)
odlučivanje pri neizvesnosti, 3) proces rada komandi i štabova na donošenju
odluka, kao i 4) formiranje, vrednovanje, predlaganje i izbor varijanti.
Naučni pristup odlučivanju primenjiv je u uslovima posebnih bezbednos-
nih zadataka, jer se takva angažovanja snaga bezbednosti mogu shvatiti kao
jedinstven poduhvat (projekat). Naime, ako bez problema nema istraživanja
u nauci, onda bez problema nema ni zadataka kojima se oni rešavaju u
oblasti bezbednosti. Dakle, istraživanje (projekat) u nauci ima ekvivalent
u bezbednosnom zadatku. Navedena simetrija izmedju navedenih srodnih
pojava u nauci i struci prikazana je narednim grafičkim modelom.
Dane Subošić
69
Odlučivanje je prošlo kroz različite faze razvoja, dok nije poprimilo obeležja
naučnosti. Najpre je postojao tradicionalistički pristup odlučivanju, u ok-
viru koga je postojalo uverenje da je za valjano donošenje odluka potre-
ban talenat. Zapravo se na ovaj način favorizovala intuicija, odnosno
sposobnost pojedinica da donose valjane odluke u uslovima manjka in-
formacija. Pristupom odlučivanju kojim se favorizovalo iskustvo, ističe se
vremenom razvijena sposobnost pojedinica za valjano donošenje odluka
na bazi znanja o aktuelnom problemu, koje je stečeno radom na rešavanju
istih ili sličnih problema. Zdravorazumski pristup odlučivanju favorizu-
je logičku analizu, kao metod donošenja odluka. Najzad, naučni pristup
odlučivanju obuhvata intuiciju, iskustvo i logičku analizu, ali favorizuje
primenu naučnih metoda, kao načina valjanog odlučivanja. Prethodnom
analizom može se zaključiti da je na naučni pristup odlučivanju posebno
primenjiva logička koncepcija složenosti. Njom se uočava da je proces
odlučivanja može modelovati shodno predznanju donosica odluke, da
je moguće odrediti meru u složenosti procesa donošenja odluka i da je
prisutna mogućnost odlučivanja o nepoznatom na osnovu poznatog, kao
što se u istraživanju dolazi do znanja o nepoznatom na osnovu pozna-
tog. Suštinu odlučivanja pri neizvesnosti predstavlja transformacija neiz-
vesnosti u rizik (verovatnoću nastupanja bezbednosnih problema i nji-
hovih posledica),14 uzorkovanje i problematizacija pravila odlučivanja,
odnosno izbor kriterijuma, kao merila stepena ostvarenja cilja (vidite
sledeći grafički model).
14 ISO/IEC Guide 73 (2002), Risk Management – Vocabulary – Guidelines for use in stand-
ards.
Dane Subošić
70
Grafički model 3 Odlučivanje pri neizvesnosti
Dane Subošić
71
Struktuiranje problema omogućuje njegovo razgraničenje od sličnih proble-
ma. Time se stvaraju uslovi za formulisanje mogućih alternativa za rešavanje
problema. Nakon toga, analizira se neizvesnost (moguća iznenađenja), pri
čemu se dodeljuje verovatnoća budućim stanjima problema (neizvesnost
se transformiše u rizik). Time se stvaraju uslovi za rangiranje alternativa
po efektima koji se njima ostvaruju. Nakon toga, bira se alternativa kojom
se obezbeđuje ostvarivanje cilja po najvažnijem kriterijumu (ili više njih,
medjusobno ponderisanih), čemu sledi njena provera, kojom može da se
ona prihvati, oformi u vidu odluke i dalje primenjuje, odnosno da se od nje
odustane i da se navedeni proces ponovi, nakon prikupljanja i obrade novih
informacija. Iz navedene anlaize uočljivo je da objašnjenju odlučivanja
pri neizvesnosti najviše odgovara statistička  koncepcija složenosti (zbog
„dodele verovatnoća budućim stanjima problema“).
Komande i štabovi predstavljaju rukovodna tela (organizacione jedinice za
rukovođenje), koja su namenjena za pripremu i realizovanje upravljačke
funkcije organizacije (organizacione jedinice) u čijem su sastavu. Štabovi
nastaju onda kada posao rukovodioca kroz istoriju postaje toliko složen da
prevazilazi mogućnosti pojedinca da valjano donosi odluke. Formiranjem
štabova komandanti dobijaju pomoćnike za pojedine oblasti rada. Njihov
zadatak je da kao stručnjaci za specifičnu problematiku pomognu, svako u
okviru svoje struke, da komandant donese valjanu odluku i da je kao takvu
sprovede u delo. Pri tome, oni nemaju status rukovodioca u punom kapac-
itetu, već samo onoliko, koliko ih za to ovlasti komandant (u odnosu na
zadatak, vreme, prostor i dr.). Komandama rukovodi komandant jedinice
neposredno ili posredstvom sopstvenog zamenika, a štabovima rukovode
rukovodioci štabova (npr. komandant ili načelnik štaba).15 Komande i
štabovi mogu da rade na potpun i nepotpun način. Analogno tome, ishod
njihovog rada može da bude potuna i nepotpuna odluka (sledeći grafički
model).
15 Komande su složenija rukovodna tela od štabova. Nastaju kasnije od štabova i na njihovom
čelu su komandanti. Stuktuirane su tako da u svom sastavu mogu da imaju štab, što ukazuje
na to da se prema njima odnose kao opšte prema posebnom. U komandama koje imaju štab
postoje i pomoćnici komandanta za određene poslove, koji su strukturno pozicionirani van
štaba (na primer, pomoćnik komandanta za logistiku i dr.). Načelnici štabova ujedno su za-
menici komandanata jedinica. Komande koje nemaju stalne štabove sastoje se iz komandanta,
zamenika pomoćnika i odeljenja, struktuiranih tako da njima u organizacionom smislu ruko-
vode komandant i zamenik, a u stručnom pomoćnici (na primer, Komanda Žandarmerije u
Ministarstvu unutrašnjih poslova Republike Srbije). Komande bez stalnih štabova mogu po
potrebi da formiraju povremene (višekratne) i privremene (jednokratne) štabove.
Dane Subošić
72
Grafički model 4 Procesi odlučivanja štabnim metodom rada
Dane Subošić
73
Potpun proces odlučivanja primenjuje se u uslovima postojanja dovoljno vre-
mena za realizovanje svih faza koje su prikazane srednjom kolonom prethod-
nog grafikona. S druge strane, nepotpuno odlučivanje posledica je nedostaka
vremena ili stila komandanta, koji je sklon samostalnom donošenju odluka
(leva kolona grafičkog modela 4), odnosno skraćivanju postupka dolaska do
njih (desna kolona istog grafičkog modela).16
Proces rada komandi i štabova može da se objasni različitim koncepcijama
složenosti, medju kojima dominira algoritamska. Naime, algoritamskom
koncepcijom složenosti precizno mogu da se objasne strukturna svojstva
odlučivanja komandi i štabova (npr. u štabnom metodu rada), pri čemu nave-
dene strukture variraju od složenih (zbog problema i hitnosti), preko složenijih,
do najsloženijih. S tim u vezi, naglašena je mogućnost primene logičke koncep-
cije složenosti, zbog složenosti problema o čijem rešavanju se odlučuje (odluka
je složenija za složenije zadatke i obrnuto), s jedne strane i  raspoloživog vrema
za donošenje odluke, s druge strane.
Formiranje, vrednovanje, predlaganje i izbor varijanti predstavlja proces
donošenja odluke koji počinje procenom uticaja determinističkog spleta ek-
sternih i internih činilaca krizne situacije. Eksterni činioci se najčešće odnose
na uzroke, a interni na sposobnost nadležne organizacije da zakonito i uspešno
izvrši zadatke na otklanjanju ili redukciji kriza i njenih posledica. U navede-
noj strukturi, pod odlukom se podrazumeva opredeljenje rukovodioca za jed-
nu od dopustivih varijanti angažovanja, oformljenje te varijante u formi akta
rukovođenja, izradu planskih i naredbodavnih akata, kao i primenu te odluke.
Odluku priprema štab ili drugo rukovodno telo (uprava, komanda), a kada je
rukovodilac odobri, štabni stručnjaci, zamenik, odnosno pomoćnici (zavisno
od rukovodnog tela koje je pripremilo odluku) je sprovode, svako u okviru
sopstvene specijalnosti.
Čest problem rukovodne aktivnosti u uslovima posebnih bezbednosnih zada-
taka je ne razumevanje položaja funkcionalnih rukovodilaca. Ovo je posebno
prisutno u uslovima donošenja (formiranja, vrednovanje, predlaganje i izbor
varijanti) odluka i još više u fazi njenog sprovodjenja. Naime, pomoćnici ru-
kovodilaca predstavljaju administratore poslova na nivou cele organizacije ili
njene organizacione jedinice. Njihov posao je da u navedenim (i ne navedenim)
procedurama pruže pomoć glavnom rukovodiocu u pripremi i sprovođenju
onog dela odluka koji spada u njihov delokrug rada, što je često predmet spora
na relaciji pomoćnik rukovodioca – izvršilac.
Problemi formiranja, vrednovanja, predlaganja i izbora varijanti, kao procesa
16 Algoritam je izveden na osnovu: Milovanović, Odlučivanje u borbenim dejstvima, Vojna
akademija, Beograd 2004, str. 171, 173.
Dane Subošić
74
17 Ivanova J.T, Prihodko I.V, Teorija organizacije, drugo stereotipno izdanje, (prevela Zora
Simović Lekić), Fakultet zaštite na radu, Niš, 2007, str. 42.
donošenja odluka su entropijskog karaktera, tako da se mogu objasniti teoret-
sko-informacionom koncepcijom složenosti. Naime, upravljačkom funkcijom
sistema integrišu se ljudi, sredstva, pravila i postupci u sistemu, sprečava se en-
tropija sistema (dezintegracija, haotično ponašanje) i postižu postavljeni ciljevi.
Upravljanjem sistemima pored ostalog sprečava se njihova entropija, odnosno
težnja ka dezorganizaciji čime se obezbeđuje opstanak sistema kao jedan od
opštih i prvih ciljeva svakog sistema.
Pravilno shvatanje složenosti ima protiventropijski karakter. Naime, složen sis-
tem se samoorganizuje, razvijajući se u pravcu smanjenja entropije, bez mešanja
viših hijerarhijskih nivoa.17 Konkretno, navedeni spor na relaciji pomoćnik ru-
kovodioca – izvršilac u složenom sistemu treba da bude rešen bez intervencije
zamenika rukovodioca ili samog rukovodioca organizacione jedinice u kojoj
dolazi do takvih pojava. Edukacija je jedan od načina da se takvi problemi reše
na valjan način.

Zaključak
Osnovno obeležje posebnih bezbednosnih zadataka je složenost. Pošto o
načinu njihove realizacije treba da se donese odluka, proces odlučivanja o re-
alizaciji posebnih bezbednosnih zadataka takodje ima sva obeležja složenosti.
Pri tome, složenost odluke treba da odgovara složenosti zadatka, tako da važi
zavisnost: „Što je zadatak složeniji, to je i odluka složenija“ i obrnuto.
Valjanost odluke o načinu izvršavanja posebnog bezbednosnog zadatka izmed-
ju ostalog zavisi od pravilnog načina njenog donošenja. Pošto način odlučivanja
treba da odgovara složenosti, kao osnovnom obeležju posebnih bezbednosnih
zadataka, rukovodilac treba da prouči i shvati zadatak na način da u njemu
identfikuje ono što ga čini problemom, odnosno teško rešivim pitanjem. U
odgovoru na to pitanje, donosiocu odluke mogu od koristi da budu znanja o
osnovnim obeležjima koncepcija složenosti.
Logička, teoretsko-informaciona, algoritamska, teoretsko-množinska i
statistička koncepcija složenosti ne samo da omogućuju razumevanje komplek-
snosti problema i načina odlučivanja o njihovom rešavanju, već i objašnjavaju
istraživanu pojavu, tako da omogućuju edukaciju donosilaca odluka. Zbog
toga, navedene koncepcije treba da budu uvrštene i značajno zastupljene u or-
ganizacionim, upravljačkim i drugim teorijsko-saznajnim disciplinam koje se
izučavaju u visokoškolskim obrazovnim institucijama koje školuju kadrove u
oblasti bezbednosti.
Dane Subošić
75
Literatura
Čupić E. M, Tumala R. M. V, Savremeno odlučivanje – metoda i primena,
Naučna knjiga, Beograd, 1991.
Ivanova J.T, Prihodko I.V, Teorija organizacije, drugo stereotipno izdanje,
(prevela Zora Simović Lekić), Fakultet zaštite na radu, Niš, 2007.
ISO/IEC Guide 73 (2002), Risk Management – Vocabulary – Guidelines for use
in standards.
Milovanović, Odlučivanje u borbenim dejstvima, Vojna akademija, Beograd
2004.
Najznačajniji rezultati MUP-a Republike Srbije u 2010. godini, MUP RS, Beo-
grad, 2010, str. 5, mup.gov.rs.
Stevanović O, Rukovodjenje u policiji, Policijska akademija, Beograd, 2003.
Subošić D, Organizacija i poslovi policije, Kriminalističko-policijska akadem-
ija, Beograd, 2010.
Vujaklija M, Leksikon stranih reči i izraza, Prosveta, Beograd, 1996/97.
Complexity concepts as factor in decision-making
about special security tasks
Abstract
One of the basic characteristics of special security problems, as well as the tasks
with which they are solved is their complexity. Depending on the basic charac-
teristics of the complexity of special security problems and tasks, as responses
to them, adequate complexity concepts are implemented. This refers to logical,
theoretical-information, algorithm, theoretically multiple and statistical con-
cept. Depending on the implemented complexity concept, the structure of the
decision-making process varies regarding the method of engaging the forces
determined for the solving of concrete special security problem, as well as the
outcomes of this process.
Thus, there is the question about the consequences of the selection of certain
complexity concepts for the process and outcome of decision-making in the
conditions of solving special security problems. The significance of the answer
to this question is in proper understanding of the concepts of complexity and
their influence on the decision-making regarding solving of special security
problems. The answer to this question will facilitate the education in the field
Dane Subošić
76
of security management on the one hand and implementation of the acquired
knowledge in this field, on the other hand.
Keywords: complexity, decision-making, special security tasks
Dane Subošić
77
udk 351.78(497.7)
 Marina Mitrevska, D.Sc.*
Crisis management: regional
experience and challenges for
Macedonia
Abstract
Nowadays, on the security agenda of many Western democracies,  transi-
tional democracies, and in post-conflict societies, the crisis management
issue is being posed as a key instrument for successful execution of security.
While the first encounter one king of dilemmas and for them, international
management of crises represents a priority, the latter face a key problem of
how to preserve inner stability and at the same time to prepare for wider
security functions.
Challenges to create crisis management capacities within the Balkan states
put forward problems that emerge when it comes to the very defining of the
crisis, constitutional and legal regulation as well as controlling functional
and resources.
Crisis management in Macedonia faces many challenges. Experiences from
the 2001 crisis, has initiated the need for organizing the crisis manage-
ment system. Today, the crisis management system is comprised of Steering
Committee, Assessment Group and Crisis Management Directorate. This
is a model which has been functioning for five years but is also facing new
challenges.

Keywords: crisis, crisis management, postconflict society
* Prof. dr. sc. Marina Mitrevska, Filozofski fakultet Skoplje
78
1. Introduction
In the last several years managing crises has become a priority issue on
the security agendas of international, governmental and non-governmental
organizations. This state, unlike the priority for managing crises among
the Cold War actors has been triggered by the changes in the new secu-
rity surroundings packed with non-classical threats and security challenges.
(Brecher, 2000: 3-25) In this sense, some issues arise: firstly, why has crisis
management as an instrument of the international security institutions and
governments become a current issue. Secondly, will this instrument help
the governments primarily to enhance security in transitional democracies?
Having in mind that the processes in Europe have been exceptionally com-
plex and filled with elements of political transformations (democratization,
multiparty systems, respect of human rights and so on) in this period, as
well as accompanied by states that have brought new forms of insecurity
(such as crime, corruption, illegal trafficking, migrations), one can find the
answer to the question why the pursuit for crisis management model has
been imposed as an urgent issue. Naturally, we must not overlook the fact
that this has become a crucial issue for international crisis management as
well, which primarily faced threats that require much faster and more coor-
dinated response and crisis management strategy overcoming capacities of
exclusively military crisis management. Thus, engagement in early warning,
prevention, management and post-conflict peace-building on behalf of in-
ternational organizations and certain governments has opened one sphere
of key issues with not many relevant answers and few lesions learned.
In this sense, there is one question that represents a prerequisite for suc-
cessful accomplishment of security: why crisis management has become
part of the agendas of many western democracies, transitional democra-
cies and post-conflict societies. It should be noted that in the latter two the
dilemma of the relation of democracy and security and chances for posi-
tive and lasting peace represent a key problem. The latest subject literature
(Georgieva, 2004: 63) argues that different dimensions are primarily con-
nected with the problem of reforms and successful management of the se-
curity sector, timely anticipation and timely response to the crises, secur-
ing legitimacy and political support for activities in the international crisis
management, prevention and management of internal crises and so on. The
problem of crisis management from the aspect of wider security problem
area has gained different dimensions. One of them is of course the differ-
ent comprehension of what “crisis management” represents. Formulating
Marina Mitrevska
79
this concept in the frames of the broader definition of peace and security
by merging military and civilian dimensions of the crisis in the end have
brought to widening the meaning of the issue (crisis) which moves forward
the tendency toward justification of the efforts to create a valid instrument
by the international institutions and governments. (Georgieva, 2004: 57)
Whereas, the second problem refers to developing appropriate strategy and
creating appropriate resources for managing crises.
The third problem is the diverse social context in which crises occur and
influence the unique characteristics and anatomy of the very crisis. In such
circumstances, of significant importance are the reasons for the crisis, that
is, whether its structural roots are in the political, social, economic area or
triggered by security challenges at democracies in transition. Or else, the
reasons are in the dire condition of post-conflict societies, which put all the
efforts in trying to build peace, stabilization and development.
2. Crisis management: regional experience
The analysis shows that examples from the regional experiences call atten-
tion to different approach towards the crisis management problem. Namely,
this is understandable if having in mind that part of the states in the region
have specific experiences and national requirements in regulating this issue.
On the other hand, in some of the states in the region the need for regulat-
ing crisis management emerges from the reforms which, with the so called
quick fix approach, have opened a serious process of reforms with political,
economic, social, and security consequences that were easily classified as
crises. Thus, the problem of institutional regulation of the crisis manage-
ment system in the states from the region is also current to day. Namely, the
attempt for resolving this issue in most of the countries such as Macedonia,
Bulgaria, Romania and Albania is primarily qualified as an integral part of
the security sector reforms. As an illustration, for example, is the Bulgarian
experience which has been in quest for an integrated crisis management
strategy for a longer period of time. According to their Constitution, more
accurately Article 84 prescribes that military state or other type of emer-
gency situation is declared by the Parliament. Furthermore, the Constitu-
tion does not define emergency situations, and for experts this situation
means an opportunity for different interpretation of a crisis. This problem
has been surpassed by passing the new Law on Crisis Management.
Albania in its Constitution defines “extraordinary measures” which should
be valid in state of war, extraordinary situations and natural disasters.
Marina Mitrevska
80
While, on the other hand, the Law on Extraordinary Situations regulates “in
conditions of threat for constitutional order or threat on public order”, that
certain constitutional rights and freedoms can be limited, but not under
restrictions prescribed with the European Convention on Human Rights.In
Greece, the directions for planning in case of crisis are comprised within
the national plan for crisis situations (known as Xenocrates). This plan is
passed by the Head office for civil protection and on the basis of this plan
the local government prepares own plans. In case of a crisis situation the
Head office for civil protection conducts assessment and based on such
assessment a decision is passed for activating the appropriate level of the
civil defence system (national, regional, local).In Romania, national crisis
management system is regulated by law. In that sense, the President has the
authority to declare “urgent situation” in duration of 60 days or “emergency
situation” in duration of thirty days and manage them. While on the other
hand managing “natural disasters” is regulated by the Law on Civil Defence
and Law on Protection from Disasters.
Organization of the crisis management in the above mentioned countries
from the region or the Balkans indicates that this issue is being current in
parallel with achieving the overall social reforms and uncertainty emerging
from the adverse security surroundings. Namely, the key priority for all is
utilization of all resources in preventing and managing crises. This also em-
phasizes the question that, in no case, the process for regulating this prob-
lem area is freed from dilemmas, problems and uncertainties. Therefore, a
significant challenge for almost all mentioned states is finding answers to
several key questions.
Firstly, what is the function of the crisis management? Secondly, whether
this system will hinder or will it manage the crises by enhancing the ef-
ficiency of the security system through coordinating the activities and re-
sources in circumstances when an urgent and complex action is required.
Thirdly, whether is it possible to find clear and sufficiently comprehensive
definition for “crises” and “crisis situations”. Namely, the definition should
obligatory be distinct from the categories that define other type of urgent
situation, which includes hazard on security of the state or citizens (in con-
ditions of war situation, emergency situation, urgent situation).
Fourthly, the need to find solution for democratic control of the prescribed
mechanisms for managing crises, and the solution to pass the test of bal-
anced relationship of utilization of civilian and security measures for man-
aging crises.
Marina Mitrevska
81

Post-conflict dilemmas and crisis management
in the Republic of Macedonia
Hazards of peace and security have changed the sequence and its priority,
so that the conflicts and crises have become a serious issue in the analyses
of the contemporary international relations. This also underlines the ques-
tion, whether conflicts and crises can be managed also in conditions when
they correlate with the question of peace and security. Maybe that is why a
significant challenge for the post-conflict states represents distinguishing
between conflicting forces and precision of different techniques for peace-
building that will be applicable for future conflicts and crises.
Today, ten years after the outburst of the ethnic armed conflict and sign-
ing the Ohrid Framework Agreement, the Republic of Macedonia is in a
phase of post-conflict peace-building. This is one of the reasons why recov-
ering from the consequences from the conflict depends on the success of
this phase but also deterring the same to be repeated. From those reasons,
the ending of the armed phase of a conflict should and must be seen as
a beginning of a new phase in prevention of a new repeated wave of vio-
lence through active social peace-building. Post-conflict peace-building is
facing a number of challenges and problems. Thus, the question: whether
establishing a national crisis management system will help in timely and ef-
ficient addressing of risks and threats that exist in the process of post-con-
flict peace-building in Macedonia. One reminder, Macedonia disintegrated
from the federal unity in the least painful possible way, physically speaking,
without any armed violence. However, it did not serve as a key and unique
advantage for further democratic development. At expense of avoiding the
possible conflict, the problems that the newly created state faced internally
in that period were postponed and put in second plan. From this time dis-
tance one can conclude that marginalizing unsolved issues had created ac-
cumulation of conflict potential which was easily provoked in 2001. Since
the beginning of the process of independence, Macedonia has been fighting
the image of a successful case of prevention. This characteristic emerged
from the relatively successful strategy of the international actors with im-
plementation of preventive diplomacy and preventive deployment of peace
forces on the north-western border to prevent the spillover of the conflict
from Bosnia and Herzegovina towards Kosovo and Macedonia. The mes-
sage that UNPREDEP was sending abroad was more of a symbolic political
and psychological message of concern for the security of Macedonia, rather
than a classical message of deterring of the peace-support forces. (Geor-
gieva, 2004: 62). The UNPREDEP mission became a paradigm of preven-
Marina Mitrevska
82
tive peacekeeping and source of great pride of the international community.
This gratis period enabled by the presence of the UN forces and continuous
attention of the international community due to the possibility of spillover
of the conflict from former Yugoslavia into a regional conflict, created a
state of hibernation of the Macedonian society. (Georgieva, 2004: 63).
For ten years, the Republic of Macedonia represented a successful case of
conflict prevention in the center of the turmoil region, characterized by
ethnic cleansing, massacres, refugees, destruction and so on. However, at
the end Macedonia as well fell under the pressure and accumulated and
unresolved regional conflicts in former Yugoslavia, without redefining per-
sonal problems at all.
External prevention by the domestic actors was perceived as a sufficient
defence mechanism, which in combination with some confidence building
measures among domestic political actors would guarantee peace. In addi-
tion, there was a lack of initiating an essential approach for building mecha-
nism which would reduce the conflict process or institutionalize ways for
solving the problems. Thus, informal meetings for confidence building be-
tween the political parties of Macedonians and Albanians primarily con-
cerned the leading positions of the parties, but not the inter-ethnic confi-
dence. They seemingly filled the institutional gaps and shortcomings for
channeling the political process. Macedonian society, as most other post-
communist societies did not evade the process of structural embedding of
potentials for conflict. Such thing would be too much to expect in a situ-
ation of a classical post-communist society where political dilemmas and
discrepancy for the feature of the future state were promoted by some lead-
ers from the Macedonian political block and by Albanian political repre-
sentatives, where economic potentials were limited, and the valves that con-
nected them with the economic partners from former Yugoslav republics
closed due to the armed conflicts or the embargo from the UN; in which
multi-ethnicity turned into a process of seeking balance of forces among
the biggest ethnic groups;  where social inequality and poverty was deepen-
ing more and more.
For example, “the transition shock”, experienced by the Macedonian econ-
omy, was extremely strong and resulted in high negative rates of the gross
domestic product (GDP) motion. The GDP decreasing tendency was par-
ticularly emphasized in the first four years of the transition (1990-1993) and
was kept until 1995. Since 1996 onwards the Macedonian economy has been
accomplishing positive GDP growth rates, which, however, are basically
relatively low and unstable. If 1989 (1989=100) is taken as the basis, the per-
centage level of the real BDP of Macedonia in 2002 equals 77.
Marina Mitrevska
83
Macedonia is a country with an extraordinary high unemployment rate. It
is more than clear that the economy with an unemployment rate higher
than 30% is faced with enormous economic, social and governmental budg-
etary expenditures, with underlined socio-political tensions.
From 1990 to 1994 the Macedonian economy was faced with a three digit in-
flation rate. That period concides with high negative rates of GDP motion.
Thanks to the successfully implemented disinflation policy in the period
from 1993 to 1995, as of 1996 the Macedonian economy has been accom-
plishing low, one digit inflation rates.
The reasons for the bad performances of the Macedonian economy can be
located in three groups:
-The strong effect of the non-economic factors (embargos and Kosovo cri-
sis);
-The big social expenditures that the country actually bore with the disinfla-
tion policy in the period from 1993 to 1995 when the inflation rate at aver-
age annual level from over 1660% in 1993 was brought down to 2,5% in 1996;
The quality of the conducted reforms. Second, it is a paradox that in con-
ditions of “relaxed interethnic relations” the state is exposed to risks and
threats to its basic values (territorial integrity, sovereignty, and independ-
ence) and to its basic functions directed towards strengthening its capaci-
ties. Moreover, the risks and threats that the country faced were not a linear
process but the result of a number of inter-dependent and dynamic struc-
tural factors. Furthermore, basic structural characteristics should be taken
into consideration, such as:
•  Historical background (constantly present idea or iction of “Greater
Albania”);
•  Presence of armed conlict (in the neighbourhood);
•  Political stability and capacity for efective ruling (put into question);
•  he level of militarization ( large  quantities of weapons found in the
   village of Radolishte);
•  Heterogeneity of the population, demographic stress (Kosovo refugee
crisis); index of human development and so on.
All these indicators influenced the assessment of the Republic of Macedo-
nia’s exposure to risk, and later to an escalation of the conflict. Thus, one
can justifiably conclude that the reasons for the conflict in 2001 were in
many ways interconnected and emerged from the structural aspects of the
conflict within Macedonian society; the enhancement of risks which con-
tinually emerged from regional security dynamics and, specifically, the res-
olution of the Kosovo crisis; and the presence of instigators who sought to
escalate the conflict.
Marina Mitrevska
84
In the context of the numerous analyses for the reasons of the conflict, it is
completely justifiable to ask the question whether the Republic of Macedo-
nia in 2001 faced a real crisis which was imposed on it with a primary goal
of disintegration of the very state, or the conflict started for gaining human
rights.
In this crisis political and security dimensions at great extent induced es-
calation one toward other. It opened all vulnerable questions of the func-
tioning of the political and security institutions in conditions when urgent
and coordinated response is required. Actually, the crisis showed that gov-
ernment institutions failed in the attempts to recognize their powers let
alone coordinate joint activities or realize unique strategy. The attempt to
coordinate and legitimize political response of the crisis started with the
insistence of the Parliament to pass resolution on condemning terrorism,
but it ended as condemnation of extremism and violence. Further attempts
to coordinate the political response were the meetings of the party leaders
at the President of the state, a forum that was transformed into a process
for consultations of the party leaders in the crisis period and then estab-
lishment of a government of national unity. None of the forms succeeded
to create efficient and coordinated political process which would terminate
the crisis.  (Vankovska B. Democratic Control over Defence and Security
between Defence and Security in Trapans J.A. And Fluri P.H. Eds: Defence
and Security Sector Governance, Vol.1: 39 and Vankovska B. Post-conflict
Reconstruction of the Security Sector in the Oasis of Peace, Conference
paper DCAF, 2002)
The analysis has shown that coordinated response was lacking by the secu-
rity forces, police and the army. The problem occurred in several different
phases. On one hand it turned out as inefficient command with the armed
forces because the relation of the President, the minister of defence and the
chief of the General Staff in the chain of command was practically confus-
ing. On the other hand the problem emerged as vague relationship between
the key security institutions the army and police and division of responsi-
bilities between them. These problems created an impression of bad simu-
lation of the crisis in which the actors participated, but unfortunately, with
concrete victims and consequences.
In those circumstances, the state reacted ‘ad hoc’ and in the clang of the
crisis organized a Coordination body for crisis management, within which
the Crisis Management Center was established.
The primary task of the Coordination body for dealing with crisis was to
coordinate, direct and unite activities of the state institutions in dealing
with crises, including the Army and police forces and propose utilization of
Marina Mitrevska
85
the unit for combating terrorism.
Moreover, in interest of efficient crisis management, the Government of the
Republic of Macedonia formed a Crisis Management Working group, that
is a Crisis Management Center.
The Crisis Management Center consists of:
• Head of the Center
• Deputy head of the Center
• One representative from the Ministry of Defense; Ministry of the Interior;
Ministry of Foreign Afairs; Intelligence Agency; Army of the Republic
of Macedonia and the police
Crisis Management Center in terms of dealing with crises has the following
tasks:
• To collect, process, analyze and submit data and information to the
 Coordination body for crisis management and propose measures and
activities for dealing with crisis situations;
• To submit information to the Ministry of Defense, Ministry of the Interior
and the Intelligence Agency.
Ohrid Framework Agreement put a formal end to the crisis but not to the
problem. Post-conflict period opened a new page from the list of problems.
Apart from the traumas from the consequences from the armed violence,
Macedonian society emerged from the crisis both psychologically and po-
litically devastated. These problems required a way how to attain a possibil-
ity for fast and comprehensive action. Namely, in order to obtain possibility
for fast and comprehensive act, that is, for proposal of decisions and en-
suring constant consultations, coordination, timely reaction, efficiency and
appropriate utilization of available resources in case of emergencies, as well
as ensuring timely, quality and real assessment of security hazards of the
country, the Law suggests the following organization of the Crisis Manage-
ment System:
Steering Committee – according to the Law, it is a Government body for
coordination and governing the crisis management system. The Steering
Committee comprises the ministers for interior, health, transport and con-
nections, defense, foreign affairs and the head of the Assessment Group.
Control mechanism is performed by the fact that in the work of the Steering
Committee participate one representative from the Committee for Security
and Defense of the Parliament of the Republic of Macedonia and one rep-
resentative from the Cabinet of the President of the Republic of Macedonia.
Assessment Group - is a Government body that carries out permanent as-
sessment of security risks and perils of the country and proposes measures
and activities for their prevention, early warning and dealing with emer-
Marina Mitrevska
86
gencies. The Assessment Group is comprised of the Directors of the Public
Security Bureau, Directorate for Security and Counterintelligence, Intelli-
gence Agency, directors and deputies of the Crisis Management Center and
Directorate for Protection and Safeguard, deputy head of General Staff of
the Army as well as the Head of the Section for Security and Intelligence in
the Ministry of Defense.
Directorate for Crisis Management – is an independent body of state gov-
ernance. In performing things related to crisis management, the Center
performs the following things: ensuring continuity in inter section and in-
ternational cooperation, consultations and coordination in crisis manage-
ment, filing up and updating of unique assessment of security risks and
perils in the country, proposition of measures and activities for emergen-
cies resolution.
Important novelty in the Law on crisis management is the possibility of the
crisis management system to organize prevention at local level. Namely, the
Law assumes to be organized and accomplished prevention, early warning
and dealing with crisis that poses risk for the goods, health and life of peo-
ple, emerged from dangers which directly jeopardize the constitutional or-
der and security of the Republic of Macedonia or a part of it. Furthermore,
the crisis management system also encompasses collection of information,
assessment, analysis of the situation, establishment of aims and tasks, de-
velopment and execution of necessary acts for prevention, early warning
and dealing with crises.
Thus, the municipalities, in the frames of their authorities have duty to as-
sess risks and perils at local level, for efficient prevention and early warning
from potential crisis situation.
For prevention at local level, the crisis management system performs the
following duties:
- Monitors the situations and appearances that can lead to emerging crisis
on the area of the municipality;
- Announce assessment of risks and perils for emergency rising on the
area of the municipality
- Approve programme for revitalization of the municipalities;
- Execute decisions of the Government regarding the crisis management
on the area of the municipality (which means established coordination,
which needs to give good prevention);
- In dealing with the crisis the mayors ensure coordination of participants
in the crisis management system at local level;
- According to the ofered solution, the municipalities have obligation in
their acts for organization and systematization to establish working places
Marina Mitrevska
87
for preparation and performance of working tasks related to prevention
and dealing with crisis situations.
Therefore, one can conclude that all important aspects of such established
organization and coordination of the crisis management system can give
positive effect in accomplishing the security and defense in the Republic of
Macedonia.

Conclusion
The issue of crisis management for Macedonia, similarly to the examples
from the regional experience or from the Balkan neighbours, poses a rela-
tively new issue. From the analysis one can conclude that for Macedonia the
key reason for it to gain significance and a challenge is of different motive.
Namely, since its independence (1992) Macedonia has encountered numer-
ous crises. Yet the issue of crisis management was current even before 2000
but only for the expert community. However, more serious articulation of
the idea the crisis management system to become real necessity was the
crisis in 2001, when the weaknesses in anticipation and prevention of crisis
and in managing it became visible and the state reacted ‘ad hoc’. Further-
more, in the clang of the crisis it organized a Coordination body for crisis
management, within which the Crisis Management Center was established.
This was an example from which Macedonia learned the lesson that is, an
example for raising the crisis management problem at higher level and on
the basis of own needs and own national solution. Today, the established
crisis management system with all former dilemmas and contradictions
has become a reality. Namely, a civilian crisis management was established
which provided civil and democratic control on the activities and forces. A
system which needs and can achieve coordination and efficiency to prevent,
limit and resolve future crises. An example, (for some may sound too ambi-
tious) which should be followed by the states that have similar needs and
challenges.
Marina Mitrevska
88
Bibliography
Brecher M. and Winkenfield J., A Study of Crisis, Michigen Press,
2000.
Mitrevska Marina, Krizan menadzment, Evropa 92, Skopje, 2005.
Mitrevska Marina, Krizni menadzment, Filozofski fakultet, Skopje,
2008.
Georgieva Lidija, Krizen menadzment: dilemi za Makedonija, Sovremena
Makedonska odbrana, Skopje, 2004, str.55-68.
Trapans Jan and Phillip Fluri, Defence and Security Sector Governance and
Reform in South East Europe: Insight and Perspectives-Self Assassment
Stydy, 2003, Vol.I-II.
Marina Mitrevska
89
udk 65.012.4:351.78(497.7:4-12)
Ass. Marjan Gjurovski, Ass. Lazar Gjurov*
Macedonian concept and regional
crisis management in south east
Europe
Abstract
The concept of crisis management is a complex of special measures taken
under pressure for resolving the problems caused by the crisis. Crisis means
unstable situation in the political, social or economic affairs, a sudden or
decisive change. This system should eliminate or successfully prevent trans-
formation of the crisis into an armed violence/war.
Crisis management occupies an important place in the new strategic con-
cept of security and defense of NATO. According to the Alliance crises and
conflicts can cause a direct threat to the security of the territory and popu-
lation. Therefore its requires engagement with appropriate combination of
police-military, civilian and political instruments to assist in managing the
crisis, to stabilize post-conflict situations and to support reconstruction.
In the past, Republic of Macedonia had the opportunity from firsthand to
perceive the nature of asymmetric threats and face the consequences of lack
of coordination of national security institucions and services.
Experience tells us that contemporary risks and threats act between
department?s competencies, exceeding the resources and capabilities of
separate government departments and go beyond the boundaries of indi-
vidual states. These threats do not concern only security and defense policy,
but also policies in the domain of other resources: foreign, social and eco-
nomic policy, Healthcare and environmental protection policy. Creating
security system able to cope with these challenges and support the overall
policy involves efficient coordination of all departments at the highest level.
Only in the last few years managing the crisis is a priority topic of the secu-
rity agendas of international, governmental and nongovernmental organi-
zations. The international management of crises, in particular, faced with
threats that require much faster and more coordinated response and strat-
egy for managing crises. Engagement in the prevention, management and
*Ass. Marjan Gjurovski (MA), Faculty of Security-Skopje, Macedonia
Ass. Lazar Gjurov (MA), Military academy „General Mihailo Apostolski“-Skopje, Macedonia
90
post-conflict peace-building by international organizations, governmental
and individual NGOs opened field of questions for which there are few rel-
evant answers (lessons learned). This is one of the reasons why each answer
is under the sign of question mark: would it be more successful than the
previous?
Stated weaknesses impose the urge for taking concrete steps and new ini-
tiatives to build a fully operational system for regional security and crisis
management. Namely, the challenge is that, the existing political will and
mutual understanding can be used to build cooperative capacity to deal
with crises of various kinds, in conditions of limited financial resources. In
addition, funds and equipment can remain in possession of the states, but
to be “declared” and well prepared, and constantly available to deal with
crises in the region of Southeast Europe.
 It is considered the governments of the region to launch an initiative for
Co-operative crisis management in South Eastern Europe, which would
mean implementation of the Strategy for the development of capacities for
crisis management in the region. The adoption and acceptance of the strat-
egy mentioned by all countries in the region would serve to identify priori-
ties utilization of available national funds, and funds allocated for this pur-
pose by international organizations. The initiative should imply supporting
cooperation between the countries of Southeast Europe to prevent and deal
with risks and threats in cases of: organized crime, money laundering, ille-
gal arms trafficking, suspension of corruption and the financing of terrorist
and illegal armed activities, illegal transfer of conventional weapons, illegal
migration, corruption and others.
Keywords: crisis management, NATO, crisis support, region, Southeast
Europe
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
91
Introduction
Crisis Management represents complex of taken measures and activities of
preventive and reactive nature, with which the competent institutions in
the state seek to eliminate all sources of danger to the citizens or to reduce
their effect to tolerable limits. The main task of crisis management is re-
sponse to crisis, i.e. management or management of events (risks and haz-
ards) that can cause occurrence of crisis or a broader crisis condition in the
state or in its lower parts.
Conceptual and normative basis for determining the tasks of crisis man-
agement start from the completely different nature of the challenges and
threats we face today. Namely, the actual risks and dangers, by their nature
are unpredictable, their emergent forms are unrecognizable, and the con-
sequences that they cause are enormous. In the building of the capacities
of crisis management and its mechanisms and capabilities to respond to
contemporary risks and dangers, primary attention is put to the following
elements:
- Timely identiication and assessment of the likelihood and severity of
potential risks and hazards that can endanger citizens and vital values
of the state;
-  Emphasis on function and taking preventive measures to reduce the
strength of the risks identiied by the competent institutions;
-   Planning and conducting comprehensive measures for preparedness of the
institutions, communities and citizens, measures that are implemented in
a highly coordinated and organized process, run by competent authority;
-  Emphasis on the need for high level of inter-sectoral and international
cooperation in all phases of crisis management and crisis situations;
-  Rationality and eiciency in the utilization of resources and capacities
of local and national level;
The concept of crisis management is complex of special measures taken un-
der pressure to resolve the problems caused by crisis. Crisis means unstable
situation in the political, social or economic affairs, with sudden or decisive
change. This system should eliminate or successfully prevent the transfor-
mation of the crisis into an open armed violence / war.
In general crisis management represents new concept and different ap-
proach to the process of dealing with new security challenges. Given the
situation of the completely different nature of the risks that today we are
increasingly facing, crisis management in most of the modern societies is is
based on the principles that are adopted by the collective security systems.
Because of this complex global situation, the crisis management is found
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
92
among top priorities in the security agencies of the UN, EU and NATO.
Macedonia, as well, strives to keep up with them to take, and takes, all nec-
essary measures for implementation of crisis management in implementing
policies for prevention and reducement of risks of accidents and ensuring
conditions for peaceful and secure prosperity for its citizens.
The main objective of establishing crisis management or system for man-
agement with crisis in Republic of Macedonia is the necessity of provid-
ing constant level of consultations and communication between all relevant
stakeholders, decision-making at the highest level, maximum coordination,
timely reaction, efficient and appropriate utilization of he available skills and
resources in case of occurrence of crisis or crisis condition in the country.
Crisis management, as an activity of high public interest, is established for
prevention, early warning and crisis management which represent a risk to
life and health to people and their lives, material and natural and cultural
goods, and general safety of the state. Starting base for landscaping the area
of crisis management, or for crisis management in Macedonia, is located
in the National Conception for Security and Defense, which was passed in
2003 by the Assembly. In it, many views were referred and many recom-
mendations were given for the way of functioning of the system for crisis
management in Republic of Macedonia.
Establishing crisis management is aimed at improving the mechanisms of
national security policy, and the underlying reasons for its implementation
are the following:
-  existence of diversity in the regulation of this area with more laws and
other regulations;
-  Up till now, lack of a separate state body whose function would be juris-
diction of the area of this matter
-  existence of a sectoral approach in assessing situations and lack of a single
assessment of all risks and hazards;
-  liting of coordination and eiciency in the use of resources deployed by
several state institutions.
From these and other reasons, inefficiency appeared in the taking of the
necessary actions by state authorities responsible for implementing the
instruments of security policy of the state. In order to fully regulate this
area, to establish institutional system and achieve the required standards in
regulatory decisions with member states of NATO and the EU, Republic of
Macedonia adopted the Law on Crisis Management. It is the basis for the
regulation of the entire system for crisis management, including: organiza-
tion and functioning, decision making and use of resources, coordination
and cooperation, assessment of danger to the security of the country, plan-
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
93
ning and financing, and other issues of the area of crisis management.
The adopted regulations provided:
-  Improved coordination between national authorities through constant
communication and exchange of information;
-  Fast and eicient response in case of danger to people, their property and
life, and endangering the security of the state of all risks and hazards;
-  Establishment of a separate body whose main function is carrying out
activities related to  crisis management;
-  Coordinated, rational and eicient use of resources in case of crisis and
crisis situations  “crisis situation”  in the state or on  its particular territory,
contrary to the previous “military“ and “extraordinary“ situation,  which
were considered by  the Constitution as the highest legal act in the state.
The term  crisis is defined  as condition caused by the risks and hazards
that may endanger the good health and lives of people and animals, and the
safety of the Republic, for which prevention and / or handling is required
usage of resources of higher volume. The government of the state is legally
able to declare crisis situation  if the risks and hazards are of such nature
that directly threaten the constitutional order and the security of Republic
of Macedonia or any part from it, for part which there are no grounds for
declaration of war or emergency.
Based on the legal framework the Government brings Decision for exist-
ence of a crisis situation and determines the area affected by the crisis situ-
ation and consequently with it, activates the mechanisms for resolving the
crisis. For the adopted decision, the government shall immediately inform
the Parliament and the President of Republic of Macedonia. The Govern-
ment, for the activities related to the decision, within 48 hours of verbal ,
once a week  written  report, informs  the Parliament and the President,
until no later than 30 days after completion of activities determined by the
decision for declaring crisis , prepares and submits written report to the
Parliament and the President. The decision on crisis existence can not last
longer than 30 days. If the crisis continues longer than 30 days, the govern-
ment should seek approval from the Parliament for extension of time or to
propose declaration of war or emergency.
For the first time since the independence of Republic of Macedonia, on the
basis of the law, crisis was proclaimed in July 2007, in order to overcome the
problems that were caused by massive forest fires. The experiences of apply-
ing mechanisms of action which were taken in the designated crisis proved
to be very efficient and highly coordinated measures and actions taken by
all relevant structures in the state     showing high results and successes.
For smooth functioning of the Crisis Management system of Republic of
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
94
Macedonia, decisions proposal and ensuring continuous consultation, co-
ordination,  reaction time, efficiency and proper utilization of available re-
sources in case of crisis,  and providing timely,  quality and realistic assess-
ment of endangerment of the security system of the Republic in the Crisis
Management System according the  Law on Crisis Management  following
bodies are formed: Steering Committee, Group for assessment, Center for
Crisis Management, Regional Centers for Crisis Management Headquarters
and Regional offices.
The Steering Committee is the highest body of the Government which is
entrusted with the coordination and management of the system. It consists
of the Ministers of Interior, health, transportation, defense, foreign affairs
and head of the group for assessment. In the work of the steering com-
mittee, the legislator foresaw the participation of a representative of the
Parliamentary Committee on Defense and Security and a representative of
the President of the country. In accordance to an Article from the Law, the
proposal to the Steering Committee for setting up? Crisis conditions may
be submitted by an official who is in charge of some organ in the state ad-
ministration, a member of the steering committee, the head of the group for
assessment and the director of the Center for Crisis Management. Steering
Committee reviews the proposal and proposes to the Government to estab-
lish the existence of conditions for declaring crisis situation and area which
is affected by the crisis. Accordingly, they give the proposal for activation
of mechanisms for its resolution in accordance with the law. The steering
committee is led by a person of the internal structure that is appointed by
the government.
The Group for assessment is government body that continuously conducts
assessment of the risks and dangers to the security of the republic, and pro-
poses measures and activities for their perception, early warning and man-
agement with crisis situation. The Group for assessment is composed by:
Directors of the Bureau of Public Security, the office for Security and Coun-
terintelligence, Intelligence Agency, the Centre for Crisis Management, the
Directorate for Protection and Rescue Service, the service for Security and
Intelligence of the Ministry of Defense of  Republic of Macedonia. If neces-
sary, according to the needs, other representatives can be invited to join
The Center for Crisis Management is responsible for providing full or-
ganizational, administrative and professional support to the bodies and en-
tities in the system for crisis management. Its core competencies consist
of: ensuring continuity in the inter-sectorial and international cooperation,
consultation and coordination in crisis management, preparation and up-
dating of a single assessment of all risks and hazards to the security of the
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
95
republic, proposing measures and activities to resolve the crisis situations
and execution of other things.
Security through crisis management
The strategic concept of defense and security of the Member States of the
Organization of the North Atlantic Treaty in the part of basic objectives and
principles indicates that contemporary security environment contains wide
and evolutionary set of challenges to the security of the territory and popu-
lations of NATO. In order to allow their security, the Alliance must and will
continue to effectively meet the three essential tasks, which all contribute
to the protection of NATO members, and which, are always in  consistence
with the international law.
NATO has a unique and solid set of political and military capabilities to
deal with the entire spectrum of crisis-before, during and after the end of
the conflicts. NATO will actively engage the appropriate combination of
these political and military instruments to assist in managing ongoing cri-
ses that have the potential to affect the security of the Alliance before they
escalate into conflicts; to stop ongoing conflicts affecting the security of the
Alliance, and to help consolidate stability in post-conflict situations when
it contributes to the Euro-Atlantic security.
Crises and conflicts outside NATO borders can cause a direct threat to the
security of territory and populations of the Alliance. Therefore, NATO will
engage where and when necessary to prevent crises, to manage a crisis, to
stabilize post-conflict situations and to support reconstruction. The les-
sons learned from NATO operations, particularly in Afghanistan and the
Western Balkans; clearly indicate that effective crisis management requires
a comprehensive political, civilian and military approach. The Alliance will
actively engage along with other international actors before, during and
after crises for encouraging cooperative analysis, planning and implemen-
tation of activities on the ground, in order to maximize the coherence and
effectiveness of the overall international effort.
The best way to manage conflicts is to prevent them. NATO will continu-
ously monitor and analyze the international environment in order to an-
ticipate possible crises, and, where appropriate, take active steps to prevent
them escalating into larger effects. When conflict prevention will prove to
be unsuccessful, NATO will be ready and able to manage the ongoing hos-
tilities. The Alliance has a unique capacity for crisis management, including
the one and single ability to deploy and maintain large military forces on
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
96
the ground. NATO-led operations have demonstrated the Alliance incalcu-
lable contribution to international efforts of conflict management.
Even when the conflict ends, the international community often must pro-
vide continuous support to create conditions for lasting stability. NATO
will be ready and able to contribute for stabilization and reconstruction, in
close cooperation and consultation with other relevant international actors
wherever possible.
In order to achieve effectiveness in the full spectrum of crisis management,
the following should be done:
-  To promote sharing of intelligence information with NATO in order to
be better predicted when crises may occur, and best ways how to prevent
their occurrence;
-  To build on the doctrine and military capabilities for expeditionary op-
erations, including operations against insurgents, as well as operations
for stabilization and reconstruction;
-  from adequate, but modest capability for civilian crisis management to
more efectively connecting  with civilian partners, upgrade of the  lessons
learned from NATO  lead operations. his ability can be used for plan-
ning, deployment and coordination of civilian activities until conditions
allow such a transfer of such responsibilities and tasks to other actors;
-  To improve integrative civil-military planning for the full spectrum of
crises;
-  To develop capacity for training and development of local forces in crisis
areas, in order for local authorities to be able to maintain security, as
soon as possible, without international support;
-  Identify and train civilian experts from Member States, available for
quick deployment by the Allies for speciic missions ,civilian experts
that can work together with the military personnel and civilian experts
from partner countries and institutions;
- To expand and intensify political consultations among the Allies, and
with the partners, on a regular basis, as well ad dealing with all phases
of one crisis-before, during and ater.
Regional Crisis Management
Only in the last few years managing the crisis is a priority topic of the secu-
rity agendas of international, governmental and nongovernmental organi-
zations.  The international management of crises, in particular, had faced
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
97
with threats that require much faster and more-coordinated response and
strategy for managing crises. Engagement in the prevention, management
and post-conflict peace-building by international organizations, specific
governmental and individual NGOs opened a field of questions for which
there are little relevant answers (lessons learned). This is one of the reasons
why each future answer is under the sign of the question (under a question
mark?): Would it be more successful than the previous?
The stated weaknessesses impose the need for taking concrete steps and
new initiatives to build a fully operational system for regional security and
crisis management. Namely, the challenge is that, the existing political will
and mutual understanding can be used to build cooperative capacities for
dealing with crises of various kinds, in conditions of limited financial re-
sources. In addition, funds and equipment can remain in possession of the
states, but to be “declared” and well prepared, as well as constantly available
to deal with crises in the region of Southeast Europe.
It is considered for the governments of the region to launch an initiative
for Co-operative crisis management in South Eastern Europe, which would
mean implementation of the Strategy for the development of capacities for
crisis management in the region. The adoption and acceptance of the strat-
egy mentioned by all countries in the region would serve to identify prior-
iterities for utilization of available national funds, as well as funds allocated
for this purpose by the international organizations.
Such an initiative would mean a concrete contribution to the countries
of Southeast Europe to the capacities of the European Union, in terms of
achieving the Petersburg’s tasks. On the other hand, the expansion of mili-
tary cooperation between the countries of Southeast Europe will facilitate
the development and sustainability of cooperative regional capacities to
deal with different kinds of security risks and challenges: natural and tech-
nological disasters, air, rail and ferry disasters, pandemics, and Massive ref-
ugee crises, primarily a result of armed conflicts and lack of early warning.
The initiative should mean support of the cooperation between the coun-
tries of Southeast Europe to prevent and deal with risks and threats in cases
of: organized crime, money laundering, illegal arms trafficking, termina-
tion of the corruption and of the financing of terrorist and illegal armed
activities, Illegal transfer of conventional weapons, including light weap-
ons, ammunition and mine-explosive devices, illegal migration particularly
linked with organized crime, corruption and else.
This initiative should be viewed in terms of benefits from cooperative ap-
proach to crisis management, expressed as contribution to reducing the
risks to stability and security in Southeast Europe and also promototion of
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
98
commonly accepted political standards or codes of conduct in times of cri-
sis. Wide cooperation in crisis management, expressed through the imple-
mentation of the strategy and doctrine for dealing with crises, through one
totally transparent way, will contribute to building trust between govern-
ments and peoples of Southeast Europe and the realization of the principles
of economy in intergovernmental cooperation, as well as use of military
and civilian capabilities for crisis management.
Regional capacity for cooperative crisis management should be understood
as capacity for the use of regional potentials for preventing, combating and
managing the consequences of crises of various kinds. Broader interpre-
tation of regional capacity involves the use of its potentials and support
operations outside the region. Potentials and opportunities of the region-
al capacity should be determined with political decision of all countries,
which basically depend on the crisis scenarios that hold varying intensity
and scope.
Conclusion
We live in a time characterized by great dynamism and expressed globaliza-
tion in communication and movement of people worldwide. Rapid tech-
nological development and application of high scientific achievements in
various fields hold extremely positive impact on the quality of the living
standards in great part of the world. But at the same time, contemporary
civilization faces major challenges, which are more likely to endanger peo-
ple’s life and health, environmental, material, cultural and other wealth of
the country.
History abounds with many accidents and disasters, which unfortunate-
ly have caused unforeseeable consequences and great suffering of human
civilization. Such phenomena are not rare even today, because, as ever, the
world mobilize and undertake joint efforts to reduce the effects of such
phenomena, which are becoming more frequent, more aggressive and cause
great casualties and material losses, on all continents.
The modern world is increasingly facing non-traditional types and forms
of risks such as terrorism with world-scale, drug trafficking, arms and peo-
ple, threats of using weapons for mass destruction, infectious diseases, and
epidemics of greater extent, unemployment, and poverty consequences of
global climate changes, natural hazards and disasters from natural phenom-
ena, environmental degradation, technological disasters and more. Their
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
99
main characteristic is that they know no national boundaries and they hold
global impacts.
Large international organizations as UN, EU, and NATO in the framework
of their institutional mechanisms are devoting bigger attention to plan-
ning and taking concrete measures and activities aimed at preventing and
reducing risks of accidents and disasters worldwide. We live in a decade
(2005-2015) which the UN, as the world largest organization, dedicated to
strengthening the resilience of nations and communities against the more
frequent phenomena of various accidents and disasters. Mankind has always
lived and will live in the presence of various sources of insecurity; dangers
that are surrounding us are constantly changing and, unfortunately, cause
greater sufferingings, consequences and damages. Mutual commitment is
to better introduce them in order to be more prepared when facing them.
Literature
Manual “System for Crisis Management“. Project for strengthening the ca-
pacities of the Center for Crisis Management, funded by the Government
of Japan and the Program for Development of the United Nations, UNDP,
Skopje 2010
Zoran Ivanovski “Development of cooperative crisis management capaci-
ties in Southeast Europe”  Collection “Managing the Crisis in Macedonia”,
Associate number of Contemporary Macedonian Defense, Ministry of De-
fense of the Republic of Macedonia, Skopje (111-119), 2005
“Crisis management”, Proceedings No. 2, Center for Crisis Management of
the Republic of Macedonia, Skopje 2008
Mitrevska Marina, “Crisis Management”, Macedonian treasury, Skopje 2005
Marjan Djurovski, Lazar Gjurov
100
udk 6[65.012.4:351.78]:81

811.163.42’276.6:[65.012.4:351.78]
Mr. sc. Jadranka Majić, mr. sc. Marina Manucci*
Jezična analiza prevedenice
‘krizno upravljanje’
Sažetak
Krizno upravljanje kao novi aspekt poslovanja javlja se u gospodarstvu
nakon Domovinskoga rata, a aktualizira u kontekstu gospodarske krize,
katastrofa izazvanim klimatskim promjenama i antropogenim djelovanjem,
kao i porasta različitih oblika terorizma u svijetu. To je i u lingvističkome
smislu relativno novo područje koje nema ustaljeni temeljni naziv, nego je
u paralelnoj uporabi više njegovih inačica. Naziv krizno upravljanje doslov-
na je prevedenica anglizma crisis management odnosno emergency man-
agement. U novije se vrijeme rabe i nazivi upravljanje krizom, upravljanje
krizama te upravljanje u kriznim uvjetima, odnosno njihove inačice. Od
naziva u široj uporabi potrebno je odabrati i predložiti jednoznačni naziv
koji je najprimjereniji hrvatskome jezičnom sustavu.

Ključne riječi: krizni menadžment, krizno upravljanje, upravljanje krizom,
posuđenica, prevedenica
* Mr. sc. Jadranka Majić, Hrvatska kontrola zračne plovidbe d.o.o., mr. sc. Marina Manucci,
Veleučilište Velika Gorica
101
Uvod
Krizno upravljanje sustavni je i kontinuirani proces predviđanja, planiran-
ja, pripreme i djelovanja u uvjetima različitih oblika ugroze ljudi, okoliša
ili proizvodnog procesa, bilo na razini pojedinca, skupine ili cjelokupne
zajednice.1 Ovaj je izraz nastao na temeljima izrazâ civilna obrana koji se
svojedobno odnosio na zaštitu civila od vojnog napada i civilna zaštita koji
danas ima široku uporabu unutar Europske unije i odnosi se na zaštitu civ-
ilnog stanovništva u prirodnim i antropogenim nesrećama, s naglaskom na
sveopću sigurnost.
Kao novi aspekt poslovanja u gospodarstvu nakon Domovinskoga rata,
krizno upravljanje aktualizira se u kontekstu gospodarske krize, katastrofa
izazvanim klimatskim promjenama i antropogenim djelovanjem, kao i po-
rasta različitih oblika terorizma u svijetu. To je i u jezičnome smislu rela-
tivno novo područje koje nema ustaljeni temeljni naziv niti stručnu ter-
minologiju, nego je u paralelnoj uporabi više izraza. Budući da je dosta
stručne literature iz ovoga područja napisano na engleskome ili prevedeno
s engleskoga, tako je i nazivlje pod njegovim snažnim utjecajem. Sam izraz
krizno upravljanje doslovna je prevedenica anglizma2 crisis management
odnosno emergency management, a u praksi se rabi i niz njegovih inačica,
od kojih neke navodimo u sljedećim definicijama:
„Upravljanje u krizama (upravljanje u izvanrednim situacijama)3 je disci-
plina koja se bavi rizicima i njihovim izbjegavanjem. Uključuje pripreme za
katastrofe prije nego se one dogode, odgovor na njih (npr. hitna evakuaci-
ja, karantena, masovna dekontaminacija itd.), kao i potporu društvu te
njegovu ponovnu izgradnju nakon prirodnih ili antropogenih nesreća.
Općenito govoreći, svako upravljanje u krizama kontinuirani je proces u
kojem svi pojedinci, grupe i zajednice upravljaju rizicima radi izbjegavanja
ili ublažavanja učinka katastrofa koje nastaju navedenim rizicima.
Upravljanje u kriznim uvjetima4 je postupak odlučivanja o potrebi po-
duzimanja odgovarajućih mjera zaštite i spašavanja stanovništva, imo-
vine i okoliša odnosno oblik zapovijedanja postavljen na principima
1 http://hr.wikipedia.org/wiki/Upravljanje-u-kriznim-situacijama
2 U lingvističkoj se literaturi paralelno rabe izrazi anglicizam, koji je istovjetan nazivu za preuzetu
englesku riječ u ostalim svjetskim jezicima (Filipović 1990:16) i anglizam koji je terminološki
prihvatljiviji i sukladan ostalim hrvatskim nazivima za jezičnu jedinicu preuzetu iz nekoga jezika
(Mihaljević 1994:16), npr. germanizam, latinizam itd., pa se zato rabi u ovome članku.
3 http://hr.wikipedia.org/wiki/Upravljanje-u-kriznim-situacijama
4 Državni plan i program mjera zaštite od ionizirajućeg zračenja te intervencija u slučaju izvan-
rednog događaja.
Jadranka Majić, Marina Manucci
102
jednonadređenosti i subordinacije koji obuhvaća i informiranje lokalne
i opće javnosti o nastalom izvanrednom događaju, kao i davanje uputa o
mjerama zaštite i spašavanja koje se poduzimaju.
Uspješno upravljanje krizom5 uključuje nekoliko koraka: analizu potenci-
jalnih problema i slabosti, planiranje aktivnosti u slučaju krize, određivanje
kriznih timova za sprečavanje i rješavanje krize odnosno za djelotvorno
upravljanje krizama i njihovo kontinuirano usavršavanje.
Krizni menadžment6 uključuje sve funkcije sigurnosti (zaštita, obrana i
spašavanje), kao i sva područja sigurnosti (zaštita na radu, zaštita od požara
i eksplozija, zaštita okoliša, tjelesna i tehnička zaštita osoba i imovine, civil-
na zaštita, zatim obrana i zaštita informacijskih sustava, financijska zaštita,
osiguranje i sl.) te funkcije i uloge menadžmenta, kao i međunarodne norme
za sustave upravljanja sigurnošću, rizicima i kontinuitetom poslovanja.“
Budući da je jednoznačnost važna u komunikaciji, pokušat ćemo analizirati
postojeće nazivlje i predložiti naziv koji je najprimjereniji ovome području
i hrvatskome jezičnom sustavu.
1. Jezično posuđivanje
Poznato je da svaki jezik može posuđivati riječi koje označavaju nove pred-
mete i pojave, a taj proces počinje transferom modela odnosno riječi iz
jezika davatelja u jezik primatelj, pri čemu dolazi do njegove prilagodbe
sustavu jezika primatelja na različitim jezičnim razinama, odnosno pri-
marne i sekundarne adaptacije te nastanka kompromisne replike, oblika
koji sadrži elemente obaju jezika i na kraju replike ili posuđenice.7 Proces
posuđivanja završava kada se posuđenica u potpunosti integrira u sustav
jezika primatelja.
Tako se, kao rezultat jezičnoga posuđivanja, u hrvatskome kao jeziku pri-
matelju pojavljuju:
- prevedenice ili kalkovi8 - riječi koje nastaju reprodukcijom unutrašnje
strukture, ali ne i vanjskoga oblika stranoga modela domaćim riječima
(npr. krizni menadžment, krizno upravljanje);
- posuđenice ili primljenice odnosno replike - riječi stranoga podrijetla koje
je književni jezik prihvatio, osobito ako nemaju odgovarajućih zamjena
5 http://wmd.hr/rjecnik-pojmovi-u/web/upravljanje-krizom
6 Menadžment i sigurnost (2009:1)
7 Filipović (1986:38, 55).
8 od francuskog calquer - kopirati.
Jadranka Majić, Marina Manucci
103
(npr. autopilot, ruta, operativna licenca, hidroplan);
- tuđice ili barbarizmi - strane riječi za koje postoji zamjena pa ih književni
jezik ne prihvaća (npr. rezimé, operabilan, konzalting, briing);
- internacionalizmi ili međunarodnice odnosno europeizmi - posuđenice
koje u više jezika imaju isto osnovno značenje i u svojoj osnovi isti izraz
riječi (npr. shema, optimalan, maksimalan, radio, politika).9
2. Jezična analiza
Jezično je posuđivanje prisutno u velikoj mjeri i na području kriznoga up-
ravljanja, što potvrđuje niz posuđenica različitih kategorija koje su u pa-
ralelnoj uporabi. Da bi se odredilo koje su od njih najzastupljenije, prove-
dena je kratka jezična analiza inačica temeljnoga naziva krizno upravljanje
koji se rabe na Internetu. Analiza je provedena 14. siječnja 2011. i zabilježeni
su sljedeći pojavni oblici temeljnoga naziva:
9 Turk (1993:39).
Jadranka Majić, Marina Manucci
104
Jadranka Majić, Marina Manucci
105
Jadranka Majić, Marina Manucci
106
Zabilježeno je četrdeset šest različitih sintagmi i njihovih izvedenica od
kojih ćemo ovdje analizirati one koje se na području kriznoga upravljanja
najčešće rabe ili su u kontekstu jezičnoga posuđivanja najzanimljivije. Kao
polazište analize uzet ćemo njihove definicije:10
1. doslovna prevedenica je svaka riječ u kojoj je provedena potpuna sup-
stitucija stranih sastavnica domaćim elementima, kao što je izraz krizno
upravljanje11 i njegove izvedenice, npr. krizni upravitelj.
    Da je riječ o doslovnoj prevedenici, potvrđuje i njezina pojava u više jezika.
Tako je ekvivalentni izraz za anglizam crisis management u njemačkome
Krisenmanagement, u francuskome la gestion des crises, u španjolskome
gestión de crisis , a u talijanskome gestione delle crisi.
2. poluprevedenica je svaki, obično dvočlani, izraz u kojem je jedna sas-
tavnica preuzeta u izvornome obliku, a druga prevedena po uzoru na
model iz jezika davatelja, kao što je izraz krizni management ili krizni
menadžment, sa stranom sastavnicom na kraju sintagme12 i izvedenice
krizni manager, krizni menadžer, manager krize ili menadžer krize.
3. djelomična prevedenica je svaka riječ odnosno izraz s jednim elemen-
tom prenesenim doslovno iz stranoga jezika, a drugim slobodno, što je
rezultiralo novostvorenim oblikom kao nepreciznom reprodukcijom
stranoga uzora, kao što su izrazi upravljanje opasnostima ili upravljanje
katastrofama. Ovdje se postavlja pitanje izvornoga naziva, budući da
nismo sigurni jesu li govornici izraz crisis management poistovjetili sa
sintagmama hazard management ili disaster management.
4. neologizam ili novotvorenica je svaki novi domaći izraz koji je stvoren
prema stranome uzoru i mogućnostima domaćega vokabulara, ne oponaša
strani predložak i predlaže se kao njegov ekvivalent ili zamjena, sukladno
purističkim zahtjevima hrvatskoga jezika, kao što su prevedenice up-
ravljanje krizom, upravljanje krizama, upravljanje u kriznim uvjetima,
upravljanje u izvanrednim situacijama, upravljanje u hitnim situacijama
itd. Od duljih se izraza teže rade izvedenice odnosno sintagme, pa se teže
uklapaju u govoreni jezik, npr. studij upravljanja u kriznim uvjetima,
stručni prvostupnik inženjer upravljanja u kriznim uvjetima ili upravitelj
u krizama.
Posuđenice su naglasno, glasovno i sklonidbeno prilagođene sustavu hr-
vatskoga jezika, dok tuđice krše njegova fonološka i morfološka pravila,
10 Muhvić-Dimanovski (1992:141-145).
11 U jezičnome smislu, glagoli upravljati i rukovoditi su nesvršeni neprelazni glagoli, bez objekta
u akuzativu i po značenju su sinonimi (Anić, 2003:1255, 1676), pa ćemo stoga ovdje rabiti samo
glagol upravljati.
12 spoj dviju ili više riječi u jednu sintaktičku cjelinu (Anić, 2003:1402).
Jadranka Majić, Marina Manucci
107
bilo neprilagođenim glasovnim skupom, tuđim načinom tvorbe ili vrstom
naglaska,13 u što se naziv menadžment uklapa neprilagođenim načinom
tvorbe i glasovnim skupom (-ment). Prema tome terminološkom načelu
posuđenice se upotrebljavaju samo onda kada za njih nemamo ekvivalentne
nazive u hrvatskome, što se ne može odnositi na područje kriznoga upravl-
janja, budući da imamo dovoljno izraza koji bi bili potencijalna zamjena za
posuđenice.
Fonološki oblik replike odnosno posuđenice određuje se prema izgovoru ili
ortografiji modela. Ta pojava dokazuje različiti stupanj njihove adaptacije
u morfološki sustav hrvatskoga jezika i nužan je proces u stvaranju preve-
denica, a ujedno potvrđuje da se radi o prevedenici.14 Tako je model crisis
management u procesu integracije u hrvatski kao jezik primatelj prolazio
kroz dvije vrste adaptacije: primarnu, koja je obuhvaćala transfer modela
sve do integracije u hrvatski jezični sustav i sekundarnu, koja se odnosila
na njegove daljnje jezične promjene.15
Na taj je način na stupnju primarne adaptacije poluprevedenica krizni man-
agement sa stranom sastavnicom prenesenom u izvornome obliku postup-
no prešla u poluprevedenicu krizni menadžment u kojoj je morfološka
adaptacija sastavnice menadžment provedena prema načelima hrvatskoga
jezika, dok je fonološki oblik replike određen prema izgovoru. Iz nje je
konačno na stupnju sekundarne adaptacije modela izvedena doslovna pre-
vedenica krizno upravljanje.
Različite stupnjeve morfološke adaptacije dokazuje i sljedeći primjer. Na
stupnju primarne adaptacije modela od poluprevedenice management u
krizi, sa stranom morfološki neadaptiranom sastavnicom na početku, do-
bili smo izraz menadžment u krizi, poluprevedenicu s morfološki adap-
tiranom sastavnicom, a nakon toga niz doslovnih prevedenica odnosno
neologizama: upravljanje u krizi/krizama > upravljanje krizom/krizama >
upravljanje u kriznim uvjetima > upravljanje u kriznim situacijama, što je
rezultat sekundarne adaptacije modela u hrvatski kao jezik primatelj.
Neki od navedenih izraza koji se paralelno rabe na području kriznoga up-
ravljanja teže se prihvaćaju u svakodnevnoj komunikaciji, što potvrđuje i
čestoća njihove uporabe. Paralelna uporaba nazivlja prisutna je u svakod-
nevnoj komunikaciji, medijima i u stručnoj literaturi, čime se odražava
osobni stav govornika prema neprihvaćanju prevedenica odnosno njihovo
13 Filipović (1990:28-29).
14 Muhvić-Dimanovski (1986:247).
15 Filipović (1986:53-58).
Jadranka Majić, Marina Manucci
108
opće neprihvaćanje u jeziku ove struke, a to potvrđuju sljedeći naslovi:
Civilna izvanredna stanja i krizno upravljanje,16
Krizni menadžment,17
Krizni menadžment gradova,18
Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima19
Psihologija u kriznom upravljanju,20
Što je to upravljanje u krizama,21
Traže se optometristi, krizni menadžeri i automehatroničari,22
Uloga i djelovanje Mađarske udruge civilne zaštite u prevenciji i upravljanju
u slučajevima katastrofa,23
Upravljanje kriznim situacijama,24
Vođenje i upravljanje u kriznim situacijama.25
Paralelna uporaba različitih oblika prevedenica i njihovih izvedenica prisut-
na je i u nazivima:
- studija, npr. Stručni studij upravljanja u kriznim uvjetima i Specijalistički
diplomski stručni studij kriznog menadžmenta na Veleučilištu Velika
Gorica,
- struka i zanimanja, npr. stručni prvostupnik inženjer upravljanja u
kriznim uvjetima, stručni specijalist inženjer kriznog menadžmenta,
krizni upravitelj, upravitelj u krizama, krizni manager, krizni menadžer,
manager krize, menadžer krize itd.
- stručnih konferencija, npr. Dani kriznog upravljanja, Krizni menadžment,
Upravljanje u kriznim situacijama u 21. stoljeću itd.
- institucija, npr. Međunarodno udruženje upravitelja u krizama (Interna-
tional Association of Emergency Managers - IAEM) ili Ured za upravljanje
u hitnim situacijama.
Kod utvrđivanja prioriteta u uporabi istoznačnih naziva u nekoj struci pola-
zi se od određenih terminoloških načela koja se isto tako mogu primijeniti i
za sređivanje nazivlja na području kriznoga upravljanja. Pri tome, prednost
u uporabi trebaju imati:
a)  domaće riječi,
16 Mihaljević, B.
17 Sučević, D.
18 Toth, I., Čendo Metzinger, T.
19 Novak, B.
20 Pastuović Terze, I., Trut, V
.
21 Molak, B.
22 http://www.poduzetnistvo.org
23 Endrődi, I.
24 Luecke, R.
25 Mihaljević, B., Toth, I.
Jadranka Majić, Marina Manucci
109
b) nazivi koji su usklađeni s fonološkim, morfološkim, tvorbenim i
sintaktičkim sustavom hrvatskoga književnog jezika,
c) nazivi latinskog i grčkog podrijetla pred nazivima iz ostalih jezika,
d) rašireniji, prihvatljiviji i kraći nazivi,
e) nazivi od kojih se lakše izvode tvorenice,
f) nazivi sukladni pojmu kojem su pridruženi, o čemu odlučuje predmetni
stručnjak.26
Ova načela odražavaju tendenciju jezične čistoće ili purizma koji je u većoj
ili manjoj mjeri prisutan u gotovo svakome jeziku, pa tako i u hrvatskome.
Najčešće se definira kao otpor prema velikome broju posuđenica odnosno
prevedenica, ali uključuje i pozitivni aspekt koji se manifestira kao akti-
viranje tvorbenih mogućnosti vlastitoga jezika i nužan je preduvjet za
stvaranje prevedenica. Pri tome razlikujemo spontani purizam kao sinonim
za jezičnu kulturu i dogmatski purizam koji se manifestira kao isključivost
prema tuđicama.27
U pravilu, domaća riječ ima prednost pred usvojenicom, posuđenicom i na
kraju tuđicom. Slijedom toga, možemo zaključiti da se tuđice i posuđenice
upotrebljavaju samo onda kada za određene pojmove nemamo dobrih
domaćih riječi ili ih ne možemo načiniti, dok se strani nazivi mogu nalaziti
u hrvatskome znanstvenom tekstu pisani u navodnicima ili kurzivom, ali se
ne smiju prihvatiti kao hrvatski nazivi, kao npr. tuđica management.
Ako od navedenih načela izdvojimo ona koja možemo potkrijepiti primjer-
ima iz analize, proizlazi da se i na području kriznoga upravljanja u skladu
s purističkom tradicijom i tendencijama hrvatskoga jezika prednost može
dati raširenijem, prihvatljivijem i kraćem domaćem izrazu. U tu kategoriju
možemo svrstati nazive krizno upravljanje i upravljanje krizom/krizama jer
su u potpunosti prilagođeni jezičnome sustavu hrvatskoga i odražavaju nje-
gova puristička načela.
Naziv krizno upravljanje ima sve predispozicije da bude usvojen kao najprim-
jereniji naziv jer svojom kratkoćom i potpunom jezičnom integriranošću
zadovoljava najvažnije od navedenih načela, dok se od naziva upravljanje
krizom i upravljanje krizama teže rade izvedenice, kao i od neologizama
upravljanje u kriznim uvjetima, upravljanje u kriznim situacijama, upravl-
janje u izvanrednim situacijama itd., koji se zbog duljine teže integriraju u
govoreni jezik i sprečavaju nesmetano odvijanje komunikacije.
Svaka od navedenih prevedenica treba proći određeno razdoblje prilagodbe
u kojem je treba prihvatiti što veći broj govornika. Koji će od predloženih
26 Mihaljević (1998:77-79).
27 Katičić (1971:89).
Jadranka Majić, Marina Manucci
110
naziva zaživjeti, ovisi o nizu čimbenika, prije svega o broju korisnika koji
će ga rabiti i na taj način postupno popularizirati,28 kao i o njegovoj zastu-
pljenosti u akademskoj zajednici, stručnoj literaturi i različitim medijima.
Zaključak
Na području kriznoga upravljanja zabilježen je veliki broj inačica temelj-
noga naziva, od kriznoga menadžmenta, upravljanja krizom ili krizama
do upravljanja u kriznim uvjetima, upravljanja u izvanrednim situacijama,
upravljanja opasnostima, rukovođenja krizom i niza drugih prevedenica
odnosno neologizama koji su u paralelnoj uporabi, bilo u svakodnevnoj ko-
munikaciji, medijima ili u stručnoj literaturi. Ta je pojava odraz osobnoga
stava govornika prema neprihvaćanju prevedenica, kao i tendencije njiho-
voga općeg neprihvaćanja u jeziku ove struke. Budući da je jednoznačnost
jedan od temeljnih načela komunikacije, potrebno je predložiti naziv koji
bi sukladno terminološkim načelima najbolje odgovarao ovome području
djelatnosti.
Prema navedenim načelima, prioritet u uporabi stručnoga nazivlja treba-
ju imati rašireniji, prihvatljiviji i kraći domaći nazivi koji su usklađeni s
fonološkim, morfološkim, tvorbenim i sintaktičkim sustavom hrvatskoga
književnog jezika. Posuđenice se trebaju upotrebljavati samo onda kada za
njih nemamo ekvivalentne nazive u hrvatskome, što se ne može odnositi na
područje kriznoga upravljanja, budući da imamo dovoljno izraza koji bi bili
potencijalna zamjena za posuđenice.
Od naziva koji se rabe u našem području, izraz krizno upravljanje ima
sve predispozicije da bude usvojen kao najprimjereniji naziv jer svojom
kratkoćom i potpunom jezičnom integriranošću zadovoljava najvažnija
terminološka načela i odražava purističke stavove hrvatskoga jezika, dok
se od naziva upravljanje krizom i upravljanje krizama teže rade izveden-
ice, kao i od dugačkoga izraza upravljanje u kriznim uvjetima te ostalih
prevedenica: upravljanje u kriznim situacijama, upravljanje u izvanrednim
uvjetima, upravljanje u izvanrednim situacijama itd.
Svaka od navedenih prevedenica treba proći određeno razdoblje prilagodbe
u kojem će je prihvatiti određeni broj govornika i postupno popularizirati.
Usvajanje nekog od predloženih naziva ovisit će o nizu čimbenika, prije
svega o broju korisnika, učestalosti uporabe i o njegovoj zastupljenosti u
28  Majić (2007:104).
Jadranka Majić, Marina Manucci
111
akademskoj zajednici, stručnoj literaturi i medijima. Predmetni stručnjaci
mogu zaključno od Vijeća za normu hrvatskoga standardnog jezika zatražiti
stručno mišljenje i prijedlog naziva koji bi najprimjerenije odražavao nji-
hovo područje rada.

Literatura
Anić, V.: Veliki rječnik hrvatskoga jezika. Novi Liber, Zagreb, 2003.
II. međunarodna konferencija „Dani kriznog upravljanja“. Zbornik radova,
Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2009.
Filipović, R.: Teorija jezika u kontaktu: uvod u lingvistiku jezičnih dodira.
JAZU – Školska knjiga, Zagreb, 1986.
Filipović, R.: Anglicizmi u hrvatskom ili sprskom jeziku: porijeklo – razvoj
– značenje. JAZU – Školska knjiga, Zagreb, 1990.
Katičić, R.: O purizmu. U: Jezik, 1973/74, br. 3-4, 84-90.
Luecke, R.: Upravljanje kriznim situacijama. Zgombić & partneri, Zagreb,
2005.,
Majić, J.: Utjecaj engleskoga na hrvatski jezik zrakoplovne struke. Magistar-
ski rad, Filozofski fakultet, Zagreb, 2007.
Menadžment i sigurnost. Zbornik radova IV. znanstveno-stručne konferen-
cije s međunarodnim djelovanjem, Hrvatsko društvo inženjera sigurnosti,
Visoka škola za sigurnost, Čakovec, 2009.
Mihaljević, B., Toth, I.: Vođenje i upravljanje u kriznim situacijama.
U: Menadžment i sigurnost, III. znanstveno-stručna konferencija s
međunarodnim djelovanjem. Hrvatsko društvo inženjera sigurnosti, Vi-
soka škola za sigurnost, Čakovec, 2007., 209-217.
Mihaljević, M.: Anglizam ili anglicizam?. U: Jezik, 1994., god. 41, br. 4, 114-
116.
Mihaljević, M.: Terminološki priručnik. Hrvatska sveučilišna naklada, Za-
greb. 1998.
Molak, B.: Što je to upravljanje u krizama. Ekonomija/Economics, 2007., 13
(2), 419-444.
Muhvić-Dimanovski, V.: O paralelnoj uporabi posuđenica i njihovih preve-
denica. U: Filologija, 1986., knj. 14, 247-253.
Muhvić-Dimanovski, V.: Prevedenice – jedan oblik neologizama. Rad Hr-
vatske akademije znanosti i umjetnosti, 1992., knj. 446, 93-205.
Muhvić-Dimanovski, V.: Neologizmi : problemi teorije i primjene. FF press,
Zagreb. 2005.
Jadranka Majić, Marina Manucci
112
Novak, B.: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima: priručnik za
krizne odnose s javnošću. Binoza Press, Zagreb, 2001.
Sučević, D.: Krizni menadžment: vodič kroz planiranje, prevenciju i opora-
vak, s primjerima iz prakse. Lider, Zagreb, 2010.
Turk, M.: Leksički i semantički kalkovi u hrvatskome jeziku. U: Fluminen-
sia, 1993., br. 1-2, 39-48.
Propisi
Državni plan i program mjera zaštite od ionizirajućeg zračenja te interven-
cija u slučaju izvanrednog događaja. Narodne novine, br. 49/2008.
Internetske stranice
http://www.poduzetnistvo.org/news/traze-se-optometristi-krizni-menadz-
eri-i-automehatronicari
http://wmd.hr/rjecnik-pojmovi-u/web/upravljanje-krizom
http://www.vecernji.hr/.../validus/
http://hr.wikipedia.org/wiki/upravljanje-u-kriznim-situacijama
Linguistic analysis of the loan translation ‘crisis
management’ in Croatian
Abstract
Crisis management as a new aspect of business occurred in the national
economy after the Homeland War, and has been actualised in the context
of economic crisis, disasters caused by climatological changes and human
activity, and the increase of various types of terrorism in the world as well.
In linguistic terms, it is also a new field where the basic term has not been
defined yet, and a number of its variants have been in parallel use. The
equivalent for the term ‘crisis management’ or ‘emergency management’ in
Croatian is a loan translation, which has many variant forms. From the
terms in conventional use it is necessary to select and propose a monosemic
term which is most approproate to Croatian lingustic system.
Keywords: crisis management, loan, loan translation
Jadranka Majić, Marina Manucci
113
udk [65.012.4:351.78]:340.134(497.5)
Alen Stranjik, mag. ing. aeronaut.,
Željko Dobrović, D. Sc., Ivan Toth, M. Sc.*
 Analysis and Optimization of Legisla-
tive Regulations Based on the Model of
Crisis Management System
Abstract
Croatia has organized her crisis management based on the existing en-
tities responsible for individual emergency situations in such a way that
these bodies have kept their previous normative legal frames. Parallel to
this situation a new legal regulation has been brought which should have
established a general concept of the crisis management system and har-
monised the functioning of its elements. However, numerous disparities,
redundancies and lack of logic in the system have been noticed. This work
will harmonise the legislative regulations and organisational documents of
the crisis management system with its operational technology in order to
achieve a maximally efficiency.
Keywords: crisis management, optimization, harmonizing, legislative reg-
ulations, operational technology, operative forces
* Alen Stranjik, mag. ing. aeronaut., Veleučilište Velika Gorica, dr. sc. Željko Dobrović,
Fakultet organizacije i informatike, prof. mr. sc. Ivan Toth, Veleučilište Velika Gorica
114
1. Introduction
Today’s big climatic changes, sudden development of new, potentially dan-
gerous technologies in the world industries, human unintentional failures
in handling dangerous materials or intentional planned activities such as
terrorism, all of these endanger our environment with increasing intensity
and frequency.
Disasters, such as specific crisis situations, occur when accidents or crises
caused by elementary forces (floods, fires, earthquakes) or by human activi-
ties (impact on the environment, terrorism, etc.) affect people to such an
extent that the endangered population cannot control the flow of events nor
successfully handle the suffered strikes, losses and damages. The frequency
and severity of disasters can be greatly reduced or their consequences al-
leviated if greater attention were paid to forecasts, observations, planning
of the methods of assistance and general preparedness to adequate response
to crisis, i.e. disaster, should it occur.
We can witness frequent and repeated disasters that collect large tribute in
human victims and destroy and pollute the environment in various ways
and cause high material losses and damages, which requires a special re-
sponse not only from the affected, neighbouring or wider community or
state, but also international assistance and cooperation in such situations.
In order to prevent the possibility for the incident or accident to turn into
a disaster, i.e. if this cannot be prevented in spite of all the efforts, then at
least in order to alleviate the consequences of the disaster, it is necessary to
be prepared for actions in the conditions when normal functioning of eve-
ryday life is not possible. Such a situation requires a series of complicated
activities in rescue and elimination of the disaster consequences. Therefore,
the legislative bodies of the government authorities have to establish a nor-
mative and legal frame that will allow the development of an efficient sys-
tem for the protection and rescue in disasters and provide adequate com-
munity responses according the principle of subsidiarity in all the phases
of disaster development from prevention, alleviation, and preparedness
before the strike of the disaster, to emergency intervention and providing
assistance during and immediately upon the occurrence of the disaster, to
reconstruction and recovery after the disaster.
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
115
2. Past research
Past research has shown that successful management in disasters and other
emergency situations does not result primarily from activities of emergency
organisations. It has been proven that management problems occur regard-
ing the communication process, authorities of individual organisations and
the development of coordination. Thus, the author (Quarantelli, E. L.) from
a US university (University of Delaware, USA) in his paper (DISASTER
CRISIS MANAGEMENT: A SUMMARY OF RESEARCH FINDINGS) pub-
lished in the scientific journal (Journal of Management Studies, 25: 373–385)
indicates that there are several different areas of difficulties in the commu-
nication process i.e. in interrelation of organizations i.e. subjects that par-
ticipate in crisis management. This research has been oriented to the rela-
tions of the authorised organisations towards the public, the public towards
the authorised organisations, relations among the authorised organisations
themselves, and the relations among the systems of organisations. It results
from the research that the problems occur due to the lack of definition of
authorities and responsibilities which in turn results in the “conflict” be-
tween individual crisis management participants. The problems regarding
coordination result from the lack of consensus among the organisations
in joint activities. Research has also shown that the mentioned difficulties
occur also due to the increasing number of new forms and dimensions of
disasters. The conclusion of research states that good planning of the crisis
management process can limit the mentioned management difficulties, but
cannot eliminate them completely.
In 2004 in Sweden, the Proceedings was published - Crisis Management in
Slovenia: Comparative Perspectives (Elanders Gotab, Stockholm 2004) as
result of a research project of crisis management in Slovenia, ordered by
the Slovenian Ministry of Defence, and supported by the Swedish Emer-
gency Management Agency. The results of these studies show that the sys-
tem of command and coordination of crisis management processes should
be transparent, especially between different levels of decision-making. The
relations and authorities between single responsible legal and physical per-
sons have to be unique and clear to everyone. The existence of “double
responsibility” between single organizations, which is the case also in Croa-
tia due to independent organisation documents and legal regulations, can
cause big problems, since it should not occur that the responsible person,
while solving the crisis situation, faces the dilemma regarding the extent of
their authorities and responsibilities in certain circumstances. Furthermore,
the research has found that the legal regulations need to be reanalysed re-
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
116
garding the authorities of the local governments and self-governments and
central organisations. The research results indicate that it should be studied
in detail when the decentralisation is useful, and when this represents a
barrier that hinders the success of intervention, as this can be sometimes
useful and sometimes this may paralyse the decision-making process, espe-
cially in big natural or other accidents.
According to the study of a group of authors Larsson, S., Karin Olsson, E.,
Ramberg, B. summarised in the book Crisis Decision Making in the Eu-
ropean Union (A Publication of the Crisis Management Europe Research
Program, Elanders Gotab 47325, Stockholm 2005), cooperation in crisis
situations is often full of problems precisely because of the fact that the
response to crisis is expected from several different organisations which
makes the cooperation difficult. This leads to the conclusion that only clear
legal regulations can make the crisis management system efficient. The re-
search summarised in the book Crisis Decision Making in the European
Union, as indicated by the title itself, is oriented to the complex crisis man-
agement system in EU, which makes it one of the rare studies that appears
in technical and scientific literature at the EU level.
On the other hand, such research provides high contribution to the or-
ganisation and harmonisation of national crisis management system, since
potentially large dimensions of crisis situations and disasters require coor-
dination at international and global level.
Unlike Croatia and the entire south-eastern Europe, great attention has
been paid for several decades already to crisis management in the world,
so that today numerous studies of crisis management are available at the
national levels.
3. Crisis management in Croatia
From the viewpoint of crisis management system efficiency it is very im-
portant how and in which way the authorities and responsibilities for the
management and handling in crisis situations and disasters have been le-
gally structured. Currently, the area of systemic crisis management is not
organised in the Republic of Croatia. In the existing system the situation is
chaotic which would mean that this system could be called a quasi-system
since it lacks structure, i.e. definition of the relations between subsystems.
The system has been planned using a deterministic view, isolated from the
environment, and the whole is considered based on its parts. In other words,
the systemic sciences have not been applied.
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
117
Therefore, it is necessary to analyse and harmonise the legal regulations
and organisation documents of the crisis management system with its busi-
ness technology.
The existing legal regulations and organisation documents have to define
precisely the scope of work, the area of responsibility and obligations of all
the participants in the crisis management system, from individuals to all
the government bodies responsible for single segments of crisis manage-
ment within the frames of their regular activities, for the harmonisation of
the actions of all the protection and rescue factors.
The available capacities for crisis management should be bound into one
coherent and efficient system in which all the relevant services participate
as the carrying elements of this system, which is based on clearly defined
legal regulations and organisation documents, providing the basic assump-
tions for fast activation in case of crisis situation which affects regular and
efficient functioning of the government authorities and endangers its na-
tional interests.
The currently existing legal regulations regulate single solutions of response
to crises within the area of responsibility of individual departments, not de-
fining, however, a unique system at the state level. A significant part of the
legal regulations is satisfactory, but it is applied selectively or incompletely,
which additionally increases the problem, and often there is also lack of
mutual harmonisation of the bodies participating in crisis management.
There is also a mismatch in the terminology of the area through different
legal acts and bylaws. The crises and emergencies are mentioned in the
strategic, but not in normative documents. Different acts define and call
differently similar undesired events and situations. The absence of the hi-
erarchy of terms and different terms in use indicate the need to regulate all
the elements in the area of national safety through unique terminology.
Speaking of operational capabilities, it is evident that in our country there
are operative forces that can perform the assigned tasks, but the response to
crisis situations is performed mainly on “ad hoc” principle. Also, the proce-
dures developed in certain departments solve the problem within their own
scope of responsibility; however, these procedures have been developed au-
tonomously, their connection with other procedures of other departments
is difficult, and in some cases the institutions are not familiar with them.
All this means that this system at the government level can effectively re-
spond to the challenges of smaller volume, with questionable rationality
of resource usage. The challenges of larger volume can cause significant
harmful consequences and in the future it is necessary to own mechanisms
of efficient development and effective response to different crises.
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
118
This shows that the strengthening of coordination in the development and
implementation of capabilities should be given priority over the very de-
velopment of capabilities, since they exist in a certain volume. The imple-
mentation of parts of the system is often based on ad hoc solutions, with
the tendency of civil institutions to rely on resources and capabilities of the
Croatian armed forces without previous engagement of other available ca-
pabilities, since it requires seemingly lower financial investments.
4. Optimisation of legal regulations
The protection and rescue area requires professional and serious approach
in the prevention phase, i.e. careful and detailed planning and insuring of
management function for the situations when the endangered human lives
and material assets, regardless of whether the danger comes from natural
elements, or the lives, assets and natural environment are threatened by
humans and their technological achievements.
From the aspect of the protection and rescue system efficiency it is very
important how and in which way the authorities and responsibilities for
the management and handling in disasters are legally organised. Therefore,
it is necessary to analyze the basic legal regulations that regulate this field.
The analysis of the existing legal regulations indicates the need of harmo-
nisation of separate documents that regulate the authorities and responsi-
bilities of individual subjects i.e. elements of the crisis management system.
For the sake of their harmonisation it is necessary to know their structure
and interdependence, overlapping and differences. Based on the familiar
functions of dependence it is possible to develop a process model based
on the integrated crisis management system. By defining a clear business
technology of the integrated crisis management system through the devel-
opment of a unique process model, it is possible to optimise the legal regu-
lations and organisation documents, and to adapt them to actual needs.
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
119
Figure 1 Crisis management system in Croatia
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
120
5. Integrated crisis management system
The existing duplication and unclear distribution of responsibilities be-
tween the fields of defence, protection and rescue system and other ele-
ments that have the responsibility to act within the scope of response to
various threats and challenges needs to be eliminated by establishing a
unique i.e. integrated system of crisis management. The existing operative
competencies need to be bound in such a manner as to realise their rational
use. It is necessary to determine also the task carriers in order to realise
the clarity and efficiency of the system. As result of the current fragmented
and uncoordinated approach to crisis management, there is no integrated
national strategy or plan that would support long-term responses of activi-
ties in crises.
In realising of all these activities it is necessary to take into consideration
the risks to which the Republic of Croatia is exposed, both those that are
present on her territory as well as those global risks to which Croatia is
exposed and which need to be adequately assessed and for which capacities
for response need to be developed.
Based on the systemic analysis and optimisation of the existing documents,
the lack of uniformity and problems of the existing legal regulations have
to be solved by bringing the Act on Integrated Action in Protection and
Rescue.
The bringing of the proposed Act would result in decentralisation of the
system, i.e. it would define precisely the areas of authorities from the lo-
cal and regional self-government to the level of the state, thus placing the
focus of response and responsibilities on local and regional authorities, and
only in situations of disaster of such dimensions in which several counties
would be affected, the state would take over full responsibility to solve the
situation.
The Act on Integrated Action in Protection and Rescue should precisely
define the scope of activities and the area of responsibility and obligations
of all the participants in the protection and rescue system ranging from the
individuals (who would themselves be responsible for self-protection) to all
the government bodies (as truly responsible for certain segments as part of
their regular activities), and for harmonisation of activities of all the crisis
management factors only one body would be responsible (State authority
for protection and rescue), that would unify and coordinate all the subjects
and all the activities that are undertaken for protection, rescue, elimination
of dangers and elimination of consequences and normalisation of living,
regardless of the disaster.
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
121
Such a body would integrate the civil protection as directly responsible for
planning and preparedness of the crisis management system, for coordina-
tion of the participation of all the other subjects of crisis management, both
those from the state and those for receiving/sending international urgent
technical assistance and for mobilisation of additional forces in the form of
civil protection units that are supplement to regular forces, then firefight-
ing brigade as the basic and striking force for action in numerous threats
(apart from fires, firefighters are activated first and they react also in traffic
accidents, chemical accidents and incidents in which other dangerous ma-
terials are present, in floods, earthquakes, etc.).
Thus, bringing the Act on Integrated Action in Protection and Rescue
would round up all the available resources, define the issue of responsibili-
ties and allow the development of an efficient system, appropriate for the
21st century and the EU and NATO requirements.
Conclusion
The Act on Protection and Rescue regulates the responsibilities of the per-
sons of local i.e. regional self-government units – the county executives,
and of the local self-government units – the mayors and the district heads.
They fill the posts of persons responsible for the solving of crisis and other
emergency situations and they are in charge of the operative forces. How-
ever, on the other hand, the operative forces that they are in charge of in
crisis situations are at the same time responsible also to the executives of
their departments, i.e. institutions. It is precisely this situation and the lack
of clear authorities regarding tasks related to the execution of crisis meas-
ures, tasks in the field of protection and rescue of citizens, and tasks of
preparation and education of the citizens, that result in poor efficiency of
the crisis management system. In order to be able to provide early warn-
ing and informing in case of crisis situation, to evacuate and protect the
citizens against oncoming danger to their health and security, they have to
have at their disposal all the necessary resources, i.e. material means and
protection mechanisms that are ensured for such situations or additional
assistance provided by physical and legal entities. After having regulated
the legislation in such a way as to eliminate overlappings, inconsistencies,
and ambiguous responsibilities in the crisis management system, then plans
should be made for the development of the crisis management informa-
tion system. The information system will assist the responsible entities in a
more efficient coordination of actions in their area with other neighbour-
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
122
ing areas, and they will also constantly communicate and act in agreement
with the persons responsible for a wider area, which, in case of the Republic
of Croatia, would be the National Protection and Rescue Directorate. In
this way it will be possible to have additional influence on the response
time, timeliness, objectivity, and the quality of decision-making support to
district executives, mayors, county executives, directorate and the related
crisis headquarters.
References
Boin, R.A, and Lagadec, P., “Preparing for the Future: Critical Challenges
in Crisis Management”, Journal of Contingencies and Crisis Management,
Vol 8, No 4, 2000
Bovens, M. A. and t’ Hart, P,.Understanding Policy Fiascoes. New Brun-
swick, NJ: Transaction Books, 1996
Boin, A., ‘t Hart, P., “Public Leadership in Times if Crisis: Mission Impos-
sible?”, Public Administration Review, Vol. 63, No. 5, 2003
Book of Papers, (Editors: Brändström, A., Malešič, M).: Crisis Management
in Slovenia: Comparative Perspectives, Elanders Gotab, Stockholm 2004
Brumec, J., Dobrović, Ž., Tomičić, M.: The Model of the Document Man-
agement System in the Public Sector, Journal of Information and Organi-
zational Sciences, Faculty of Organization and Informatics, Varaždin, 2006,
pp. 29-46
Dobrović, Ž., Brumec, J., Tomičić-Pupek, K.: Designing the Document
Management System: Metamodeling Approach, 16th International Confer-
ence on Information and Intelligent Systems – IIS 2005, Varaždin, pp. 211-
220
Harmon, P.: Business Process Change, A Manager’s Guide to Improving,
Redesigning and Automating Processes, MK, 2003
Kent, Randolph, C.: The International Management of Disasters: Clarity,
Communications and Cooperation, Annenberg Workshop, Washington
DC, 1986
Klenk, J.: Emergency Information Management & Communications, CETI,
Madison, 1997
Krimm, R. W., FEMA’s Use of GIS, ACE Technology Speeds Disaster Re-
sponse and Recovery Efforts, Rockville, 1994
Larsson, S., Karin Olsson, E., Ramberg, B.: Crisis Decision Making in the
European Union, A Publication of the Crisis Management Europe Research
Program, Elanders Gotab 47325, Stockholm 2005
Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
123
Radošević, D.: Osnove teorije sustava, Nakladni zavod Matice hrvatske, Za-
greb, 2001
Současnost a budoucnost krizového řízení. Sborník z 7. Odborné konfer-
ence s mezinárodní účastí realizované VŠE, Katedrou policejního manage-
mentu a informatiky PA ČR, Univerzitou obrany, AFCEA a ISDR ve dnech
22.- 23. 11. 2004.
Toth, I.: Upravljanje zaštitom i spašavanjem u katastrofama, Proceedings,
IPROZ, Zagreb, 2001
Toth, I.: Sustav zaštite i spašavanja u Republici Hrvatskoj, Rad sigur., 7, 2003,
pp. 91-122
Toth, I., Trut, D., Čemerin, D., Vitas, P.: Zakon o zaštiti i spašavanju s ko-
mentarom, Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2005
Žugaj, M. (1997): Metodologija znanstvenoistraživačkog rada, Fakultet or-
ganizacija i informatike, Varaždin.

Alen Stranjik, Željko Dobrović, Ivan Toth
124
udk 528.9:351.78
Ana Kuveždić Divjak, dipl. ing., dr. sc. Robert Župan,
dr. sc. Miljenko Lapaine*
Kartografija u službi ranog
upozoravanja i upravljanja u kriznim
situacijama
Sažetak
Stalni napredak tehnologije na području digitalne kartografije i geoinfor-
macijskih sustava doveo je do brže razmjene informacija i podataka za vri-
jeme krizne situacije. Time je istaknuta još jedna važna uloga kartografije
– kartografija u službi ranog upozoravanja i upravljanja u kriznim
situacijama.
U radu je ilustrirana golema raznolikost kartografskih rješenja koja se po-
javljuju kao podrška pri odlučivanju u kriznom upravljanju. Na odabranim
kartografskim primjerima (karte rizika i karte za planiranje i pripravnost
prije krizne situacije, krizne karte za djelovanje i evakuaciju za vrijeme tra-
janja krizne situacije, karte za ublažavanje posljedica nakon krizne situaci-
je) koji su nastali pod utjecajem različitih inovativnih tehnologija poput
interneta, multimedije i telekomunikacijskih usluga analizirana je uloga
kartografskih proizvoda i usluga u kriznom upravljanju.
Kroz iste primjere istaknuta je uloga kartografskih stručnjaka koji su
izvježbani za apstrahiranje složenosti stvarnog svijeta, modeliranje pros-
tornih objekata i odnosa među njima. Te su vještine prijeko potrebne za
buduću učinkovitu vizualizaciju i uporabu digitalnih prostornih podataka,
te proces kartografske komunikacije u službi ranog upozoravanja i upravl-
janja u kriznim situacijama.

Ključne riječi: kartografska komunikacija, prostorne informacije, krizno
upravljanje
* Ana Kuveždić Divjak, dipl. ing., doc. dr. sc. Robert Župan, dr. sc. Miljenko Lapaine,  Geo-
detski fakultet Sveučilišta u Zagrebu
125
Uvod
Tehnologija, znanost i društvena okolina u kojoj kartografija djeluje, a u
kojoj se karte proizvode i koriste, posljednjih se godina znatno promijenila.
Tiskane karte sve su češće pod utjecajem novih tehnologija i medija, te zbog
suvremenih zahtjeva korisnika nadopunjene novim oblicima kartografskih
prikaza (Frangeš i dr. 2002).
Web-kartografija, mobilna kartografija, sveprisutna kartografija, 3D mode-
liranje, GPS-uređaji, PDA-uređaji, mobiteli i suvremene tehnologije za pri-
kupljanje i obradu podataka doveli su do novih oblika kartografskih prikaza
i novih načina njihove upotrebe. Takvi sustavi osiguravaju različite kar-
tografske prikaze i pružaju različite mogućnost interaktivnog istraživanja
i analiza za stručnjake iz raznih područja, stoga i za stručnjake koji djeluju
u kriznim situacijama.
Prepoznajući važnost geoinformacija u kriznim situacijama, međunarodne
i nacionalne organizacije poput Međunarodnoga kartografskog društva
(ICA) (URL 1), Međunarodne mreže kriznih kartografa (International Net-
work of Crisis Mappers (CM*Net) (URL 2), Otvorenoga geoprostornog
konzorcija (OGC) (URL 3), Radne skupine za domovinsku sigurnost Pov-
jerenstva za geografske podatke, (GDC HSWG) (URL 4), kanadske tvrtke
za otvorena geoprostorna rješenja Refraction Research (URL 5), europskog
projekta za arhitekturu otvorenih servisa za upravljanje rizikom ORCHES-
TRA (Open Service Architecture for Risk Management) (URL 6), te mnogi
kartografi rade na tom području, kartirajući pojave povezane s rizicima i
nesrećama, istražujući najbolje načine za oblikovanje takvih kartografskih
prikaza i načine na koji ih ljudi interpretiraju. Time je istaknuta još jedna
važna uloga kartografije – kartografija u službi ranog upozoravanja i uprav-
ljanja u kriznim situacijama.
U ovome radu, najprije se daju definicije karte i kartografske (geo)vizuali-
zacije. Zatim se, na odabranim kartografskim primjerima (karte rizika i karte
za planiranje i pripravnost prije krizne situacije, krizne karte za djelovan-
je i evakuaciju za vrijeme trajanja krizne situacije, karte za ublažavanje
posljedica nakon krizne situacije) koji su nastali pod utjecajem različitih
inovativnih tehnologija poput interneta, multimedije i telekomunikacijskih
usluga ilustrira golema raznolikost kartografskih rješenja koja se pojavljuju
kao podrška pri odlučivanju u kriznom upravljanju, te se analizira uloga
kartografskih proizvoda i usluga u kriznom upravljanju.
Na kraju je istaknuta uloga kartografskih stručnjaka koji su izvježbani za
apstrahiranje složenosti stvarnog svijeta, modeliranje prostornih objekata i
odnosa među njima. Te su vještine prijeko potrebne za buduću učinkovitu
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
126
vizualizaciju i uporabu digitalnih prostornih podataka, te proces kartograf-
ske komunikacije u službi ranog upozoravanja i upravljanja u kriznim sit-
uacijama.
1. Karte
Karta je, prema definiciji prihvaćenoj na 10. Generalnoj skupštini
Međunarodnoga kartografskog društva, kodirana slika geografske stvar-
nosti koja prikazuje odabrane objekte ili svojstva, nastaje stvaralačkim
autorskim izborom, a upotrebljava se onda kada su prostorni odnosi od
prvorazredne važnosti. Definicije za npr. digitalnu kartu, virtualnu kartu,
realnu kartu, animiranu kartu, multimedijsku kartu, elektronički kartu
mogu se pronaći u (Frančula i Lapaine 2008).
U općenitim slučajevima, karte se koriste za navigaciju, pronalaženje
lokacije ili rješavanja geoproblema (Cartwright i dr. 1999). Prije doba geo-
informacijskih sustava (GIS), papirnate karte i statistička računanja bila su
vjerojatno najznačajnija pomagala raznim stručnjacima poput agronoma,
ekologa, geografa, geologa, urbanista, šumara i mnogih drugih, koji rezul-
tate svojih mjerenja i istraživanja žele prostorno definirati – geokodirati. Za
rad s papirnatim kartama, razvili su analitičke i druge tehnike, koje danas
možemo pronaći kao naredbe ugrađene u raznim GIS softverima. Danas,
pomoću GIS-a, isti stručnjaci mogu prikupljati, povezivati, analizirati i pri-
kazivati podatke svojih istraživanja, te rukovati i upravljati podacima koji
su prostorno referencirani u odnosu na Zemlju.
Široko rasprostranjena upotreba geoinformacijskih sustava u posljednja
dva desetljeća znatno je povećala broj izrađenih karata. Mnoge od tih kara-
ta nisu izrađene kao krajnji proizvod, već prije kao međuproizvod s ciljem
da se pomogne korisniku u radu s njegovim prostornim podacima. Tako je
karta dobila potpuno novu ulogu: ona nije samo sredstvo za komunikaciju
već također sredstvo za pomoć korisnikovu (vizualnom) procesu mišljenja
(Frangeš i dr. 2002).
2. Kartografska (geo)vizualizacija
Meng (2003) tvrdi da su se promijenile ne samo kartografske metode,
već cijeli kontekst stvaranja karata, ali i koncepcija upotrebe karata. Iako
je došlo do pomaka u kontekstu upotrebe prema nevizualnom prijenosu
informacija, koncepcija vizualizacije ostaje ključna za kartografiju. But-
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
127
tenfield i Mackaness (1991), te Reichenbacher (2004) daju definiciju vi-
zualizacije: Vizualizacija je proces preglednog prikaza informacija u svrhu
raspoznavanja, komunikacije i interpretacije prikazanih oblika i struktura.
Obuhvaća računalne, spoznajne i mehaničke čimbenike generiranja, or-
ganiziranja, rukovanja i shvaćanja prikazanog. Prikaz može biti načinjen
u simboličkom, grafičkom ili slikovnom obliku i uglavnom se razlikuje od
drugih oblika izražavanja (tekstualni, verbalni i sl.) svojstvima preglednosti
i kvalitetom.
Geovizualizacija je vizualizacija prostornih podataka. Geovizualizacija je
uži pojam od pojma vizualizacije, a razlika između geovizualizacije i vi-
zualizacije je upravo u tome da se kod vizualizacije može prikazati bilo
koja vrsta i oblik informacija, dok se kod geovizualizacije prikazuje točno
određena vrsta informacija – prostorna informacija (Župan 2008).
Zašto se usredotočiti na geovizualizaciju? Procjenjuje se da danas 80% svih
digitalnih podataka koji se generiraju u svijetu ima neki oblik prostornih
odnosa (npr. geografske koordinate, adresu, poštanski broj i sl.). To nam
omogućuje integraciju različitih vrsta geopodataka. Istodobno se veličina
i kompleksnost različitih vrsta prostornih podataka mogu staviti pod
zajednički nazivnik međusobnog prostornog povezivanja (URL 7).
Geoinformacijska tehnologija na današnjem stupnju razvoja pruža bro-
jne mogućnosti za pomoć prije i tijekom krizne situacije, te za opora-
vak od posljedica npr. industrijskih nesreća, klizišta, potresa, poplava i
sličnih katastrofa ljudi i dobara. Pružatelj pravodobne informacije posta-
je centar događanja i svojom uslugom olakšava percepciju javnosti usred
katastrofičnog događaja.
3. Karte za upravljanje u kriznim situacijama na webu
Web je jedan od novijih medija za prikazivanje i širenje prostornih poda-
taka, posebno u kombinaciji s multimedijalnim elementima. U tom procesu
karta igra ključnu ulogu i može imati više funkcija. Karte mogu odigrati
svoju tradicionalnu ulogu, npr. pružiti uvid u prostorne odnose. No, zbog
prirode weba, karte također mogu poprimiti funkciju sučelja za dodatne
informacije. Položaj na karti može biti povezan s, primjerice, fotografijama,
tekstom, zvukom ili drugim kartama.
Web-kartografija je relativno nova grana kartografije (postoji od pojav-
ljivanja interneta i weba), a uključuje objavljivanje i uređivanje pojedinih
karata na webu. Web-karte dijele se na statične i dinamične, a obje vrste
mogu biti samo za gledanje ili interaktivne (Frančula i Lapaine 2008).
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
128
3.1. Statične, dinamične i interaktivne karte za
upravljanje u kriznim situacijama na webu
Statične karte objavljene na webu vrlo su često zapravo analogne karte pret-
vorene skeniranjem u digitalni oblik. To je ujedno i njihov najveći nedostatak
jer je gustoća informacija vrlo velika i stoga mogu biti nečitke. Obično se takve
karte koriste za prikaz povijesnih karata koje bi inače korisnicima bile teško
dostupne, a u nekim slučajevima (poput kriznih situacija kada vrijeme igra
ključnu ulogu) skeniranje postojećih papirnatih karta i njihovo objavljivanje
na webu može biti jedino rješenje da se takve karte učine dostupnima širem
krugu korisnika u svrhu brzog i jednostavnog pružanja prostornih informacija
sadržanih na analognoj karti.
Primjer takvog rješenja može se pogledati na stranicama projekta SAFER
– servisi i aplikacije za hitno djelovanje (Services and Applications for Emer-
gency Response (URL 8) koji je nastao u okviru inicijative GMES – globalnog
praćenja za okoliš i sigurnost (Global Monitoring for Environment and Secu-
rity). Na tim stranicama dostupne su za pregledavanje i preuzimanje rasterske
slike karata nastalih nakon nedavnih kriznih situacija u svijetu.
Na slici 1 dan je isječak statične topografske karte dostupne na (URL 8). Kartu je
moguće pregledavati približavanjem (zumiranjem) ili pomicanjem karte (pan).
Karta je izrađena nakon poplava u siječnju 2009. godine koje su uzrokovale
obilne kiše u zapadnim, južnim i središnjim dijelovima Republike Irske. Pop-
lavljeno područje ucrtano je na topografskoj karti Ordnance Surveya u mjerilu
1:50 000.
Kod interaktivnih statičnih karata korisnik ima mogućnost pokretanja
Slika 1 Isječak karte poplavljenog područja (ucrtano plavom bojom) Balinasloe, Shannon Basin,
Irska na dan 30. studenoga 2009. godine. U podlozi je list topografske karte Ordnance Surveya
u mjerilu 1:50 000 (smanjeno približno 2 puta)
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
129
Slika 2 Interaktivna karta svjetske krize pitke vode – klikom na kartografski znak otvara se
prozor s dodatnim informacijama (URL 9)
Slika 3 Interaktivna karta na kojoj su prikazane krizne situacije različitim državama svijeta.
Prelaskom pokazivača preko karte otvaraju se prozori s dodatnim informacijama (URL 10)
određenih radnji pritiskom na kartu (ili neki njezin dio) (slika 2) ili pak prel-
askom pokazivača preko karte (slika 3). Ta aktivnost u pravilu donosi neke
nove informacije – informacije o zalihama pitke vode u različitim dijelovima
svijeta (slika 2) ili o vrsti krize koja se odvija u nekoj državi (slika 3). Da bi takav
pristup bio učinkovit, autor takve karte mora se pobrinuti da kartografski zna-
kovi na karti imaju izgled koji korisnike poziva da kliknu na njih (Cartwright
i dr. 1999).
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
130
Interaktivnost na karti može se očitovati i na druge načine: kroz
mogućnost pristupa novim sadržajima, izbora prikazivanja željenog
sadržaja ili odabira boja i kartografskih znakova na karti. Mogućnost
pristupa nekim novim sadržajima prikazana je na interaktivnoj karti
potresa i tsunamija u Japanu u ožujku 2011. godine (URL 11). Klikom na
određeni znak na karti otvara se nova internetska stranica ili dokument
(slika, zvuk, video) koji svjedoče o razornim posljedicama potresa i tsu-
namija (slika 4).
Slika 4 Interaktivna karta potresa i tsunamija u Japanu (desno). Klikom na određeni znak na
karti otvara se nova internetska stranica ili dokument (slika, zvuk, video) (lijevo) (URL 11)
Mogućnost odabira određenih slojeva na karti za prikaz željenog
sadržaja prikazana je na interaktivnoj karti krize sigurnosti u Meksiku
(slika 5) (URL 12). Korisnik na karti samostalno prikazuje željene infor-
macije o npr. ubojstvima zbog kriminala u protekle 3 godine, saznaje
koja područja države pripadaju kriminalnim kartelima i kojim pravcima
putuje droga.
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
131
Slika 5 Interaktivna karta krize sigurnosti u Meksiku. Klikom na kartografske znakove u legendi
izabrani sadržaj se prikazuje na karti (URL 12)
Slika 6 Dinamična karta nuklearne krize u Fukushimi. Animacijom je prikazano širenje radi-
jacije plinova i pare u određenom vremenskom razdoblju (URL 13)
Dinamične karte samo s mogućnošću gledanja su digitalne karte koje
sadržaj vizualiziraju putem animacija. Korisne su za prikazivanje određenog
tematskog sadržaja i procesa koji imaju vremensko obilježje pa se stoga
često koriste za izradu karata u meteorologiji, npr. karte naoblake i kretanja
zračnih masa. Primjer upotrebe animacije na karti za krizne situacije može
se pogledati karti krize u Fukushimi na slici 6 (URL 13). Opću geografsku
podlogu čini jednostavna karta s ucrtanim granicama države, a animacijom
je prikazano širenje radijacije plinova i pare u određenom vremenskom raz-
doblju (u ožujku 2011. godine).
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
132
3.2. Web Mapping 2.0 i društvene mreže
u upravljanju u kriznim situacijama
Koncept weba druge generacije (Web 2.0) predstavio je O’Reilly 2005. go-
dine (URL 14). Web 2.0 zamijenio je do tada dominantan publicirajući oblik
web aplikacija s dinamičnim, interaktivnim i fleksibilnim web servisima.
Korisnici više nisu pasivni primatelji informacija, već aktivno sudjeluju u
stvaranju, nadopuni, izmjenama i prenošenju novih sadržaja i znanja. Os-
novna svojstva nove paradigme weba su stalna povezanost, suradnja te
razmjena resursa između korisnika (eng. crowdsourcing).
Pojam Web Mapping 2.0 odnosi se na one Web 2.0 aplikacije koje imaju
prostorni referentni okvir (Gartner 2009). Kod takvih aplikacija moguće
je: pretraživanje rezultata s obzirom na prostornu udaljenost, geotagiranje
(virtualno referiranje na objekte u realnom prostoru ili na kartama), ge-
oblogiranje (dodavanje prostorne reference blogovima ili fotografijama) i
kreiranje mješavine (eng. mashups) – hibridne web-aplikacije koje kom-
biniraju podatke iz više internetskih izvora, a često uključuju i prostornu/
kartografsku komponentu.
Web 2.0 i WebMapping 2.0 aplikacije ovise o više različitih tehnologija, a
istraživanja su pokazala (URL 15) da su najpopularniji mješavine imple-
mentirani na Google Maps API (Application Programming Interface)
– aplikacijskom programskom sučelju primarno namijenjenom integraci-
ji Google Mapsa u internetske stranice i prilagodbi vlastitim potrebama.
Stranici se može pristupiti sa svakog računala na svijetu, a za prikaz sadržaja
potreban je samo web-preglednik.
Dakle, s obzirom na to da tehnologija više nije ograničavajući čimbenik
pri razvoju WebMapping 2.0 aplikacija, na webu se može pronaći mnoštvo
mješavina kreiranih za različite namjene, a prepoznata je i njihova uloga u
kriznim situacijama.
U kriznim situacijama, mješavine su osmišljeni za praćenje osjetljivih, rel-
evantnih informacija koje se tijekom krizne situacije brzo mijenjaju, te s
ciljem da se takve informacije učine dostupnima službama koje djeluju u
kriznim situacijama, ali i članovima šire javnosti.
Jedna od značajki koja utječe na popularnost mješavina je dvosmjerno ko-
municiranje. Protok informacija s terena – mjesta na kojem se odvija krizna
situacija do karte, te natrag na teren omogućeno je web-alatima za prika-
zivanje željenih informacija na karti. U usporedbi s većinom profesionalnih
tehnika za kartiranje sadržaja na kartama, za izradu mješavina obično ne
treba posjedovati posebna znanja i vještine. Stoga mješavine omogućuju
brzu i jednostavnu vizualizaciju različitih vrsta podataka, te na taj način
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
133
krizne informacije postaju dostupnima velikom broju sudionika na različite
načine.
Na primjer, požar u San Diegu 2007. godine (URL 16) (slika 7) i požar u Los
Angelesu 2009. godine (URL 17) (slika 8) potakli su stvaranje mješavina
koristeći Google My Maps kao kartografsku podlogu. Za vrijeme trajanja
tih požara korisnici su na karti obilježavali širenje požara u realnom vre-
menu, geokodirajući razne informacije s terena i na taj način stvarajući
krizna izvješća.
Slika 7 Mješavina (eng. mashup) požara u San Diegu – Google My Maps kao kartografska pod-
loga za ucrtavanje informacija s terena (URL 16)
Slika 8 Mješavina (eng. mashup) požara u San Diegu – informacije s terena ucrtavaju se na kar-
tografskoj podlozi pomoću odgovarajućih kartografskih znakova, a koji su popisani u tumaču
zakova. Klikom na određeni znak otvaraju se prozori s dodatnim informacijama (URL 17)
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
134
Mješavine na Twitteru (eng. Twitter map mashups), poput mješavina
kreiranih u doba epidemije svinjske gripe u SAD-u (URL 18) i Iran-
skog protesta (URL 19), koriste georeferencirane informacije povezane s
korisničkim Twitter profilom za automatsko kartiranje korisničkih poruka
(eng. tweets) na karti.
Za razliku od navedenih primjera mješavina koji su osmišljeni za karti-
ranje kriznih informacije za vrijeme trajanja ili neposredno nakon krizne
situacije, u nastavku navodimo primjere mješavina koji pružaju podatke
o katastrofi koja se dogodila u povijesti, te primjer mješavina u kojem se
kartiraju potencijalne krizne situacije.
Istraživači ledenjaka koji djeluju u organizaciji Extreme Ice Survey kreirali
su mješavinu koja prikazuje fizičke promjene geografije različitih ledenjaka
prikazujući videozapise iz različitih vremenskih razdoblja otapanja leden-
jaka na Google Earthu kroz višegodišnji period (URL 20). Slika 9. prikazuje
mješavinu sa simulacijom povećanja razine mora koje prijeti obalnim gra-
dovima SAD-a može se pogledati na (URL 21).
Slika 9 Mješavina (eng. mashup) sa simulacijom povećanja razine mora koje prijeti obalnim
gradovima SAD-a (URL 21)
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
135
Slika 10 Crowdmap – karta koja je nastala kao rezultat virtualne internetske vježbe „X24
Europe“. Informacije s terena koje dojavljuju sudionici vježbe razvrstavaju su u odgovarajuće
kategorije i prikazuju odgovarajućim kartografskim znakom na karti (tumač znakova desno)
(URL 22)
Tehnološki napredak i evolucija virtualnog umreženja doveli su do stvaran-
ja fenomena koji nazivamo crowdsourcing – u kojim će razne organizacije
koje djeluju u kriznim situacijama kroz društvene internetske mreže moći
angažirati javnost kako bi im pomogla u rješavanju problema.
Zanimljiv primjer crowdsourcinga u kriznom upravljanju je virtualna in-
ternetska vježba “X24 Europe” Centra za istraživanja državnog sveučilišta
u kalifornijskom gradu San Diegu, koja je održana od 28. do 31. ožujka
2011. godine (URL 22). U toj vježbi znanstvenici iz San Diega postavili su
scenarij za virtualnu katastrofu, kao podlogu za globalnu vježbu reagiranja,
komunikacije i spašavanja u kriznim situacijama. Na virtualnom primjeru
potresa s epicentrom u Crnoj Gori koji će uzrokovati tsunami na Jadran-
skoj obali znanstvenici iz San Diega pozivaju organizacije, vlade, pojed-
ince da svojim sudjelovanjem – slanjem fotografija ili poruka s mobitela
– pomognu složiti detaljnu sliku razorenog područja, koja potom postaje
osnovni materijal i referentna točka svih spasilačkih ekipa na terenu. Sve
s ciljem istraživanja moći društvenih medija, telekomunikacijskih usluga i
korištenja mogućnosti interneta i Web 2.0 Mapping aplikacija tijekom op-
eracija za ublažavanje posljedica od katastrofa (slika 10).
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
136
4. Mobilni lokacijski servis za pozicioniranje
u upravljanju u kriznim situacijama
Razvoj tehnologija u području mobilne i bežične komunikacije otvorio
je vrata novoj perspektivi upravljanja u kriznim situacijama u pogledu
jednostavnijeg i bržeg pristupa informacijama s bilo kojeg mjesta na ter-
enu. Riječ je o lokacijskim servisima (Location Based Services – LBS) koji
pomoću mobilne telekomunikacijske infrastrukture korisnicima dostavl-
jaju potrebne podatkovne i informacijske usluge ovisno o mjestu na kojem
se korisnici nalaze. Lokacijski servisi mogu se promatrati kao splet novih
informacijsko-komunikacijskih tehnologija u koje ubrajamo mobilni tele-
komunikacijski sustav, tehnologiju za pozicioniranje, geoinformacijski sus-
tav te bazu s prostornim podacima (URL 23). Osim spomenutih tehnologi-
ja, lokacijski sustav čine još i servisi pružatelja usluga te servisi pružatelja
sadržaja.
Mobilni komunikacijski sustav načinjen je od mobilnog uređaja i bežične
komunikacijske mreže. Mobilni uređaj, najčešće u obliku mobilnog telefo-
na ili osobnog digitalnog pomoćnika (Personal Digital Assistant – PDA),
korisniku omogućuje slanje zahtjeva te primanje traženih informacija i
usluga putem bežične komunikacijske mreže. Glavni ulazni podatak lokaci-
jskog servisa kod obrade zahtjeva je točna pozicija korisnika koji je zatražio
određenu uslugu (URL 23).
Veličina kartografskog prikaza na PDA-uređajima pravi je izazov u kar-
tografiji zbog ograničavajućih faktora takvih uređaja, npr. veličina ekrana,
procesorska snaga, boje, rezolucija, i sl. Zbog toga se određeni čimbenici i
pravila klasične kartografske vizualizacije u tom slučaju mijenjaju (Frangeš
i dr. 2003a).
Primjer ranog otkrivanja i prevencije potencijalnih nezgoda upotrebom
PDA-uređaja moguće je vidjeti u radu (Župan i dr. 2009) gdje se opisuju
lokalne nesreće, koje su svakako manjeg opsega, ali za pojedinca mogu
biti jednako traumatične i stresne kao i globalne. Primjer uključuje sva-
kodnevne mobilne radnje za koje turisti sve više upotrebljavaju mobilna
pomagala, kao npr. PDA-uređaje i na njima položajne usluge. U tom prim-
jeru prikazano je alarmiranje korisnika od strane mobilnog uređaja u tre-
nutku nastanka potencijalne rizične situacije (slika 11 i slika 12).
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
137
Slika 11 Pokretanje funkcije alarma uz automatski zvučni isprekidani signal, kada su ispunjeni
prostorni uvjeti
Slika 12 Pokretanje funkcije alarma uz uvjet zadane dubine
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
138
5. Trodimenzionalni kartografski modeli
u upravljanju u kriznim situacijama
Računalno generirani trodimenzionalni modeli krajolika s ugrađenim kartograf-
skim sadržajem (3D karte) danas su široko rasprostranjeni i koriste se za različite
svrhe. Razvoj softverskih tehnologija, kao i dostupnost različitih geopodataka
omogućava izradu takvih kartografskih prikaza. Budući da perspektivni prikaz
generaliziranog i simboliziranog prostora često nudi bolje razumijevanje pros-
tornih odnosa (Haeberling 2005), takvi kartografski modeli pronašli su primjenu
u upravljanju u kriznim situacijama.
Ovisno o stupnju složenosti zadatka i svrsi kojoj će vizualizacija služiti, za trodi-
menzionalno prikazivanje mogu se primijeniti različite razine vizualizacije –
mrežni model, sjenčani model, model u hipsometrijskoj skali boja, te preklapa-
nje slika iz različitih izvora na model. Projiciranjem sadržaja topografske karte
na digitalni model terena moguće je izraditi trodimenzionalni prikaz koji sadrži
sve informacije o mjesnim prilikama prikazanog područja, a u kojem se poda-
tak o topografiji ne mora čitati s karte, nego se može shvatiti intuitivno (slika
13). Vizualizacija topografske karte u tri dimenzije izaziva dojam prostornosti i
omogućava tematskim podacima s visinskom komponentom da budu prikazani
u formatu koji više sliči prirodnim uvjetima. Planiranje rute, određivanje sm-
jera sjevera i mjerenje visina na takvim prikazima moguće je izvršiti klasičnim
načinima, dok je mjerenje udaljenosti, kao i kod većine statičnih perspektivnih
prikaza izvjestan problem. Preklapanjem sadržaja ortofotoslike Rave s digitalnim
modelom reljefa istog područja izrađena je trodimenzionalna vizualizacija otoka,
koja prilično vjerno odgovara stvarnom izgledu (slika 14).
Slika 13 Vizualizacija otoka Rave dobivena preklapanjem lista TK25 s DMR-om istog područja
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
139
Slika 14 Vizualizacija otoka Rave dobivena preklapanjem ortofotoslike Rave s DMR-om istog
područja
Takve vizualizacije mogu se obogatiti i dodatnim tematskim sadržajem koji je bi-
tan za djelovanje u kriznim situacijama, npr. modelima kuća, crkve, škole i drugih
izgrađenih objekata, nazivima mjesta, ulica i sl. i ugraditi u neki od programa (3D
preglednika) koji podržavaju interaktivno pregledavanje sadržaja modela.
Rezultat je kartografski prikaz u trodimenzionanom prostoru koji nema jedin-
stveno mjerilo, ali sav sadržaj izražen je u stvarnim jedinicama – metrima. Takvi
3D preglednici obično posjeduju i alat za mjerenje udaljenosti, pa takav kartograf-
ski prikaz pruža mogućnosti interaktivnog istraživanja i analiza za stručnjake.
Interaktivnost znači da se sadržaj i kartakteristike prikaza mijenjaju prema zahti-
jevima korisnika, dajući korisniku slobodu izbora vrste prikaza, detalja i mjerila
te čitav niz opcija za dobivanje dodatnih informacija. Kod takve interaktivne
trodimenzionlne kartografske vizualizacije stvara se dojam prostornosti, visine
se shvaćaju intuitivno, što dovodi do boljeg razumijevanja reljefa i zemljišnih ob-
lika, a 3D simboli su shvatljivi bez upotrebe legende (Cartwright i dr. 1999).
Sve navedeno može biti od velikog značaja pri primjeni takvih 3D modela u
kriznim situacijama. Zbog ograničenja u prikupljanju podataka za izradu trodi-
menzionalnih modela terena, oni su našli primjenu u simulacijama potencijalnih
kriznih događaja (npr. karte poplavljivanja područja, simulacije širenja vatre), te
za trening i obuku stručnih osoba za djelovanje u kriznim situacijama.
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
140
6. Digitalni kartografski sustavi za upravljanje u
kriznim situacijama u budućnosti
Razvoj digitalne kartografije snažno je uvjetovan razvojem informacijske i ko-
munikacijske tehnologije, i obratno. Neprestano se razvijaju nova područja
kartografije, poput svepristune (eng. ubiquitous mapping) i sveprožimajuće
(eng. pervasive mapping) kartografije, virtualne stvarnosti i pojačane stvarnost
(eng. augmented reality).
U tim područjima stručnjaci još istražuju vještine, sposobnosti i spremnosti
korisnika da razumiju takve karte i koriste se njima u kriznim situacijama
(Konecny i dr. 2010). Budući da je takva rješenja moguće prilagoditi svim sudi-
onicima krizne situacije: geostručnjacima, službama za spašavanje koje djeluju
na terenu i u kriznom stožeru, civilima i drugima, za očekivati je da će takvi
sustavi u budućnosti pronaći primjenu i u upravljanju u kriznim situacijama.
Zaključak
Na odabranim kartografskim primjerima koji su nastali pod utjecajem različitih
inovativnih tehnologija poput interneta, multimedije i telekomunikacijskih
usluga ilustrirana je golema raznolikost kartografskih rješenja koja se pojavlju-
ju kao podrška pri odlučivanju u kriznom upravljanju. Iz navedenih primjera
očito je da se različiti sustavi za rano upozoravanje i upravljanje u kriznim sit-
uacijama u mnogočemu razlikuju, ali njihova je svrha zajednička – spašavanje
ljudskih života i ublažavanje materijalnih posljedica.
Zbog toga je potrebno provoditi daljnja istraživanja i testiranja navedenih kar-
tografskih prikaza, posebno u prirodnom okruženju krizne situacije kako bi se
otkrilo koliko su korisne pojedine kartografske aplikacije i kakvo je ponašanje
korisnika s njima u uvjetima krizne situacije. Suvremene kartografske vizuali-
zacije treba testirati, prilagoditi i posebno razvijati upotrebom vizualizacijskih
tehnika koje su primjerene uzimajući u obzir sve mogućnosti i ograničenja
web-kartografije, mobilne kartografije, PDA-uređaja, mobitela i dr.
Pri tome treba istaknuti ulogu kartografskih stručnjaka koji su izvježbani za
apstrahiranje složenosti stvarnog svijeta, modeliranje prostornih objekata i
odnosa među njima. Te su vještine prijeko potrebne za buduću učinkovitu vi-
zualizaciju i uporabu digitalnih prostornih podataka, te proces kartografske
komunikacije u službi ranog upozoravanja i upravljanja u kriznim situacijama.
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
141
Literatura
Buttenfield, B. P. i Mackaness, W. A. (1991): Visualization, u Geographical
Information Systems: principles and applications, urednici: David J. Magu-
ire, Michael F. Goodchild i David W. Rhind. Essex: Longman Scientific &
Technical, 1991. 1: 427-443.
(http://www.geos.ed.ac.uk/homes/wam/visualisation2008.pdf  12. 12. 2006.)
Cartwright, W., Peterson, M.P., Gartner, G. (ur) (1999): Multimedia Cartog-
raphy, Springer-Verlag Berlin Heidelberg, Berlin
Frančula, N., Lapaine, M. (ur) (2008): Geodetsko geoinformatički rječnik,
Državna geodetska uprava, Zagreb
Frangeš, S., Frančula, N., Lapaine, M. (2002): Budućnost kartografije, The
Future of Cartography, Kartografija i geoinformacije, 2002, Vol. 1, No. 1,
[6-21]
Frangeš, S., Poslončec-Petrić, V. i Župan, R. (2003a): Demands posed upon
cartographic visualisation, Challenges in Geospatial Analysis, Integration
and Visualization II / Schiewe, J., Hahn, M., Madden, M., Sester, M. (uredn-
ici), International Society for Photogrammetry and Remote Sensing, Stutt-
gart, 101-104.
Gartner, G. (2009): Applying Web Mapping 2.0 to Cartographic Heritage,
e-Perimetron, Vol. 4, No. 4, 2009 [234-239]
Haeberling, C. (2005): Cartographic Design Principles for 3D Maps – a
Contribution to Cartographic Theory, Proceedings of the 22nd Interna-
tional Cartographic Conference (ICC), A Coruna, Spain, August 2005.
Konečný, M., Zlatanova, S., Bandrova, T.L. (ur) (2010): Geographic Infor-
mation and Cartography for Risk and Crisis Management; Towards Better
Solutions. Vyd. 1. Berlin Heidelberg : Springer, 2010.
Kuveždić, A., Lapaine, M., Tutić, D. (2008): Interaktivna trodimenzionalna
kartografska vizualizacija otoka Rave, Otok Rava, Faričić, Josip (ur.), Zadar
: Sveučilište, 2008. Str. 113-122.
Meng, L. (2003): Missing Theories And Methods In Digital Cartography,
Proceedings 21st International Cartographic Conference, Durban, South
Africa, August 10-16, 2003.
(http://129.187.175.5/lfkwebsite/fileadmin/user_upload/publications/meng/
paper/meng_paper_2003.pdf  12. 12. 2006.)
Petrovič, D., Mašera, P. (2007): Analysis of User’s Respones on 3D Carto-
graphic Presentations, u: (Petrovič, D., ur): Proceedings of 5th Mountain
Cartograpy Workshop, Bohinj, Slovenia, 29 March - 1 April 2006, Zürich,
171-179
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
142
Reichenbacher, T. (2004): Mobile Cartography - Adaptive Visualisation of
Geographic Information on Mobile Devices. PhD Dissertation, Technical
University of Munich, Munich, Germany.
(http://tumb1.biblio.tu-muenchen.de/publ/diss/bv/2004/reichenbacher.pdf

28. 08. 2006)
Župan, R. (2008): Mogućnosti geovizualizacije PDA-uređajem u turističkoj
kartografiji, doktorska disertacija, Sveučilište u Zagrebu, Geodetski fakultet,
Zagreb.
Župan, R., Lapaine, M., Frangeš, S. (2009): Early Warning and Prevention
of Potential Tourism Accidents Using PDA, Cartography and Geoinformat-
ics for Early Warning and Emergency Management : Towards Better Solu-
tions : Proceedings / Konecny, Milan ; Zlatanova, Sisi ; Bandrova, Temenou-
jka ; Friedmannova, Lucie (ed). - Praha, Chech Rapublic : Laboratory on
Geoinformatics and Cartography, Masaryk University, Faculty of Science,
Department of Geography, Prag, Češka 19.-22.01.2009.
Internet adrese
Međunarodno kartografsko društvo, http://icaci.org (1. 3. 2011.)
Međunarodna mreža kriznih kartografa (International Network of Crisis
Mappers (CM*Net), http://www.crisismappers.net (1. 3. 2011.)
Otvoreni geoprostorni konzorci (OGC), http://www.opengeospatial.org (1.
3. 2011.)
Radna skupina za domovinsku sigurnost Povjerenstva za geografske po-
datke, (GDC HSWG), http://www.fgdc.gov/HSWG/index.html (1. 3. 2011.)
Kanadska tvrtka za otvorena geoprostorna rješenja Refraction Research,
http://www.refractions.net (1. 3. 2011.)
Europski projekt za arhitekturu otvorenih servisa za upravljanje rizikom
ORCHESTRA (Open Service Architecture for Risk Management), http://
www.eu-orchestra.org (1. 3. 2011.)
VIS Agenda, http://kartoweb.itc.nl/icavis/pdf/visagenda.pdf (6. 12. 2007.)
Projekt SAFER (Services and Applications for Emergency Response, http://
safer.emergencyresponse.eu/site/FO/scripts/myFO_contenu.php?noeu_
id=89&lang=EN (1. 3. 2011.)
BBC News – svjetska kriza pitke vode, http://news.bbc.co.uk/hi/english/
static/in_depth/world/2000/world_water_crisis/default.stm (1. 3. 2011.)
Crisis Center – interaktivna karta, http://www.trust.org/alertnet/crisis-
centre/interactive-map/ (1. 3. 2011.)
Channel4 News – interaktivna karta potresa i tsunamija u Japanu, http://
www.channel4.com/news/japan-earthquake-and-tsunami-interactive-vid-
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
143
eo-timeline (1. 3. 2011.)
Online Marketing Trends – interaktivna karta krize sigurnosti u Meksiku,
http://www.onlinemarketing-trends.com/2011/02/interactive-map-of-mex-
icos-security.html (1. 3. 2011.)
Kriza u Fukushimi – dinamična karta širenja radijacije, http://blogs.nature.
com/news/thegreatbeyond/2011/03/fukushima_crisis_latest_maps_o.html
(1. 3. 2011.)
What Is Web 2.0, http://oreilly.com/web2/archive/what-is-web-20.html (1.
3. 2011.)
Programmable Web, http://www.programmableweb.com (1. 3. 2011.)
Požar u San Diegu na karti, http://maps.google.com/maps/ms?msa=0&m
sid=114250687465160386813.00043d08ac31fe3357571&ie=UTF8&z=9 (1. 3.
2011.)
Karta požara u Los Angelesu, http://www.latimes.com/news/local/la-me-
la-fire-map-html,0,7464337.htmlstory (1. 3. 2011.)
Swine Flu Tweets na Google Maps, http://www.mibazaar.com/swineflu (1.
3. 2011.)
Iranski protest, http://www.mibazaar.com/irantweets.html (1. 3. 2011.)
Extreme Ice Survey, http://www.extremeicesurvey.org/index.php/see_our_
cameras (1. 3. 2011.)
Mibazaar, http://www.mibazaar.com/nationundersiege/ (1. 3. 2011.)
Exercise 24 Europe, http://x24.eushare.org/ (1. 3. 2011.)
Wikipedija – Location Based Services, http://en.wikipedia.org/wiki/Loca-
tion-based_service (1. 3. 2011.)
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
144
Cartography implemented for early warning and
Managemet in crisis situations
Abstract
Constant advance of technology in the field of digital cartography and geo-in-
formation systems has brought to faster exchange of information and data dur-
ing crisis. This has emphasised another important role of cartography – the car-
tography in the function of early warning and management in crises. The paper
illustrates the huge diversity of cartographic solutions that occur as support in
the crisis management decision-making. The selected cartographic examples
that resulted under the influence of different innovative technologies such as the
Internet, multimedia and telecommunication services were used to analyze the
role of cartographic products and services in crisis management. The analyses
will encompass the risk maps and maps for planning and preparedness before
the crisis, crisis maps for action and evacuation during the crisis situation, maps
for alleviation of consequences after the crisis and these examples will be used to
highlight also the role of cartographic experts who have been trained to abstract
the complexity of the actual world, to model the spatial facilities and relations
among them. These skills are absolutely necessary for the future efficient visuali-
sation and use of digital spatial data, and the process of cartographic communica-
tion for early warning and management in crisis situations.
Keywords: cartographic communication, spatial information, crisis
management
Ana Kuveždić Divjak, Robert Župan, Miljenko Lapaine
145
udk 351.862
Melita Mihalić struč. spec. ing. admin. chris.,
dr. sc. Nikola Lebeda*
Evaluacija vježbi krizne situacije
Sažetak
Vježba za izvanredne situacije je planska aktivnost kojom se oponaša izvan-
redan događaj s ciljem edukacije i uvježbavanja kadrova, te provjere planova
zaštite i spašavanja, procedura, tehnika i opreme radi postizanja učinkovitog
funkcioniranja i koordiniranog djelovanja sustava zaštite i spašavanja u
stvarnim krizama, velikim nesrećama i katastrofama. Događanja na vježbi
se bilježe i dokumentiraju, a dobivanje valjanih vježbovnih rezultata ovisi u
velikoj mjeri o tome kako su dokumentirana i interpretirana događanja na
vježbi, stoga je važan dio planiranja, pripreme i provedbe vježbi za izvan-
redne situacije upravo njihova evaluacija.
Evaluacija je proces promatranja i bilježenja vježbovnih aktivnosti,
uspoređivanja izvođenja radnji sudionika s unaprijed napisanim očekivanim
rezultatima i vježbovnim ishodima, a izvodi se u predvježbovnim ak-
tivnostima, vježbovnoj fazi i  postvježbovnim aktivnostima.
Evaluacijska metodologija je procedura i strategija koja se koristi kako bi
se vrednovala vježba, a uključuje: strukturu evaluacijskog tima, parametre
koji će se mjeriti i evaluacijske liste. Plan za prikupljanje podataka uključuje
vježbovne ishode, točke nadzora i liste za bilježenje rezultata.
Ključne riječi: vježba za izvanredne situacije, evaluacija, evaluacijska
metodologija
* Melita Mihalić struč. spec. ing. admin. chris, HCK, dr. sc. Nikola Lebeda, Veleučilište Velika Gorica
146
Uvod
Velike nesreće i katastrofe se u stvarnom životu događaju, na sreću, vrlo ri-
jetko, no kada se dogode postavljaju pred sustav zaštite i spašavanja izazove
s kojima se u tim izvanrednim uvjetima, ponekad i nije lako nositi.
Procjena potencijalnih rizika i njihova razrada u procjenama ugroženosti
i planovima zaštite i spašavanja u operativnom smislu olakšava djelovanje
snaga zaštite i spašavanja u stvarnim uvjetima, ali da bi te snage učinkovito
funkcionirale, prilikom suočavanja s određenom ugrozom, moraju u fazi
pripreme za djelovanje periodički provoditi edukaciju svojih kadrova,
a znanja stečena tijekom edukacija i obuka se moraju transformirati u
vještine izvođenja određenih operacija na terenu. No, dobro napisan i teori-
jski razrađen plan zaštite i spašavanja nije uvijek garancija da je on provediv
i da će kadrovi učinkovito funkcionirati na terenu.
Funkcioniranje sustava zaštite i spašavanja nemoguće je provjeravati u
stvarnim kriznim situacijama, velikim nesrećama ili katastrofama, budući
da su svi sudionici zaštite i spašavanja, od zapovjednih struktura do op-
erativne razine usmjereni na što učinkovitije postupanje. Isto tako, po
završetku određene krizne situacije, a uslijed djelovanja pod velikim stre-
som i vremenskim pritiskom, većina sudionika se ne može usmjeriti na
procjenjivanje vlastitog djelovanja u tim uvjetima.
Jedan od oblika pripremanja sudionika zaštite i spašavanja je planiranje, or-
ganizacija i provedba vježbi za izvanredne situacije kojima se, u prvom redu,
uvježbavaju i usavršavaju određene vještine, provjeravaju planovi zaštite i
spašavanja i operativne procedure, a u konačnici i provjerava učinkovitost
sustava zaštite i spašavanja s ciljem zaštite i spašavanja života i zdravlja lju-
di, imovine veće vrijednosti i čovjekova okoliša.
Općenito se može definirati da je vježba za izvanredne situacije plansko
oponašanje stvarne izvanredne situacije u što je moguće realnijem okruženju
s ciljem uvježbavanja kadrova za djelovanje ili u cilju provjere operativnih
planova zaštite i spašavanja, procedura, tehnika i opreme, te koordiniranog
djelovanja cjelokupnog sustava zaštite i spašavanja.1
1  Mihalić, M.:Diplomski rad „Vježbe za krizne situacije i njihov značaj u zaštiti i spašavanju“,
Velika Gorica, Veleučilište Velika Gorica 2010. ,str. 21.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
147
1. Uloga i značaj vježbi za izvanredne situacije
Osnovna zadaća vježbi za izvanredne situacije je procjena sposobnosti i
spremnosti svake pojedine službe i organizacije koje su sastavni dio sus-
tava zaštite i spašavanja, te se njima mogu i utvrditi ona područja djelovan-
ja kojima su nužno potrebna poboljšanja ili promjene. Sudionici zaštite i
spašavanja, u pravilu, u kriznoj situaciji reagiraju sukladno onim vještinama
koje su stekli vježbom. Vježbe se mogu koristiti i kao alat za uočavanje
nedostataka u zakonima i pravilima koje donose predstavnička tijela jedi-
nica lokalne i područne (regionalne) samouprave ili nacionalni politički
autoriteti, a kojima je uspostavljena odgovornost pojedinih službi i organi-
zacija, kao i nedostataka u pravilima, organizacijskim strukturama i pro-
cesima koji su usmjereni na očuvanje sigurnosti građana, javnih institucija
i kritične infrastrukture. Lekcije koje su naučene u vježbi daju smjernice za
buduća planiranja, a učinkovita priprema rezultira učinkovitim funkcion-
iranjem sustava zaštite i spašavanja tijekom stvarne krizne situacije, velike
nesreće ili katastrofe.
Uz ovu njihovu temelju zadaću, vježbama se mogu i demonstrirati ka-
paciteti kojima raspolaže sustav zaštite i spašavanja i njegova sposob-
nost za učinkoviti odgovor na izvanrednu situaciju što može utjecati na
povećanje samopouzdanja kadrova sudjelujućih službi i osjećaja sigurnosti
stanovništva i zajednice.
U stvarnim izvanrednim situacijama pogrešne odluke mogu dovesti do gu-
bitaka ljudskih života, te do ogromnih financijskih gubitaka uzrokovanih
posljedicama koje su pogodile kritičnu infrastrukturu. Isto tako, u stvar-
nom događaju nema prilike za ispravljanje pogrešaka uslijed donošenja
loših odluka, tako da se može reći da je vježba alat kojim se premošćuje ta
praznina. U simuliranim i dobro planiranim uvjetima svim sudionicima
zaštite i spašavanja se stvara okruženje slično stvarnim uvjetima s jednom
bitnom razlikom da zbog pogrešno donesene odluke neće stradati ljudski
životi i imovina veće vrijednosti,2 već će ta pogrešna odluka biti zabilježena
od strane evaluatora, a temeljem njihovih nalaza i preporuka će se i po-
duzimati aktivnosti za ispravljanje utvrđenih nedostataka u odlučivanju
i djelovanju, kao i na ispravljanju ili upotpunjavanju planova zaštite i
spašavanja i operativnih procedura, kako se takva pogreška ne bi dogodila
u stvarnoj situaciji.
2  Osim u iznimnim uvjetima kada se u okviru same vježbe dogodi neka nepredviđena situacija
ili nesreća.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
148
Rezultati vježbi mogu ukazati na potrebu revizije planova ili na potrebu
za dodatnim uvježbavanjem kadrova. Dobivanje valjanih rezultata ovisi u
velikoj mjeri o tome kako su dokumentirana i interpretirana događanja na
vježbi. Evaluatori3 trebaju jasno shvatiti važnost svoje uloge u vježbovnom
procesu, a u koliko se to ne dogodi, nisu u mogućnosti osigurati značajne
rezultate ili, što je još važnije njihove procjene mogu rezultirati pogrešnim
promjenama planova i vježbovnih programa.4 Kako ne bi došlo do ovoga
evaluatori moraju biti detaljno upoznati s ciljevima vježbe, scenarijem, raz-
vojnim situacijama, evaluacijskim parametrima i dokumentacijom. Budući
da je ovo vrlo zahtjevna aktivnost osmišljavaju se posebni edukativni sas-
tanci za evaluatore, koji se održavaju prije izvođenja vježbe i na njima
se prezentiraju sve relevantne informacije, njihovi zadaci, te se detaljno
raspravlja o scenariju i razvojnim situacijama.
Christine A. Klimczak tvrdi da je vježba za izvanredne situacije provjera ili,
konkretnije, ona je sustavna procedura za evaluaciju ponašanja. Ponašanje
je odgovor na izvanrednu situaciju, a evaluacija je izvanredna situacija
vježbe.5
Ova izvanrednost je relativno lako objašnjiva, budući da su sudionici pod
povećanom razinom stresa već zbog samog sudjelovanja na vježbi i zbog
potrebe da dobro prezentiraju rad svoje službe ili organizacije, te da pokažu
svoju učinkovitost djelovanja. Ako se sudionicima jasno da do znanja da
će se njihovi, kako ispravni, tako i neispravni postupci evidentirati to će
dodatno pojačati potrebu pojedinaca za samodokazivanjem i dokazivanjem
učinkovitosti službe kojoj pripadaju, ali i povisiti razinu stresa koji može
biti uzrok dodatnih pogrešaka koje možda čak ni ne bi učinili u stvarnim
situacijama. Stoga je vrlo važno upozoriti sudionike da će njihova izvedba
biti procjenjivana kako bi se oni mogli unaprijed pripremiti za djelovanje u
tim izvanrednim, evalutivnim uvjetima.
Vodeća agencija za teorijsku razradu brojnih koncepata, pa tako i za strate-
giju razvoja vježbovnog sustava, koji uključuje i detaljnu razradu evaluacije
vježbi, je američka FEMA.6 Proučavajući njihovu literaturu može se steći
dojam da će ova agencija, sukladno teorijskoj razradi vježbovnog sustava,
u trenutku događanja velike nesreće i katastrofe učinkovito djelovati suk-
ladno uvježbanosti i obučenosti svojih snaga.
3 Ocjenjivači vrijednosti postupaka i aktivnosti na vježbi, franc.evaluation, Klaić, B.:Rječnik
stranih rijeći, Nakladni zavod MH, Zagreb, 1990, str.400
4 „Evaluation/Controller Practicum for US Department of Energy Emergency Exercises“,
Aragone National Labaratory and U.S. Department of Energy, 1997.
5 Klimczak, C. A. – Report „Emergency exercises methodology“, Aragonne National Labaratory
- East
6 Federal Emergency Management Agency – Američka savezna agencija za izvanredne situacije
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
149
No, postoji nekoliko primjera7  koji dokazuju da teorijska razrada nužno ne
dovodi i do učinkovitog funkcioniranja sustava zaštite i spašavanja u koliko
se znanja stečena na raznim obukama ne transformiraju u vještinu funk-
cioniranja na terenu, te ako se lekcije naučene u vježbi ne implementiraju u
planove i djelovanja.
Iako se FEMA percipira kao svjetski lider za projektiranje i evaluaci-
ju vježbi, brojni su primjeri da su za pripremu specifičnih vrsta vježbi i
njihovu evaluaciju odgovorne druge asocijacije koje se udružuju u ovom
području djelovanja sukladno djelatnosti koja im je zajednička, a koja pred-
stavlja potencijalnu ugrozu kako za stanovništvo, tako i za okoliš. Tako je
primjerice, Agencija za nuklearnu energiju (NEA)8, razvila Strategiju za
razvijanje i izvođenje vježbi za radiološke i nuklearne nesreće, s osobitim
osvrtom na evaluaciju vježbi, Nacionalni laboratorij iz Argonne-a (Illi-
nois) američkog Ministarstva energije razvio je evaluacijsko/kontrolorski
praktikum za provođenje vježbi u okviru nadležnosti Ministarstva ener-
gije (DOE) s ciljem poboljšavanja pripreme za izvanredne situacije, a Cen-
tar za mornaričke analize je, sukladno PREP programu9 (Preparedness for
Response Exercise Program) razvio Metodologiju za evaluaciju vježbi u
kojoj je naglašeno da bi se evaluacija trebala usmjeriti na organizacijske
probleme i na sposobnost odgovora sudjelujućih službi i organizacija za
izvršenje raznovrsnih planova. Isto tako, evaluacijom treba provjeriti kako
je organizirana zapovjedna struktura i koliko se brzo i učinkovito formira,
funkcionira li učinkovito nakon formiranja, te utvrditi stupanj sposobnosti
sudjelujućih organizacija za izvršenje dužnosti i prioriteta iz planova.
Iz ovih primjera se može zaključiti da agencije u čijoj je nadležnosti in-
dustrija, koja je potencijalno opasna za živote, imovinu i okoliš, udružuju
svoje djelovanje u cilju poboljšavanja operativne učinkovitosti i upravljanja
potencijalno opasnim i ugrožavajućim postrojenjima, te da se pozornost
usmjerava gotovo u istom omjeru na pripremu i organizaciju vježbi i nji-
hovu evaluaciju.
7 Od kojih je jedan, primjerice,  uragan Katrina u New Orleansu, tijekom i nakon kojeg je FEMA
optuživana u političkim raspravama i medijima za spor i neučinkovit odgovor na humanitarnu
katastrofu
8 NEA je osnovana (1958.) kao Europska agencija za nuklearnu energiju, no nakon priključivanja
Japana (1972.) njeno područje djelovanja se proširilo na brojne države, tako da danas članstvo u
NEA-i ima 28 država Europe, Amerike i Azije.
9 PREP je rezultat suradničkog rada Američke obalne straže, Agencije za zaštitu okoliša, Ministar-
stva prometa i Službe za upravljanje mineralima kojemu je bio cilj umrežiti i usavršiti djelovanje
službi i organizacija prilikom izlijevanja nafte u vodene tokove.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
150
2. Evaluacijski proces
Pojam evaluacije se često u literaturi, kao u i prijevodima s drugih jezika,
miješa s pojmom mjerenja, no evaluaciju je nužno promatrati kao proces,
dok je mjerenje uspoređivanje nečega s određenim standardom, što znači
da je to jednokratni postupak u cjelokupnom procesu evaluacije.
U priručniku Dokimologije10 se mjerenje definira kao uspoređivanje nečega
s jedinicom ili nekim standardnim iznosom, odnosnom količinom određene
stvari, kako bi se utvrdilo koliko je puta taj iznos sadržan u sadržaju koji
se mjeri. Osnovna mu je funkcija informativna, dok evaluacija predstavlja
metodološki i tehnički složeniji postupak.11
Temeljne značajke vježbovne evaluacije su objektivnost i otvorenost. Eval-
uacija mora otkriti i istaknuti jesu li aktivnosti, koje su predviđene planom,
realno izvodive i jesu li kadrovi sposobni izvršiti zadaće iz plana. Osnovno
pravilo evaluacije vježbi za izvanredne  situacije je da je bolje na vježbi
saznati što ne funkcionira, nego to otkriti tek u stvarnom događaju jer su
onda posljedice katastrofalne i pogubne, a troškovi ogromni i teško na-
doknadivi.
Opći evaluacijski proces obuhvaća zapažanje (promatranje i nadziranje)
događaja i prikupljanje podataka, rekonstrukciju događaja koji su se odvi-
jali na vježbi i analizu što je bilo dobro, a što je pošlo u lošem smjeru, te
dokumentiranje rezultata i izvješćivanje o njima. Svrha evaluacije je što
detaljnije dokumentiranje aktivnosti koje su se događale tijekom vježbi, a
osnovni cilj je utvrđivanje djelovanja sustava i njegovih taktičkih sastavni-
ca, a ne sama izvedba ili promatranja pojedinaca iz skupine.12 „Evaluaci-
ja nije samo tehnika za prikupljanje podataka. To je sustavan proces koji
ima značajnu ulogu u učinkovitom učenju… Započinje s identifikacijom
predviđenih rezultata učenja i završava s prosuđivanjem u kojoj su mjeri
postignuti ti očekivani rezultati.“13
Ako pojmove evaluacije i mjerenja promatramo iz aspekta evaluacije vježbi
10 Gojkov G. – „Dokimologija“, Visoka škola za obrazovanje vaspitača Vršac, 2003., str. 18, cit-
irano iz Ingliš, H.B. i Ingliš, A.C., „Obuhvatni rečnik psiholoških i psihoanalitičkih pojmova”
,
Savremena administracija, Beograd, 1972.
11 Ingliš, H.B. i Ingliš, A.C., Obuhvatni rečnik psiholoških i psihoanalitičkih pojmova, Savremena
administracija, Beograd, 1972. – citirano u priručniku Dokimologija, Gojkov, G., Visoka škola za
obrazovanje vaspitača Vršac, 2003, str. 18
12 Filadelfo, R. – „A Methodology for Evaluation of PREP Area Eercises“, Center for Naval Analy-
ses, 1996.
13 Gronlund, N. E. i Linn, R. L. – „Measurment and Evaluation in Teaching“, Macmillan Publish-
ing Company, New York, 1990. str. 3 – citirano u Klimczak, C. A. – Report „Emergency exercises
mehodology“, Aragonne National Labaratory - East
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
151
za izvanredne situacije može se zaključiti da proces evaluacije započinje
kada i samo planiranje vježbe, dakle puno prije aktivnosti izvođenja vježbe,
a mjerenje se odvija tijekom vježbe i daje informaciju o tome jesu li ispun-
jeni očekivani rezultati. Knippenburg-Gillis ističe da s obzirom na pitanja
„što“ (ćemo mjeriti, op. a.) i „kako“ (će se mjerenje provesti, op. a.)  eval-
uacija započinje već tijekom projektiranja vježbe i razvojnih faza.14 Isto tako
mjerenje završava u trenutku završetka njenog izvođenja, a evaluacijski
proces završava tek nakon detaljne analize vježbe, kada se donose zaključci
jesu li postignuti postavljeni ciljevi.
Međunarodna agencija za atomsku energiju (IAEA) je identificirala dvije
osnovne vrste evaluacije. Procesna evaluacija je usmjerena na cjelokupan
postupak i jesu li sudjelujuće organizacije sposobne ostvariti odgovor suk-
ladno definiranim ciljevima. Druga vrsta je evaluacija na temelju rezultata
i usmjerena je da praćenje postupaka ispunjenja određenog zadatka i mjer-
enja vremena u kojem je taj postupak izveden. Evaluacija na temelju rezul-
tata se oslanja na ciljeve koji su jasno definirani i mjerljivi u odnosu na or-
ganizacijske planove i procedure. Procesna evaluacija je važna jer je sustav
više od zbroja njegovih dijelova. Od vitalnog je značaja da različiti elementi
sustava mogu funkcionirati zajedno kako bi se postigli ukupni ciljevi or-
ganizacije. Evaluacija na temelju rezultata je ključna za dijagnosticiranje
uzroka uočenih problema i njihovo rješavanje kroz korektivne aktivnosti.15
Budući da evaluacija mora biti svrsishodna, sveobuhvatna i ciljana nikako ju
se ne smije shvaćati olako u cjelokupnom vježbovnom procesu jer daje vri-
jedne informacije o učinkovitosti postupanja sudionika zaštite i spašavanja.
No brojni primjeri iz vježbovne prakse pokazuju da to baš i nije tako. Borod-
zicz naglašava da mjerenje učinkovitosti vježbi može biti dosta teško jer je u
nekim simulacijama teško identificirati stvarnu svrhu vježbe. Razlog tomu
mogu biti promjene u procesu planiranja, ali i u činjenici da mnoge vježbe
imaju višestruku svrhu.16 Stoga bi se prilikom razvijanja početne ideje o or-
ganizaciji vježbe prvo trebalo pozabaviti konkretnom mišlju što se vježbom
želi postići, pa sukladno tome i vrstu vježbe prilagoditi tom zaključku, a
onda s time uskladiti i proces evaluacije.
Evaluaciji vježbi za krizne situacije, osobito na lokalnim nivoima i u man-
jim službama i institucijama se posvećuje malo ili čak i nimalo pozornosti.
14 Borodzicz, E. i Haperen, K. – „Individual ang Group Learning in Crisis Simulations“, Discus-
sion Papers in Management, University of Southamptoh, 2002. – str. 11
15 „Strategy for Developing and Conducting Nuclear Emergency Exercises, Radiological Protec-
tion“,  Nuclear Energy Agency 2007. – str. 29.
16 Borodzicz, E. i Haperen, K. – „Individual ang Group Learning in Crisis Simulations“, Discus-
sion Papers in Management, University of Southamptoh, 2002. – str. 13
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
152
Razlog tome možda počiva u činjenici da se na području Republike Hr-
vatske uglavnom izvode pokazne vježbe kojima se demonstriraju kapac-
iteti i koje su više usmjerene na promociju određene službe ili organi-
zacije, a manje na vježbu kao na aktivnosti kojom se usvajaju određena
znanja i usavršavaju vještine. Pokazne vježbe imaju određenu vrijednost,
jer sudionici zaštite i spašavanja demonstriraju vlastite sposobnosti čime
se učvršćuje povjerenje građana da će sustav zaštite i spašavanja reagirati
pravovremeno i učinkovito u određenoj izvanrednoj situaciji, ali suvreme-
no poimanje vježbi sve više istiskuje ovakav oblik demonstracije snage kao
korisnu i vrijednu aktivnost za organizacije i službe. Nadalje, u ovakvim
oblicima demonstracije je najčešće obuhvaćeno previše elemenata prikaza
rada službi, organizacija i institucija, a u takvim uvjetima s previše eleme-
nata, sudionika i opreme koja se želi prikazati više nema mjesta za kvalitet-
nu evaluaciju.
Gredler tvrdi da evaluacijom treba, u prvom redu, sagledati kriznu situaciju,
potom procijeniti uloge u donošenju odluka i kao treće izvršiti evaluaciju
dinamike vježbe. On nadalje pravi razliku između timskih simulacija man-
jeg obima i velikih grupnih simulacija, ali evaluacija svih postvježbovnih
aktivnosti se provodi po vrlo jednostavnom obrascu; analiziranjem grupne
postvježbovne diskusije sudionika vježbe i praćenjem postvježbovnog pro-
cesa.17
Hofstedea i Petersen upozoravaju da vrijeme za evaluaciju ne smije biti
skraćivano, a “kada se suočavamo s vremenskim ograničenjima učinkovitije
je pojednostaviti scenarij vježbe, nego skratiti vrijeme za evaluaciju”.18 To,
svakako, treba utvrditi već u početnoj fazi planiranja vježbe i određivanja
njenog obima.
Dobro planiran i proveden evaluacijski proces može pomoći sudionicima
zaštite i spašavanja u identificiranju nedostataka u postupanjima. Nadalje,
evaluacija može ukazati na potrebu za poboljšanjem djelovanja u određenom
segmentu (primjerice funkcioniranje zapovjedništva ili cjelokupne službe),
treba li upotpuniti ili izmijeniti planove, procedure i standardne operativne
postupke, treba li upotpuniti opremu novim i suvremenijim sredstvima.
Važan segment evaluacije je i procjena znanja i sposobnosti kadrova, te re-
zultati evaluacije mogu ukazivati na potrebu dodatne edukacije s ciljem up-
otpunjavanja ili usvajanja novih znanja i vještina.
Isto tako, rezultati evaluacije bi trebali utjecati na političke autoritete i
predstavnička tijela ukoliko su tijekom vježbe uočene ozbiljne nesukladnos-
ti zakonskih i podzakonskih regulativa, što bi u konačnici trebalo rezultirati
17 Ibid
18 Ibid
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
153
izmjenama i dopunama zakona i podzakonskih akata. No, u stvarnosti je
situacija ponešto drugačija, tako da službe i organizacije u postvježbovnim
aktivnostima još i ugrađuju iskustva stečena u vježbama u buduća djelovan-
ja, no predstavnička i zakonodavna tijela dosta teško prihvaćaju promjene.
Najčešće se postupak izmjene toliko odugovlači u raznim procedurama
tako da postoji nekoliko primjera kada je tek stvarna katastrofa utjecala na
izmjene i dopune zakona.
Primjer dobre prakse su događanja nakon katastrofe tankera Exxon Valdez
(1989.) koja je otkrila brojne nedostatke u nacionalnim sposobnostima za
borbu s većim izlijevanjem nafte i rezultirala dopunom Zakona o zagađenju
naftom (1990.) Revizija Zakona je odvojila djelovanje u uvjetima izlijevanja
nafte od onih zagađenja koji se odnose na zagađenja drugim toksičnim tva-
rima. Općenito, Zakon o naftnom zagađivanju iz 1990. godine je pozvao na
povećanu spremnost i na održavanje periodičnih vježbi, kao i njihovu pom-
nu evaluaciju. Kao odgovor na te zahtjeve za provođenje periodičnih vježbi
Američka obalna straža, Agencija za zaštitu okoliša, Istraživački odjel za
sigurnost cjevovoda i Služba za upravljanje mineralima su razvile Program
za vježbovnu pripremu djelovanja19 (PREP). Zakonski je propisana obveza
održavanja vježbi, a njih su dužne projektirati i provoditi glavne sudjelujuće
službe i organizacije koje su predviđene planom za djelovanje. Utvrđene su
i temeljne smjernice i vježbovni ciljevi koje se moraju ugrađivati u vježbu,
kao i sama evaluacija vježbi. Ti vježbovni ciljevi su: uzbunjivanje, mobi-
lizacija, djelovanje u okviru zajedničkog zapovjednog sustava svih službi,
procjena, sprečavanje širenja naftne mrlje, oporavak, zaštita, zbrinjavanje i
uklanjanje opasnih tvari, komunikacija, osoblje za potporu, oprema, sud-
jelovanje i dokumentacija.20
Zakonska i podzakonska regulativa u Republici Hrvatskoj dosta neprecizno
i maglovito definira područje vježbi i njene evaluacije, a budući da nema
jasne određenosti vježbi za krizne situacije nema niti jasne određenosti
evaluacijskog procesa i procesa praćenja poboljšanja ili pogoršanja u odno-
su na prethodne vježbe.
19 Eng. Preparedness for Response Exercise Program (PREP)
20 Filadelfo, R. „A Methodology for Evaluation of PREP Area Exercises“, Center for Naval Analy-
ses, 1996.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
154
3. Evaluacijska metodologija
Evaluacijska metodologija je procedura i strategija koja se koristi kako bi
se vrednovala vježba, a uključuje: strukturu evaluacijskog tima, parametre
koji će se mjeriti i evaluacijske liste.21
Članovi tima za evaluaciju se imenuju iz tima za projektiranje vježbe, budući
da su upravo oni osmislili cijelu vježbu i upoznati su sa svakim njenim el-
ementom i ciljevima koji se žele postići.
Veličina tima ovisi o veličini, opsegu i složenosti vježbe. Vježbe manjeg
obima mogu imati samo jedan tim za evaluaciju i vođu tima, a velike zahti-
jevaju daleko veći broj evaluatora koji se raspoređuju na svaku lokaciju
izvođenja vježbe.
Vođa tima odgovoran je za evaluacijsku metodologiju, odabir i uvježbavanje
evaluacijskog tima, te pripremu evaluacijskog izvješća. Okvirna struktura
evaluacijskog tima prikazana je na slijedećoj slici (slika 1.):
21 „Exercise Design, Independent Study “ The Federal Emergency Management Agency, Emer-
gency Management Institute, 2003.
22 Borodzicz, E. i Haperen, K. – „Individual ang Group Learning in Crisis Simulations“, Discus-
sion Papers in Management, University of Southamptoh, 2002. – str. 13
23 „Public Health Emergency Exercise Toolkit - Planning, Designing, Conducting, and Evaluat-
ing Local Public Health Emergency Exercises”
, Columbia University, School of Nursing, Center
for Health Policy, 2007.
Slika 1 Okvirni sastav Tima za evaluaciju vježbe (Izvor: FEMA: Hazardous Materials Exercise
Evaluation Methodology – HM EEM)
Knippenburg-Gills
konstatira
da
sukladno
postavkama
kriznog
menadžmenta u praćenje i evaluaciju vježbi mogu biti uključeni razni unu-
tarnji i vanjski stručnjaci,22 a korisno je ako sakupljači podataka i evaluatori
posjeduju stručna znanja o području koje će pratiti.23
Vrlo je značajno to da svi članovi tima moraju imati visoko razvijene
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
155
vještine evaluacije pod kojima se podrazumijevaju; prikladna tehnička
znanja u evaluaciji, komunikacijske vještine, organizacijske sposobnosti,
sposobnost uviđanja povezanosti između razvojnih situacija i očekivanih
rezultata sposobnost prilagodbe različitim situacijama, senzibilitet, objek-
tivnost, sposobnost istinitog izvješćivanja (iskrenost u izražaju) i sposob-
nost čuvanja povjerljivosti, moraju poznavati područje koje se testira (funk-
cije, opremu, vještine) kao i plan izvođenja vježbe.24
Priprema članova evaluacijskog tima obavlja se orijentacijskim seminarom
gdje im se prezentira scenarij vježbe, „pravila igre“, očekivani rezultati,
evaluacijski zahtjevi i postupci, evaluacijske liste, a osobito je važno upoz-
navanje evaluatora s općim i specifičnim operacijama koje će se nadzirati.
Evaluatori moraju biti upoznati s cjelokupnim scenarijem i razvojnim sit-
uacijama, generalnim ciljem i parcijalnim ciljevima vježbe, aktivnostima
koje će biti izvođene tijekom vježbe, očekivanim akcijama i vježbovnim
ishodima. Vrlo je važno njihovo upoznavanje i s pravnom i organizaci-
jskom nadležnošću svake pojedine sudjelujuće službe i organizacije,25 te s
pojedinačnim dužnostima i odgovornostima službi i organizacija.26
Tim za evaluaciju vježbe bi trebao i utvrditi zašto su se određene stvari dog-
odile, i zašto su donesene određene odluke. Kako bi to mogli učiniti moraju
analizirati podatke koji su povezani s problematikom i procesom donošenja
odluka. Evaluatori trebaju izbjeći subjektivne napomene koje nemaju pot-
poru u primjerima ili činjenicama.27
Temeljno pravilo prilikom izbora članova evaluacijskog tima i njegovog us-
trojavanja je da on mora imati dovoljan broj članova kako bi se omogućila
evaluacija svih parcijalnih ciljeva, sudjelujućih organizacija i sve lokacije
izvođenja vježbe. Ovo se osobito odnosi na sveobuhvatne terenske vježbe
koje imaju veliki broj sudjelujućih službi i organizacija i koje se odvijaju
na većem broju lokacija. Njihova je zadaća i identificiranje problema zašto
određeni vježbovni ishodi nisu postignuti. Promatraju se isključivo ak-
tivnosti koje sudionici izvode, bilježe se i pozitivna i negativna zapažanja, in-
formiraju kontrolore o bilo kojem uočenom i značajnom problemu tijekom
vježbe, pripremaju kratko izvješće koje prezentiraju tijekom procesa analize
vježbe koje je sastavni dio elaborata analize vježbe. Dužni su i predložiti
24  „Exercise Design, Independent Study “ The Federal Emergency Management Agency, Emer-
gency Management Institute, 2003.
25 Ibid
26 Filadelfo, R., „A Methodology for Evaluation of PREP Area Exercises“, Center for Naval Analy-
ses, 1996.
27 Ibid
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
156
preporuke koje će se ugraditi u ispravljanje budućih djelovanja.28 Članovi
tima za evaluaciju moraju biti upozoreni da od samog početka vježbe ne
smiju na sebe privlačiti pozornost kako ne bi ometali tijek izvođenja vježbe.
Christine A. Klimczak je u Metodologiji vježbi za krizne situacije naglasi-
la da se ciljevi vježbe utvrđuju nakon što se proučio plan za djelovanje u
izvanrednim situacijama. Ciljevi su ključne točke na temelju kojih će se
provoditi evaluacija vježbe i trebaju se temeljiti na sadržaju plana za iz-
vanredne situacije. Neki od ciljeva mogu biti obavješćivanje i aktiviranje
osoblja ili službi, upravljanje i kontrola, donošenje odluka, komunikacija,
procjena akcidenta, ispravna uporaba opreme, informiranje javnosti, ali i
brojni drugi koji su predviđeni određenim planom za izvanredne situacije i
koji su utvrđeni da će se provjeravati određenom vježbom.29
Temeljni cilj svake vježbe bi trebao biti poboljšanje pripravnosti za djelovan-
je u izvanrednim situacijama, velikim nesrećama i katastrofama, a osnovno
pitanje koje si trebaju postaviti organizatori je „Zašto služba ima potrebu za
provođenjem određene vrste vježbe?“ Sukladno ovom odgovoru, odnosno

nakon što je definiran generalni cilj vježbe, započeti će se s definiranjem
parcijalnih ciljeva koji moraju biti izazov za službu ili organizaciju, ali u isto
vrijeme moraju biti ostvariti i dostižni.30
FEMA31 je u priručniku za projektiranje vježbi naglasila da svaki cilj mora
biti pozitivan, jasan, sažet i ostvariv, a jedna je njegovih temeljnih značajki
je da mora biti mjerljiv. Generalni cilj vježbe je na neki način neovisan od
parcijalnih ciljeva vježbe, i konačan rezultat vježbe se najčešće daje kao
opisna ocjena je li postignut ili nije generalni cilj. Parcijalni ciljevi vježbe
proizlaze iz konkretnog scenarija vježbe i njegovih razvojnih situacija. Te-
meljem parcijalnih ciljeva sastavlja se lista očekivanih akcija i vježbovni
ishodi, odnosno pozitivna očekivanja što se očekuje od pojedine službe u
ispunjavanju svojih dužnosti. Temelje se na izvedbi zadaća, a potrebni su
kako bi se  moglo zaključiti da li je svaka pojedina služba izvršila očekivane
zadaće, odnosno postigla parcijalni cilj, te je li, u konačnici, postignut gen-
eralni cilj vježbe.
28 „Exercise Design, Independent Study “ The Federal Emergency Management Agency, Emer-
gency Management Institute, 2003.
29 Klimczak, C. A. – Report „Emergency exercises methodology“, Aragonne National Labara-
tory - East
30 „Public Health Emergency Exercise Toolkit-Planning, Designing, Conducting, and Evaluating
Local Public Health Emergency Exercises”
, Columbia University, School of Nursing, Center for
Health Policy, 2007.
31 „Exercise Design, Independent Study” The Federal Emergency Management Agency, Emer-
gency Management Institute:, 2003.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
157
Ciljevi32 moraju biti jasno definirani i precizni opisujući djelovanja koja
mogu biti nadzirana i mjerena.
Pisanjem ishoda vježbe istovremeno započinje i proces identifikacije eval-
uacijskih kriterija, koji će se koristiti kako bi se utvrdila uspješnost vježbe.
Ovi kriteriji su povezani razvojnim situacijama, očekivanim akcijama i
vježbovnim ishodima, a utvrđuju se u istom trenutku kada se pišu i raz-
vojne situacije, odnosno prilikom planiranja vježbe. Temeljem određenih
kriterija i vježbovnih ishoda evaluatori tijekom vježbe prate i vrednuju
postignuća sudionika, a tijekom analize vježbe sudionicima se ukazuje na
one ishode koji nisu postignuti, kako bi popravili svoje djelovanje.
Svaki dobro osmišljen vježbovni ishod treba imati slijedeće elemente:
TKO bi trebao učiniti ŠTO u kojim UVJETIMA u skladu s određenim
STANDARDOM!33
Grafički bi to izgledalo ovako (Slika 2.):
32 Pišu sukladno SMART principu. Svaki ishod treba biti jednostavan (eng. Simple), kratak i
razumljiv, mora biti mjerljiv (eng. Measureable). Mjerljivost ne mora biti uvijek kvalificirani
standard, već je ponekad dovoljno da se može zaključiti je li ostvaren. Za generalni cilj se može
konstatirati je li ostvaren ili nije, dok se za parcijalne ciljeve najčešće određuju kvalificirani stand-
ardi. Budući da samo realna očekivanja daju i realne rezultate svaki ishod mora biti ostvariv
(eng. Achievable) i realističan (eng. Realistic). U koliko se postave nerealna očekivanja postoji
mogućnost da neke službe ili organizacije neće moći sudjelovati u vježbi, a u stvarnoj situaciji će
se očekivati njihovo sudjelovanje. Posljednji zahtjev o kojem treba voditi računa je taj da on mora
biti usmjeren na zadaću koja će se izvršavati (eng. Task oriented).
33 „Emergency Exercise Development“, World Health Organization, 2009.
Slika 2 Prikaz elemenata za pisanje vježbovnih ishoda (Izvor: Emergency Exercise Develop-
ment, World Health Organization, 2009. – usklađeno s hrvatskim službama i terminologijom)
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
158
Evaluacijska dokumentacija se sastoji od plana za prikupljanje podataka koji
uključuje vježbovne ishode (definirani su u scenariju u okviru razvojnih sit-
uacija),  popis točaka nadzora i liste za procjenu. Podaci i rezultati se mogu
prikupljati bilježenjem u liste za provjeru, ali evaluatori mogu i snimati au-
dio ili video materijal koji će kasnije prezentirati kako bi potkrijepili svoje
nalaze ili ukazali na nedostatke. Najvažniji dokumenti za evaluaciju vježbe
su lista provjere u koje se upisuju opažanja tijekom vježbe, opisno izvješće
konkretnih uočenih problema prilikom izvođenja aktivnosti s prijedlogom
korektivnih akcija i evaluacijski listić koji ispunjavaju svi sudionici vježbe
odmah nakon vježbe. Temeljem tih dokumenata se provodi analiza vježbe
i predlažu aktivnosti za poboljšanje djelovanja. No, u određenim uvjetima
se može zahtijevati od samih sudionika vježbe da provode evaluaciju svojih
postupanja. To je svakako iznimka od pravila, a odnosi se na međusobnu
komunikaciju sudionika vježbe različitim komunikacijskim sredstvima
(telefon, radio uređaji, dostava pisanih poruka, usmeno itd.), budući da je
ta komunikacija relativno brza. S ciljem praćenja komunikacije sudionika
vježbe osmišljava se evaluacijska lista komunikacije u koju sami sudionici
bilježe protok informacija. Osnovna činjenica za rekonstrukciju vježbe i
njenu evaluaciju je da razina kvalitete evaluacije ovisi o kvantitetu i kvaliteti
informacija koje su bile dostupne evaluacijskom timu.34
Kolumbijsko sveučilište (SAD) je u priručniku za provođenje i evaluaci-
ju vježbi javno-zdravstvenog sektora upozorilo na nužnost održavanja
predvježbovnih sastanaka s evaluatorima (čiji broj i složenost timova ovi-
si o veličini i složenosti vježbe). Nakon vježbe se provodi detaljna anal-
iza podataka i procjena performansi i to tako da se identificiraju uzroci
različitosti kritičkim razmišljanjem kako bi se utvrdio uzrok zašto su se
neke stvari odvijale tako kako jesu, te da bi se utvrdio nacrt postakci-
jskog izvješća. Paralelno s tim se identificiraju prilike za implementaciju
naučenih lekcija. Temeljem postakcijskog izvješća se dobivaju smjernice za
razvoj i poboljšavanje provjeravanog plana. Razvojem poboljšanog plana
se naučene lekcije iz vježbe pretvaraju u mjerljive korake koji će rezultirati
poboljšanjem odgovora svih kapaciteta.35
34  Filadelfo, R. „A Methodology for Evaluation of PREP Area Exercises“, Center for Naval Analy-
ses, 1996.
35 „Public Health Emergency Exercise Toolkit - Planning, Designing, Conducting, and Evaluat-
ing Local Public Health Emergency Exercises”
, Columbia University, School of Nursing, Center
for Health Policy, 2007.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
159
Zaključak
Učinkovita priprema za djelovanje u izvanrednim situacijama nije moguća
bez pažljivo planiranih i osmišljenih vježbi, kojima se ujedno i testiraju
planovi pripremljeni za krizne, odnosno izvanredne situacije. Temelj za
planiranje i provedbu vježbi za izvanredne situacije moraju  biti prethod-
no stečena znanja i vještine koja se dobivaju kroz edukaciju, seminare i
obuku. Tek kada su usvojena znanja (seminari i edukacije), kada su jasno
razgraničene uloge i odgovornosti (radionice, teorijske vježbe), može se
prijeći na višu razinu uvježbavanja, odnosno na organizaciju i provedbu
funkcionalnih i sveobuhvatnih terenskih vježbi. Može se primijetiti da s
postupnim prelaskom s jednostavnijih na zahtjevnije oblike vježbi i proces
evaluacije postaje sve zahtjevniji i kompliciraniji.
Unatoč općoj usuglašenosti o principima i pravilima kako se vježbe trebaju
organizirati, često se, osobito u manjim lokalnim zajednicama i službama,
događa da se one organiziraju u dosta kratkom vremenu, uz vrlo malo plan-
skih priprema i radnji, te bez jasno utvrđenog cilja i svrhe što se njima želi
postići, tako da se ponekad svode na ritualne igre kojima se samo umiru-
je savjest i pokazuje da se nešto radi na podizanju razine pripremljenosti.
Ovakav način pripreme vježbi najčešće ne dovodi do značajnih poboljšanja
u funkcioniranju sustava zaštite i spašavanja budući da, na ovakav način
organizirane vježbe, nemaju razrađen evaluacijski plan niti definirane
vježbovne ishode, što je nužno kako bi se svi utvrđeni izvedbeni nedostaci
mogli korigirati, a te korekcije ugraditi u buduća djelovanja. Upravo iz tog
razloga niti jedna vježba se ne bi smjela provoditi bez detaljnog evaluaci-
jskog plana u kojem su definirani svi vježbovni ciljevi i načini za mjerenje
njihovih postignuća i koji treba biti sastavni dio vježbovnog plana. Kako bi
se ovo postiglo nužno je i jasnije zakonsko definiranje vježbi za izvanredne
situacije.
Autori su ovim radom nastojali ukazati na značaj evaluacije i na razloge
zbog kojih ju je nužno provoditi u cjelokupnom vježbovnom procesu. Za
uspješnu evaluaciju osobito je značajno da sami evaluatori razumiju važnost
svoje uloge, ali, isto tako, da tu ulogu shvate i na pravi način prihvate i svi
ostali sudionici vježbovnih aktivnosti. Evaluatori također moraju biti up-
oznati s ciljevima vježbe, scenarijem, razvojnim situacijama, evaluacijskim
parametrima i dokumentacijom. Što potpunijem ostvarivanju uloge evalua-
tora može pridonijeti njihova edukacija i održavanje pripremnih sastanaka.
Pored toga, da bi evaluacija bila uspješna važno je i adekvatno dokumenti-
ranje i interpretiranje događanja na vježbi.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
160
Literatura
Gojkov G. – „Dokimologija“, Visoka škola za obrazovanje vaspitača Vršac,
2003.
Borodzicz, E. i Haperen, K. – „Individual ang Group Learning in Crisis
Simulations“, Discussion Papers in Management, University of Southamp-
toh, 2002.
Klimczak, C. A. – Report „Emergency exercises mehodology“, Aragonne
National Labaratory - East
Filadelfo, R. – „A Methodology for Evaluation of PREP Area Eercises“,
Center for Naval Analyses, 1996.
„Exercise Design, Independent Study “ The Federal Emergency Manage-
ment Agency, Emergency Management Institute, 2003.
„Emergency Exercise Development“, World Health Organization, 2009.
„Public Health Emergency Exercise Toolkit - Planning, Designing, Con-
ducting, and Evaluating Local Public Health Emergency Exercises”, Colum-
bia University, School of Nursing, Center for Health Policy, 2007.
„Evaluation/Controller Practicum for US Department of Energy Emergen-
cy Exercises“, Aragone National Labaratory and U.S. Department of Energy,
1997.
„Strategy for Developing and Conducting Nuclear Emergency Exercises,
Radiological Protection“,  Nuclear Energy Agency 2007.
Mihalić, M. – Diplomski rad „Vježbe za krizne situacije i njihov značaj u
zaštiti i spašavanju“, Velika Gorica, Veleučilište Velika Gorica, 2010.
Lebeda, N., Mihalić, M.: Projektiranje vježbi kriznih situacija, ( u tisku),
VVG, Velika Gorica, 2011.
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
161
Emergency exercises evaluation
Abstract
The emergency exercise is planned activity which simulates real emergency
situations with several goals like education and training of the staff, check-
ing emergency plans, procedures, techniques and equipment in order to
achieve effective functioning and coordinated acting of emergency system
in real crisis, major accidents and disasters.
The occurrences on location are recorded and documented. Obtaining of
the right outcomes depends on documenting and interpretation of occur-
rences during exercises. Therefore an important part of planning, prepara-
tion and performance of emergency exercises is its evaluation.
Evaluation is a process of observation and taking notes of the exercise ac-
tivities, comparing of participants doing with expected results and exercises
outcomes written in advance, and it is done in pre-exercise activities, dur-
ing the exercise and post-exercise activities.
Evaluation methodology is a procedure and strategy which is used in order
to evaluate the exercise and includes structure of the evaluation team, pa-
rameters which will be measured, and evaluation lists. Plan for gathering
data includes exercise outcomes, points of control and lists for estimation.
Keywords: emergency exercise, evaluation, evaluation methodology
Melita Mihalić, Nikola Lebeda
162
udk 65.012.45:351.78
Mr. sc. Željka Zavišić, Mr. sc. Ivana Bilić,
Senka Zavišić, mag. hist et phil.*
Interna komunikacija u kriznim
situacijama
Sažetak
Mnoge tvrtke uviđaju značaj interne komunikacije tek u kriznoj situaciji,
dok se nekima, upravo u toj situaciji, višestruko isplatilo što su ulagali u
svoje zaposlene, jer su zahvaljujući njima uspjele sačuvati ugled tvrtke u
krizi.
Sve što se radi u eksternoj komunikaciji, trebalo bi započeti unutar tvrtke.
Uspješnost tvrtke na duži vremenski period te njezino poslovanje u krizi,
direktno je povezano sa kvalitetom komunikacije unutar zaposlenika.
U ovom radu će biti na obrađena važnost interne komunikacije u kriznim
situacijama kroz teoriju i nekoliko primjera iz prakse.

Ključne riječi: interna komunikacija, tvrtka, kriza
* Mr. sc. Željka Zavišić, Visoka poslovna škola Zagreb, mr. sc. Ivana Bilić, Kandit d.d.
Osijek, Senka Zavišić, mag. hist. et. phil., Visoka poslovna škola Zagreb
KRIZNO KOMUNICIRANJE
163
Uvod
Interna komunikacija predstavlja planirano korištenje komunikacijskih
alata i sadržaja radi sustavnog utjecaja na znanje, stavove i ponašanje za-
poslenika određene organizacije.1 Interna komunikacija je sastavnica
definiranih strategija i upravljanja promjenama.
Kriza je nepredviđeni i iznenadan događaj koji svojim sadržajem ozbiljno
prijeti ugledu kompanije, institucije itd. Kriza izaziva stres, a očituje se kroz
nesigurnost i nesvakidašnje ponašanje. Zbog straha od novonastale situaci-
je sva pažnja se usmjerava na krizni događaj, a zapostavlja se uobičajeni
posao, što također negativno se reflektira na poslovanje.
U kriznim situacijama važno je strateški razmišljati i uspostaviti nadzor
nad prijetnjama ugledu poduzeća. Za uspješno vladanje kriznom situaci-
jom važno je:
• pripremiti krizni komunikacijski tim,
• pripremiti krizni komunikacijski centar i
• osobu koja će komunicirati s medijima
Neznanje, nedostatak pravih informacija od onih od kojih se očekuje pred-
stavljaju glavne razloge za izazivanje panike i stvaranje priča koje još više
potpiruju nastalu napetost među zaposlenicima. Također neinformirani za-
poslenici mogu biti glavni generator paničnog ponašanja, a samim tim i
glasina koje negativno utječu na rješavanje krizne situacije nastale unutar
tvrtke.
Loš publicitet negativno se odražava i na financijsko poslovanje i otežava
prevladavanje krize. Gubitak vjerodostojnosti i povjerenja u poduzeću
može imati ozbiljne posljedice i stoga je potrebno dosljedno promatrati
događaje iz okoline i pravodobno djelovati u novonastaloj situaciji.2 Dobra
informiranost omogućuje stvaranje „zajedništva“ u nastaloj negativnoj sit-
uaciji i omogućuje djelatnicima da znaju što se od njih očekuje.
Prenošenje negativnih vijesti često je popraćeno i ublažavanjem, tako da
do korisnika informacije dolaze „pročišćene“ informacije i ne prikazuje se
stvarno stanje stvari u kojima se tvrtka nalazi. Naravno vrijedi i obrnut sm-
jer kada informacije dobivaju na „težini“ i „ozbiljnosti.
1 Stauss B; Hoffman, F: Internal Marketing – Directions for Management, London/New York,
2000, pp. 141-159.
2 Novak, B: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima - priručnik za krizne odnose s
javnošću, 2001.
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
164
1. Općenito o internoj komunikaciji i kriznoj situaciji
Interna komunikacija je posebno značajna u vrijeme kriza, reorganizacije,
otpuštanja, prije i tijekom javnih ponuda i natječaja, tijekom pokretanja ve-
likih reklamnih i komunikacijskih kampanja, te kod lansiranja novih proiz-
voda. Velika je greška ako zaposlenik neku činjenicu iz svoje tvrtke prvo
sazna iz novina.
Jedan od najprisutnijih izazova sa kojima se suočavaju tvrtke je šutnja nji-
hovih internih interesnih grupa. Kada zaposleni razgovaraju sa kolegama o
tome treba  li rukovodstvu  skrenuti pozornost na nešto, često se može čuti
izreka „nije vrijedno truda“. Strategija interne komunikacije treba ohrabriti
zaposlenike da daju svoje komentare i mišljenja o bitnim stvarima, koji bi
mogli štetiti ugledu tvrtke. Dobar komunikator treba imati spoj kredibi-
liteta i povjerenja. Poznato je da, bez obzira koliko su uspješno razvijeni
odnosi u korporaciji, ukoliko ne postoji povjerenje prema ljudima koji u
njoj rade, tvrtka je u opasnosti.
Komuniciranje sa zaposlenicima i njihovim obiteljima najkompleksniji je
oblik krizne komunikacije. Ukoliko su zaposlenici neinformirani može
doći do raznih glasina koje će negativno utjecati na rješavanje krize unutar
tvrtke. Potrebno je da uprava stvori osjećaj „zajedničkog problema“ sa za-
poslenicima.
Iz iskustva se zna kako kriza, kao uostalom i bilo koji neželjeni događaj
dolaze iznenadno i bez najave. Bez obzira na iskustvo da je potrebno biti
pripremljen, iz mnogobrojnih primjera iz prakse vidljiva je nespremnost
organizacija na promptnu reakciju i kvalitetno komuniciranje.
Kriza kao i bilo koji dio životnog ciklusa obuhvaća nekoliko faza (početak-
izbijanje kriznog događaja, uspon-razvoj negativne situacije, vrhunac-man-
ifestira se panikom, pad i kraj). Obujam refleksije podataka na vanjski svi-
jet ovisi o spremnosti poduzeća na reakciju. Ignoriranje situacije uzrokuje
stvaranje top vijesti za medije i daljnje upravljanje događajem postaje sve
više u vlasti medija koji će diktirati snagu i potencijal događaja , a tvrtka
u kojoj se događa incident sve više gubi mogućnost vladanja događajem.
Kriznoj situaciji potrebno se prilagoditi kako ona ne bi narušila imidž
tvrtke. Do rasplamsavanja sumnji i interesa medija najčešće dolazi zbog
šutnje ili inercije odgovornih odnosno zaduženih za informiranje. Šutnja,
šture informacije javnosti predstavljaju neželjenu poruku – poruku da se
nešto krije.
Svrha pripremljenosti na krizu je mogućnosti promptnog reagiranja i
mogućnosti da se neočekivana situaciju pretvoriti u predvidljivu, u kojoj će
akteri događaja imati svoje definirane uloge i djelovati skladno u razrješenju.
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
165
U kriznim situacijama važno je strateški razmišljati i uspostaviti nadzor
nad prijetnjama ugledu poduzeća. Plan koji se primjenjuje za eksternu ko-
munikaciju, gotovo isto je potrebno primijeniti i u internoj komunikaciji
kriznog događaja.
Karakteristika dobro pripremljenih organizacija je da osim dobro priprem-
ljenog plana, imaju priliku i taj  plan testirati tj. simulirati ga na nekoj sit-
uaciji i shodno uočenome i korigirati.
Za potpuno vladanje situacijom i davanje relevantnih podataka potrebno
je prije svega imati punu informaciju o nastalom događaju (što se točno i
kada dogodilo, tko je u događaju sudjelovao, a kako biste mogli učinkovito
komunicirati u novonastaloj situaciji, što znači da na prve naznake nekog
možebitno kriznog događaja, svaki djelatnik kompanije mora znati kome
prosljeđuje informaciju o tome te na koji način i tko s kime komunicira u
vrijeme trajanja krize.)
Upravljanje krizom obuhvaća3 :
• Postavljanje cilja
• Strategija vođenja krize
• Plan: što + kada, gdje + kako
• Stvaranje - izazivanje krize
• Vođenje-upravljanje krizom
• Rješavanje krize (ili njeno produbljivanje)
• Ostvarivanje cilja (ili krah, gubitak)
2. Značaj interne komunikacije u kriznoj situacji
Interna komunikacija u kriznoj situaciji je od izuzetne važnosti. Da bi se
kriza mogla kontrolirati potrebno je puno informacija o tome što se točno
dogodilo,  kada se  dogodilo i tko je u događaju sudjelovao, a kako bi se mo-
glo učinkovito komunicirati u novonastaloj situaciji, što znači da na prve
naznake nekog možebitno kriznog događaja, svaki djelatnik kompanije
mora znati kome prosljeđuje informaciju o tome, te na koji način i tko s
kime komunicira u vrijeme trajanja krize.
Razvijanjem internog komuniciranja pridonosi se boljoj interakciji i ra-
zumijevanju između menadžmenta i zaposlenika koja za posljedicu ima
veću privrženost organizaciji
Za rješavanje krize je prvo bitno odrediti „Što se dogodilo?“, a zatim
3 Javorović, B: Krizni menadžment poduzeća ili upravljanje poduzećem u uvjetima krize, Defimi,
2004.
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
166
rješavati krizu kroz 10 koraka, među kojima je 4. korak „Definiranje komu-
nikacijskih kanala unutar tvrtke“4 tj. kriza se može zamijetiti na bilo kojoj
razini, ali bitno je da postoji uspostavljeni kanal, tj. osoba koja zamijeti
krizni događaj mora znati koga obavijestiti kako bio PR team mogao početi
sa djelovanjem.
Tvrtka na krizni događaj treba reagirati:
• putem plana za rješavanje krizne situacije
• kroz kriznu komunikaciju
Plan za krizno komuniciranje:
1. realan prikaz situacije i vremenski okvir
2. menadžeri preuzimaju ulogu glasnogovornika
3. važnost interne komunikacije u kriznoj situaciji
• hitno upoznati zaposlene s novonastalom situacijom
• razjasniti tokove informacija unutar organizacije
• upozoriti na nepotpune ili neistinite informacije
4. deinirati poruke prema različitim internim javnostima ( sindikati, zapos-
leni u različitim dijelovima , stupanj naobrazbe, potencijalna mobilnost
i stari nerazriješeni odnosi)
Ispreplitanje interne i eksterne komunikacije najviše dolazi do izražaja u
trenutku kriznog događaja. Poljuljano povjerenje u organizaciju pojačava
utjecaj eksterne komunikacije na interno. Svaka interna, potencijalno
rizična situacija postaje vanjska prijetnja i pretvara se nerijetko u krizni
događaj. Krizna situacija osim na financijsku poljuljanost ima utjecaja i na
smanjenje ugleda tvrtke i slabljenja pozicije u odnosu na konkurenciju.
Prilikom izgradnje interne krizne komunikacije od izuzetne važnosti je:
• povjerenje koje zaposlenici imaju
• brzina komunikacije koja se odnosi na ublažavanje kratkoročnih ma-
terijalnih i dugoročnih psiholoških posljedica krize
• neposrednost komunikacije
• prilika za otvoreni razgovor, odnosno ublažavanje paničnog straha.
Na hrvatskom i svjetskom tržištu postoje brojne tvrtke koje su se suočile sa
problemima u internoj komunikaciji u kriznim situacijama. U ovom radu
ćemo izdvojiti tri primjera.
Tvrtka Pliva je 2006. godine poslovala kao  uspješna hrvatska tvrtka sa ve-
likim izvoznim potencijalom. Nedugo zatim u medijima se počinje kalkuli-
rati o njezinoj prodaji inozemnim tvrtkama. Te iste godine (2006), američka
tvrtka Barr kupuje Plivu. Nakon dvije godine (2008) tvrtka Teva kupuje
4  Tomić, Z: Odnosi s javnošću, teorija i praksa, Synopsis Zagreb-Sarajevo 2008., str. 375
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
167
američkog konkurenta u čijem vlasništvu se nalazi i Pliva. Među zapos-
lenicima u Plivi je postojao strah od masovnih otkaza zbog racionalizacije
poslovanja, strah od smanjenja dobiti zbog mogućnosti gašenja proizvod-
nih linija. Konkurenti su špekulirali najavama o zapošljavanju/preuzimanju
otpuštenih stručnjaka.
Situacija u osječkoj tvornici Sloboda/Karolina do 2002. godine je bila takva
da su i radnici posjedovali upravljačka prava u tvornici. Te iste godine tvrt-
ka Koestlin kupuje dionice tvrtke Karolina. Kod radnika je zavladao strah
od masovnih otkaza zbog racionalizacije poslovanja, zbog istovrsnosti in-
dustrije, te strah od gašenja tradicionalnog osječkog branda i tvornice. U
istoj godini predvođeni dijelom upravljačke strukture  dionice od radnika
počinje otkupljivati i tvrtka Lura d.d. koja postaje većinski vlasnik Slobode
d.d.  i počinje proces restrukturiranja. Godine 2003. Sloboda d.d. mijenja
ime u Lura - Keksi d.o.o. i postaje dio korporacije Lura d.d.
Povijest tvrtke  Swarovski počinje sa austrijskim staklarom i izrađivačem
nakita Danielom Swarovskim koji je 1892. godine patentirao električni stroj
za rezanje kristala. Tvrtka je osnovana 1895. godine i još uvijek izuzetno
uspješno posluje širom svijeta. Sa generacije na generaciju prenosila se
tradicija da su zaposleni najvažniji u kompaniji. Pomagalo se ne samo nji-
ma, već i njihovim obiteljima. Zahvaljujući ovakvoj vrsti komunikacije, u
vrijeme ratova i kriza, kada je tvrtka  morala zaustaviti proizvodnju, za-
poslenici su iskazali nevjerojatnu lojalnost i nisu je napustili. Tadašnjim
vlasnicima to je dalo želju i snagu da proizvodnju prilagode potrebama
tadašnjeg tržišta i da nadiđu krizu i nastave dalje - uzlaznom linijom.5
3. Prijedlozi za poboljšanje interne komunikacije
u krizi
Prenošenje negativnih vijesti često je popraćeno i ublažavanjem, tako da
do korisnika informacije dolaze „pročišćene“ informacije i ne prikazuje se
stvarno stanje stvari u kojima se tvrtka nalazi. Naravno vrijedi i obratan
smjer kada informacije dobivaju na „težini“ i „ozbiljnosti“
U informiranju ciljne javnosti (interna javnost)6 potrebno je u načinu in-
formiranja voditi računa o:
• Cilju i svrsi koja se želi postići danom informacijom
• Istinitom i realnom objašnjavanju mogućnosti nastanka krizev odn.
5 http://www.profitmagazin.com/izdanja/broj_6.57.html
6  Vitas, P: Krizni menadžment, Defimi, 2004.
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
168
 mogućnosti ugrožavanja
• Obliku u kojem se informacija priprema odnosno  plasira u javnost
• Planiranje vremena trajanja publiciranja tako pripremljenih
 informacija
• Terminu plasiranja informacija
• Mogućim troškovima
Prilikom informiranja interne javnosti pripremljene informacije će biti
prihvaćene ukoliko su: točne, pouzdane, jednostavne i razumljive, pra-
vovremene, prije nastanka krize, prezentirane na jednostavan i zanimljiv
način, kratke.
Kriza je situacija ili stanje čiji ishod može rezultirati boljim ili lošijim
stanjem u tvrtci. Na pitanje koliko osoba za odnose s javnošću ima tvrtka,
idealan odgovor bi trebao biti: „ Onoliko koliko ima zaposlenika“. Nara-
vno, određeni pojedinci su stvarni glasnogovornici organizacije, ali to ne
sprječava tajnicu tvrtke, pripravnika, suradnika da iznese svoju verziju
događaja  svojoj obitelji, prijateljima, partnerima i drugima. Interna komu-
nikacija je u kriznoj situaciji možda još važnija od eksterne komunikaci-
je, prvenstveno zbog procesa planiranja, odnosno, trebaju se formulirati
ključne poruke (informacije) ne samo za zaposlenike, nego i za druge bliske
suradnike, koje organizacija smatra „unutarnjim“, npr. stalne konzultante i
velike dobavljače.
Interni zaposlenici se mogu pripremiti za krizu na nekoliko načina:
-  Osmisliti jednu do tri ključne informacije o situaciji koje su svima jed-
nostavne za shvatiti, zapamtiti i koristiti u svakodnevnoj uporabi. U
posebno delikatnoj situaciji, poruke trebaju biti iskazane kroz nekoliko
tvrdnji: ohrabrujuće izjave poput „nemam komentara“, „ovo se neće
nimalo odraziti na naše svakodnevno poslovanje“, „znamo da će se
situacija povoljno riješiti kad sve činjenice budu iznesene“, ili „vrlo smo
dobra tvrtka i ponosan sam što radim ovdje“.
-  Ukratko izvijestiti sve zaposlenike o tome što se događa i redovito ih
obavještavati o stanju. Kratki dopis sadržaja „mi brinemo o Vama“ nije
baš idealno rješenje, jer poruka nije dovoljno osobna ali ponekad je i
pisana komunikacija bolji način komunikacije sa zaposlenicima nego
nikakva, dok bi oni o problemima čitali u lokalnim novinama.
-   Identiicirati svoje najbolje tzv. neslužbene glasnogovornike i tzv brbljavce.
Neslužbeni glasnogovornici su ljudi od povjerenja koji znaju važnost
situacije i koji mogu drugima prenijeti takav osjećaj. Brbljavci su osobe
koje uz informacije prenose i neslužbene i nepotvrđene glasine. Takve
osobe treba izolirati od osjetljivih informacija.
-  Kreirati sustav kontrole glasina. Odrediti nekoliko pouzdanih
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
169
   zaposlenika koji će davati odgovore ostalim zaposlenicima. Također
postaviti oglasnu ploču ili mail sa anonimnim pitanjima zaposlenika, te
ohrabriti zaposlenike za takav način komunikacije.
Uspješni program provedbe interne komunikacije program će prenositi
ključnu poruku bolje, više i dalje nego većina vanjske komunikacije, dok
nedostatak interne komunikacije u potpunosti može potkopati i najbolju
eksternu strategiju.
Zaključak
Suvremeno  poslovanje, bilo u velikim ili u malim organizacijama, često se
više temelji  na različitim načinima komunikacije nego na izvršenju stand-
ardiziranih postupaka. Zbog toga su mnoge tvrtke posebno tijekom krize
ulagale u poboljšanje komunikacijskih vještina i kanala među zaposleni-
ma, kao osnovnu infrastrukturu za daljnji razvoj poslovanja. U razvijenim
zemljama se osim, naravno razvoja tehnologije, upravo  interna komu-
nikacija smatra jednom od najvažnijih sredstava u vođenju organizacije.
Neuvažavanje ove važne funkcije u svakodnevnom poslovanju organizacije
gotovo obavezno dovodi do loše produktivnosti i loših tržišnih rezultata,
što u kriznim situacijama  može rezultirati velikim kaosom i urušavanjem
cijelog poslovnog sustava.
Imidž dobre i uspješne tvrtke ili organizacije počinje u samoj organizaciji.
Stupanj zadovoljstva i motivacije zaposlenika mjerljiv je i stalan proces na
koji se može utjecati.
Kako bi se spriječila neefikasnost, internu komunikaciju je potrebno osmis-
liti, isplanirati odnosno kreirati interni plan komunikacije.
Program internog komuniciranja može dati odgovore na većinu izazova u
suvremenom poslovnom komuniciranju. Za organizaciju vrlo je važno kako
izraditi komunikacijski plan internog komuniciranja, odnosno istražiti
kako izmjeriti zadovoljstvo zaposlenika internom komunikacijom, kako
pripremiti interni bilten, kako oblikovati kanale distribucije vijesti (in-
tranet, oglasne ploče, Q&A box-ovi, interni komunikatori), na koji način
steći potrebna znanja za osmišljavanje i provođenje evenata za jačanje kor-
poracijske svijesti i pripadnosti organizaciji. Poslovne organizacije imaju
veliki interes kada je riječ o uređivanju interne komunikacije kroz plan ko-
munikacije zato što  moderno društvo sve više postaje informatičko društvo
što omogućuje bolju internu komunikaciju, linije zapovijedanja nisu idea-
lan način rukovođenja,  samo zadovoljan kupac je pravi kupac, a samo za-
dovoljan zaposlenik pruža maksimum u svakoj situaciji, pa tako i u krizi.
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
170

Literatura
Javorović, B: Krizni menadžment poduzeća ili upravljanje poduzećem u
uvjetima krize, Defimi, 2004.
Javorović,B; Kralj,R; Toth,I; Vitas, P: Krizni menadžment, Zagreb, Defimi,
2004.
Luecke,R: Upravljanje kriznim situacijama, Harvard Business School Pub-
lshing Corporation, 2004.
Luecke, R: Upravljanje kriznim situacijama, Zagreb,
Zgombić&partneri, 2005.
Novak, B: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima,
Zagreb, Binoza Press, 2001.
Stauss, B.; Hoffmann, F.: Minimizing internal communication gaps by us-
ing Business
Television, in: Varey, R.J./Lewis, B.R. (Eds.): Internal Marketing – Direc-
tions
for Management, London/New York, 2000. pp. 141-159.
Tomić, Z: Odnosi s javnošću teorija i praksa, Synopsis, Zagreb - Sarajevo,
2008.
Internet adresa: http://www.profitmagazin.com/izdanja/broj_6.57.html
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
171
Internal communication in crises
Abstract
Many companies recognize the importance of internal communication only
in a crisis situation, while some, in that situation, have realized multiple
returns on the investments they made in their employees, since it was be-
cause of them that they managed to preserve the reputation of companies
in crisis.
Everything that is done in external communication should start within the
company. The success of the company for a longer period of time, and its
operation in a crisis are directly linked to the quality of communication
among the employees.
This paper deals with the importance of internal communication in crisis
situations through theory and several examples from practice.
Keywords: internal communication, company, crisis
Željka Zavišić, Ivana Bilić, Senka Zavišić
172
udk 659.4:351.78
Dr. sc. Jadran Perinić*
Mjesto i uloga odnosa s javnošću
u krizama
Sažetak
Javna komunikacija tijekom izvanrednih i kriznih situacija danas je
nezamisliva bez odnosa s javnošću. U suvremenim uvjetima, koji su bit-
no obilježeni rastućim komunikacijskim tehnologijama i demokratizaci-
jom društvenih zajednica, odnosi s javnošću trebali bi biti vjerodostojan i
stručan tumač nastalih događaja koji neki vide i kao filtar koji se postavio
u komunikacijskom toku između događaja i medija. Proaktivno djelovanje
odnosa s javnošću nije usmjereno na reduciranje informativnih činjenica
niti opstrukciju javne komunikacije u bilo kojem smislu, već na pravodob-
no i usmjereno djelovanje prema ključnim javnostima. Upravo na tim os-
novama, javnost biva obaviještena o svima važnim činjenicama temeljem
kojih se lakše orijentira u svom širem društvenom okruženju, zauzima
stavove i donosi odluke. S druge strane odgovorni pojedinci, organi, or-
ganizacije i institucije, pridobivaju nužno povjerenje i vjerodostojnost pred
javnošću prema kojoj u demokratskim zajednicama imaju posebno istak-
nutu dužnost, ali i odgovornost.

Ključne riječi: odnosi s javnošću, krize, komuniciranje krize, proaktivno
djelovanje
* Dr. sc. Jadran Perinić, JVP Grada Zadra
173
Uvod
Kad se danas govori o nastanku odnosa s javnošću kao posebnom području
unutar znanosti o komuniciranju, teško se oteti dojmu da je njihov nastanak
i daljnji razvoj bio, a u budućnosti će biti i više, značajno obilježen i potican
demokratizacijom društvenih zajednica i brzim razvojem komunikacijskih
tehnologija. Ovo posebno valja imati na umu kad se govori o odnosima
s javnošću usko povezanim s izvanrednim i kriznim događajima. Naime,
sve češće smo svjedoci kako se upravo u tim situacijama ponajprije javljaju
glasnogovornici organizacija, ustanova ili službi, kao njihovi predstavnici,
obavještavajući i tumačeći javnosti novonastale okolnosti.
Kriznih je događaja oduvijek bilo, nekad više nekad manje, međutim, za
mnoge nekad uopće nismo saznavali, pa kao i da se nisu dogodili. Danas
je to zamalo nemoguće zahvaljujući suvremenim komunikacijskim teh-
nologijama. Vijest o događaju na jednoj strani svijeta, zamalo u realnom
vremenu proširit će se na drugu. Među prenositeljima svakako prednjače
mediji masovne komunikacije, među kojima je svakako najznačajniji in-
ternet, ali niti drugi u tome ne zaostaju. Kreiranje informacija, nekad je
bio ekskluzivno „pravo“ profesionalnih novinara i izvjestitelja. Međutim,
u komunikacijskim društvima, ekskluzivnost se prenosi zamalo na svakog
građanina koji brojnim raspoloživim komunikacijskim tehnologijama (
npr. snimanje mobitelom i odašiljanje SMS-om i MMS-om) distribuira in-
formaciju o događaju čineći nam na taj način dostupnim sve ono što nije u
našem neposrednom iskustvu.
Na prvi pogled, rekli bi smo ništa neočekivano, ništa loše. Svaka infor-
macija je dobrodošla. Više informacija, iz više izvora, o nekom događaju,
veća mogućnost za boljim informiranjem i boljem orijentiranju svakog
građanina. Pa ipak, valja se zapitati jeli baš tako? Više informacija ne
znači biti istovremeno i dobro informiran. Višak informativnih činjenica
ili obilatost informacija, mogu uzrokovati zbunjenost ili naprosto dilemu,
ili u konačnici izazvati sasvim suprotan efekt, koji nije pogrešno nazvati
dezinformiranošću. Uostalom, u komunikacijskom procesu, koji je otpočeo
odašiljanjem prve informacije, pogrešno je zanemariti i namjeru proizvođača
informacije. Ako se, sasvim neopravdano, zanemari i ta činjenica, još uvijek
ostaje otvorenim niz pitanja, poput, kakve su mogućnosti kreatora infor-
macije da vjerno dočara viđeno, s obzirom na njegovo prethodno znanje i
vještine, mogućnost prijenosa informacije bez šuma u kanalu komunikacije
ili deformiranja informacije do destrukcije, itd.
Jadran Perinić
174
Uostalom i dosadašnja istraživanja1 ukazala su kako se upravo u kriznim
situacijama mogu javiti greške s nesagledivim posljedicama, od krivo objav-
ljenih podataka imena ili broja stradalih, do prejudiciranja rada istražnih i
pravosudnih tijela, ili do namjernog ili slučajnog dezinformiranja javnosti,
upravo u situacijama kad se očekuje brza, pravovremena i vjerodostojna
informacija. Da stvar bude i gora, sve se to dešava u medijima masovne ko-
munikacije u kojima rade profesionalni komunikatori (novinari) obučeni
i osposobljeni za medijsko praćenje, koje se često poziva na etično, odgo-
vorno i uravnoteženo izvještavanje u skladu s novinarskim standardima
opisanim u profesionalnim kodeksima.
Nerijetko, upravo novinarsko izvještavanje, utemeljeno na senzacionalizmu
i nevjerodostojnosti može značajno utjecati na javno mnijenje,2 u potpu-
nosti promijeniti daljnji tijek razvoja događaja, ili na bilo koji način utjeca-
ti, kako na sudbinu pojedinaca, tako i grupa, organizacija i sl. Upravo stoga,
kad govorimo o izvanrednim i kriznim događajima, smatramo potrebnim
založiti se za profesionalniju i odgovorniju komunikacijsku aktivnost tije-
kom kriza i u izvanrednim situacijama, koja bi u cijelosti zadovoljila potre-
bu javnosti za informacijom i komunikacijom, a sve u duhu postignuća na-
jbolje demokratske prakse.
Razvoj komunikacijske prakse u odnosima s javnošću
Zalaganje za profesionalniju i odgovorniju komunikacijsku aktivnost, do-
vodi nas do pojma odnosa s javnošću koji u sebi sadržava brojne i komplek-
sne aktivnosti pojedinaca, danas već i posebnih službi, odjela ili agencija,
osmišljenih s ciljem sustavnog javnog komuniciranja s javnošću. Albert
Oeckl definira odnose s javnošću kao “svjesno planirano i trajno nasto-
janje… da se sagrade i njeguju međusobno razumijevanje i povjerenje u
1 Više pogledati u radovima: Perinić, J.: Krizno komuniciranje na slučaju tragedije vatrogasaca na
Kornatu, Medianali, Sveučilište u Dubrovniku, god. 1, Dubrovnik, 2007., 2., p. 47-66.; PERINIĆ,
J.; Barović, V
.: Društvena odgovornost medija u izvještavanju o akcidentima i kriznim situaci-
jama, Zbornik radova međunarodnog znanstvenog skupa „Mediji i turizam“, Zadar-Nin, 20.-22.
Ožujka 2009.,Sveučilište u Zadru, p. 129-144.; Perinić, J.; Žlof, K.; Hadžić, S.: Vjerodostojnost tis-
kanih medija u studiji slučaja „svinjska gripa“, Zbornik međunarodne znanstvene konferencije
“Vjerodostojnost medija“, Fakultet političkih znanosti Zagreb, Sveučilište u Zagrebu, (u tisku)
2 Više o tome u: Perinić, J.:  Mogući utjecaj medija u kriznim situacijama na javno mnijenje ob-
likovanjem sadržaja, Zbornik radova III Međunarodna konferencija „Dani kriznog upravljanja“,
Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2010., p 151-175.
Jadran Perinić
175
javnosti”.3 Često ih se miješa s marketingom, publicitetom, oglašavanjem, i
sl., međutim svi navedeni pojmovi, kao i mnogi drugi, tek su sveobuhvat-
nije funkcije upravljanja organizacijom, poznate kao „odnosi s javnošću“.4
Njihov zadatak je omogućiti javnosti – građanima da lakše dođe do potreb-
nih informacija. Kao takvi, oblikovani početkom 20. stoljeća, u funkciji su
poslovnih organizacija koje preko njih informiraju javnost i odgovaraju
na kritike istinito, kako je to već istakao Lee I. Ledbetter u Deklaraciji o
načelima odnosa s javnošću iz 1906. u kojoj je rekao: “… naš plan je da
iskreno i otvoreno … pružamo tisku i javnosti SAD-a brze i točne infor-
macije o predmetima o kojima javnost želi znati više”.5

Samo na taj način, odnosi s javnošću, mogu  vršiti važnu društvenu funkci-
ju, zamjene neznanja znanjem.6 Oni se doduše postavljaju između događaja
i medija javne komunikacije, koji uobičajeno izvještavaju javnost, međutim,
samim time, pogrešno ih je shvaćati kao filtar. Odgovorni i profesional-
ni odnosi s javnošću, dapače, potiču javnu komunikaciju, dajući  pra-
vovremene, istinite i potpune informacije o događajima koji se nalaze u
području njihove odgovornosti.
S početkom 20. stoljeća odnosi s javnošću javili su se kao tiskovne agenture
3 Oeckl, A.: Handbuch der Public Relations: Theorie und praxis in der öffentlichkeitsarbeit in
Deutschland und in der Welt , Süddeutscher Verlarg, München, 1964., p. 43.
4 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p. 23.
5 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p. 117.
6 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p. 25.
Jadran Perinić
176
i promicatelji publiciteta organizacije (engl. Press Agentry/publicity).7 Pre-
ma tom modelu, kojeg je identificirao James E. Grunig,8 odnosi s javnošću
stvaraju publicitet, odnosno usmjereni su na izazivanje medijske pozornos-
ti. Ovaj, s komunikološkog stajališta, jednosmjeran komunikacijski model,
u svom fokusu prije svega ima propagandnu funkciju.9 Ako takvo shvaćanje
stavimo u kontekst izvanrednog i kriznog događaja, njihov zadatak bi bio
prikrivanje neželjenih informacija uz istovremeno isticanje poželjnih infor-
macija prema mjerilima njihovih naručitelja. Stoga i Mario Plenković,10 s
pravom ističe da je takav sustav javnog komuniciranja, zapravo informiran-
ja (diseminacija informacija), zatvoren, jednosmjeran i kao takav može biti
samo u službi propagande. Grunig11 ovakve odnose s javnošću modelski
prikazuje kao Public Information model ili model javnog informiranja. Pa
ipak, James E. Grunig i Todd Hunt12 naglašavaju da se ovdje, za razliku od
modela tiskovnog agenta, vjeruje organizaciji. Organizacija se sama trudi
objektivno informirati javnost o sebi, a rijetko se, nude negativne infor-
macije. Iz ovoga proizlazi kako su ipak takvi odnosi s javnošću ništa drugo
do jednosmjerna komunikacija čija je svrha uvjeravanje drugih, odnosno,
„uvijek je  u pitanju proces strukturiranja javnosti i javnog mnijenja“.13
U prvim desetljećima nakon Drugog svjetskog rata definicije odnosa s
javnošću sadržavaju elemente dvosmjerne komunikacije i međusobnih
odnosa. Uključuju se riječi poput recipročno, uzajamno i između. Drugim
riječima odnosi s javnošću počinju se shvaćati kao funkcija uspostave i
održavanja obostranog razumijevanja između neke organizacije i njenih
javnosti. Prema Alebertu Oecklu njihovo se djelovanje svodi na “…rad u
javnosti, rad za javnost i rad s javnošću”.14 Drugim riječima, stavlja se nagla-
sak na komunikaciju koja sama po sebi podrazumijeva interaktivan odnos
uključenih subjekata. Njihova funkcija se opisuje kao “planirano nastojanje
7 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G. M.: Effective public relations, osmo izdanje, Prentice
Hall, Upper saddle River, New York, 2000., p. 6.
8 Cf.: Dozier, D.M. et. al..: Manager’s Guide To Excellence In Public Relations and Communica-
tion Management, Lawrence Erlbaum, New Jersey, 1995., p. 13.
9 Cf.: Grunig, J.E.; Hunt, T.: Managing Public Relations, Holt, Rinehart and Winston, New York,
1984., p. 24.
10 Plenković, M.: Holistička analiza odnosa s javnostima (javnošću), Informatologia 34, 2001,
1-2., p. 31.
11 Cf.: Dozier, D.M. et. al..: Manager’s Guide To Excellence In Public Relations and Communica-
tion Management, Lawrence Erlbaum, New Jersey, 1995., p. 13.
12 Grunig, J.E.; Hunt, T.: Managing Public Relations, Holt, Rinehart and Winston, New York,
1984., p. 23.
13 Plenković, M.: Teorija i praksa javnog komuniciranja, Izdavačko instruktivni biro, Zagreb 1983.,
p 18.
14 Oackl, A.: PR-Praxis: Der Schlüssel zur Öffentlichkeitsarbeit, Econ, Düsseldorf, 1976,  p. 34.
Jadran Perinić
177
da se dobrim karakterom i odgovornim nastupom utječe na tuđe mišljenje,
zasnovano na uzajamno zadovoljavajućoj dvosmjernoj komunikaciji”.15
Ovakve pristupe odnosima s javnošću odražavaju simetrični komuni-
kacijski modeli koje je identificirao Grunig.16 Prema modelu dvosmjerne
asimetričnosti (Two-Way Asymmetric model), protok informacija između
organizacija i njenih javnosti je neuravnotežen.17 Svrha ovakvog pristupa
je uvjeravanje i mijenjanje stavova javnosti, jednom riječju, manipulacija
javnošću s krajnjim ciljem navođenja različitih javnosti da se ponašaju
prema očekivanjima organizacije. Suprotno tome, model dvosmjerne
simetričnosti (Two-Way Symmetric) podrazumijeva uravnoteženu ko-
munikaciju. Model pretpostavlja više dijaloga i manje ili ništa monologa,
cjenkanje i pregovaranje s aktivnom javnošću te korištenje raznih strategija
rješavanja sukoba kako bi se postigla simbiotska promjena u idejama, sta-
vovima i ponašanjima organizacije i njenih javnosti.18
Modeli su često kritizirani, posebice model dvosmjerne simetričnosti.
Odgovarajući na kritike,  Grunig19 i Hunt i sami su priznali kako su ko-
munikacijski modeli neizbježne apstrakcije stvarnosti i kako niti jedan
komunikacijski model ne može obuhvatiti svu šarolikost prakse odnosa s
javnošću. Nadovezujući se na četiri modela odnosa s javnošću  J. E. Grunig,
L.A. Grunig i D. Ann M. Dozier razvili su opći situacijski model izvrsnih
odnosa s javnošću. Model polazi od definicije da su odnosi s javnošću
menadžment komunikacije između organizacije i njenih javnosti. Komuni-
kacijska izvrsnost, prema istim autorima, opisuje se kao “… idealno stanje
u kojem upućeni komunikatori sudjeluju u sveukupnom strateškom upravl-
janju organizacijama, tražeći simetrične odnose pomoću upravljanja komu-
nikacijom s ključnim javnostima o kojima ovise opstanak i rast
15 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p. 3.
16 Dozier, D. M. i dr.: Manager’s Guide to Excellence in Public Relations and Communication
Management, Lawrence Erlbaum, New Jersey, 1995., p. 13.
17 Grunig, J.E.; Hunt, T.: Managing Public Relations, Holt, Rinehart and Winston, New York,
1984., p. 23., 24.
18 Botan, C.H.: Public Relations Theory, Hillsdale, New York, 1989., p. 29.
19 Na tom tragu, u jednoj raspravi o simetričnom komunikacijskom modelu, Grunig je zaključio:
“Vrijeme je krenuti dalje … treba razviti sveobuhvatnu teoriju koja nadilazi tipologiju predstav-
ljenu uz pomoć četiri modela … vjerujem da smo moje kolege i ja krenuli prema takvoj teoriji
u razvijanju novoga dvosmjernog modela izvrsnosti ili dijaloških odnosa s javnošću”
.”It is time
to move on ….  to develop a comprehensive theory that goes beyond the typology represented
by the four models . . . I believe my colleagues and I moved toward such a theory in developing
the new two-way model of excellent, or dialogic, public relations”
,. Cf.: GRUNIG, J.E.: Two Way
Symmetrical Public Relations: Past, Present and Future Cf.: HEATH, R.L (urednik.): Handbook
of Public Relations, Thousand Oaks, Sage Publications, 2001., p. 29
Jadran Perinić
178
organizacija”.20 Pregovaranje i kompromis koriste se za rješavanje sukoba
između organizacija i interesnih skupina (engl. stakeholders), čemu se pri-
dodaje i etički aspekt javne komunikacije, a sve s ciljem postizanja win-win
(pobjeda-pobjeda) rješenja.
Komunikacijska praksa u krizama
U prethodnom poglavlju, sagledali smo neka temeljna obilježja profesije
odnosa s javnošću, i kako se njihova praksa i shvaćanje mijenjalo tijekom
vremena. Primijetili smo kako se u brojnim definicijama često ističe pojam
organizacije. To je stoga što se odnosi s javnošću ipak najčešće povezuju s
poslovima marketinga, publiciteta, oglašavanja i sl., drugim riječima pov-
ezuje se s poslovnim organizacijama. Naravno i takve organizacije imaju
svoje krizne situacije uzrokovanih različitim promjenama u poslovanju,
promjena na tržištu, nezadovoljstvom zaposlenika i dr. Slijedom toga, i u
takvim organizacijama postoji potreba promišljanja svrsishodnih odnosa
s javnošću tijekom kriza. Međutim, u ovom radu želimo posebno istak-
nuti, odnose s javnošću koji se javljaju tijekom kriza uzrokovanih, naravno
i ljudskom aktivnošću, ali i prirodnim silama. To su svakako, onako kako
ih u svojoj sistematizacija mogućih uzroka kriza vidi Timothy Coombs,21
prirodne katastrofe (Natural disasters) koje se često u sadržajima masovnih
medija nazivaju i „višom silom“ („acts of God“), ili „različite ugroze voda,
zraka, tla, šuma, mora, vinograda, voćnjaka, zasijanih oranica, organizaci-
ja...“22 i sl. Dakle sva moguća neželjena stanja koja mogu izazvati krizu i
pri tome zahvatiti  pojedinca, grupe, društvo, lokalnu samoupravu, naselje,
selo, grad, državu ili čak međunarodnu zajednicu. Ovome bi smo svaka-
ko dodali i krize koje se izazivaju u društvenim zajednicama, izazvanim,
terorističkim napadima, ali i gospodarskim, političkim i inim dubiozama,
koje se manifestiraju u obliku demonstracija, nereda, pa sve do ratova i rev-
olucija, o čemu upravo i ovih dana svjedočimo kroz događanja na afričkom
kontinentu.
20 Dozier, D. M. i dr.: Manager’s Guide to Excellence in Public Relations and Communication
Management, Lawrence Erlbaum, New Jersey, 1995.
21 Coombs, W
. T.: Ongoing crisis communication: planning, managing, and responding, Sage
Publications, Thousand oaks, 1999.
22 Plenković, M.: Krizno komuniciranje i teorija odnosa s javnostima, Media, culture and public
relations, br.1., Zagreb, 2001., str. 19-30., str. 19.
Jadran Perinić
179
Naravno da se i u ovim kriznim situacijama osjeća potreba za aktivnim
kriznim djelovanjem službi za odnose s javnošću, koje ovaj put djeluju unu-
tar različitih službi, uprava, ili odjela, usko povezano s djelovanjem cen-
tralne države, odnosno njenih upravnih jedinica. Neosporno je, naime, da
upravo u tim situacijama javnost ima potrebu za informacijama, posebno
onima koje se ne plasiraju s ciljem manipulacije i dezinformacije, a sve zbog
postizanja partikularnih ciljeva i interesa pojedinih aktera u kriznoj sit-
uaciji. U tom trenutku posebno do izražaja dolazi ono što su Cutlip, Center
i Broom,23 nazvali odnosima s medijima i plasiranje informacija. Upravo
putem medija javnost dobiva najviše informacija, bilo da su one prikupljene
od službi za odnose s javnošću ili su nastale kao proizvod istraživačkog
rada novinara. Odnosi s medijima i plasiranje informacija obuhvaćaju: kon-
taktiranje dnevnika, elektroničkih medija, časopisa, nedjeljnih novinskih
priloga, novinara - slobodnjaka i stručnih publikacija, kako bi naveli da se
objave ili emitiraju vijesti ili reportaže važne za organizaciju (lokalnu zajed-
nicu, državu i sl.), odgovorili na medijsko traženje informacija, verificirali
novinarske priča te osigurali pristup mjerodavnim izvorima informacija.
Ovome svakako treba pridodati i kontakte čime je obuhvaćeno posredovan-
je između organizacije i medija, ali i lokalne zajednice te ostalih unutarnjih
i vanjskih grupa (slušanje, pregovaranje, premoštavanje sukoba te postizan-
je suglasnosti između organizacije i njenih važnih javnosti), te savjetovanje
koje obuhvaća konzultiranje s upravom (vodstvom) o tome kako izbjeći
krizu ili reagirati na izbijanje krize te kako izraditi strategiju reagiranja na
kritična i osjetljiva pitanja.
Svaki izostanak proaktivnog djelovanja kriznih odnosa s javnošću otvara
širok, nestabilan i nepredvidljiv prostor u kojem su moguće različite speku-
lacije, manipulacije i u konačnici različite interpretacije onoga što se do-
godilo, s ponekad nesagledivim posljedicama. Prije svega u tom su dijelu
aktivni sami mediji masovne komunikacije, za koje smo već istaknuli kakva
je njihova moć i brzina u suvremenim uvjetima života. Njihovo djelovanje i
moć, svojevremeno je uvidio i sam Napoleona Bonapartea. Iziritiran onim
što je u tadašnjem tisku mogao pročitati, založio se u Senatu Republike
1809., za ograničavanje slobode rada tiska, ovim riječima.: „Gospodo, ja
mislim da se vi slažete da su štamparija i štampa vrlo opasan izum koji
ne smije biti u rukama neodgovornih pojedinaca. Onaj tko ima novine,
23  Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p.
36-37.
Jadran Perinić
180
kao pojedinac javno govori tisućama ljudi. Pretpostavljam da se slažete da
vladar ne smije dozvoliti bilo kome da uznemirava građane“.24 Sasvim sig-
urno, danas ne možemo zagovarati, bilo kakvo ograničavanje rada medija,
ali možemo u komunikacijski tok ubaciti odnose s javnošću koji će upravo
medije opskrbljivati odgovarajućim točnim i stručnim informacijama, a sve
s ciljem izbjegavanja krivih interpretacija i dezinformiranja građana. Nara-
vno, takvim odnosima s javnošću samo će biti na pomoći, ako se u skladu
s odgovornom komunikacijom paralelno provode i usklađene konkretne
akcije vođenje od organizacije i organa. Kaže se da su „djela glasnija od
riječi“, što hoće reći da sama komunikacija nije u stanju riješiti većinu prob-
lema u odnosima s javnošću. Kroz djela se potvrđuju komunicirani sadržaji
i obrnuto, kroz komunikaciju se najavljuje ono što je realno i ostvarivo.
Uzajamno potvrđivanje dovodi do razine razumljivosti i vjerodostojnosti
poduzete akcije, kao i prihvaćanja organizacije u javnostima.
Usprkos svemu, čini nam se kako se danas uopće ne govori o ovoj mogućnosti.
Svakodnevna praksa upozorava nas da su teorijska razmatranja i preporuke
koje iz toga proizlaze za praksu odnosa s javnošću, samo dobre želje. U ko-
munikacijskom kanalu ne samo da su zaobiđeni izvrsni odnosi s javnošću,
već se pokušava ograničiti i sloboda rada medija. Na jedan brutalan način
to je recimo napravio i Egipatski Predsjednik Hosni Mubarak, kad je nar-
edio napade na novinare početkom 2011.,25 nezadovoljan izvještavanjem
novinara o protuvladinim prosvjedima u njegovoj zemlji, kojima je bio za
cilj svrgnuti ga nakon 30-to godišnje vladavine. Zamalo dvije godine ra-
nije, u lipnju 2009., također su bili aktualni protuvladini prosvjedi u Iranu.
Prema vrlo sličnom scenariju, izgrađena je vrlo djelotvorna informativna
blokada. Iz te zemlje su se doslovno kriomice prenosile vijesti, a svjetska
javnost ostala zgrožena tom činjenicom. Međutim jedna situacija, kad je u
vrijeme prosvjeda ubijena (navodno od strane prorežimske milicije) stu-
dentica Neda Salehi Agha Soltan, pokazala je da se i takvim blokadama
može doskočiti. Snimke slučajno snimljene mobitelom, proširile su se, za-
malo u realnom vremenu, internetom i na taj način pokazale ostatku svijeta
svu brutalnost sukoba koji se tamo dešavao.
Na ovom posljednjem primjeru uočavamo kako i pored namjere da se ne
podržavaju efektivni odnosi s javnošću, a k tome ograničava i djelovanje
medija, postoji još jedan novi moment u vidu tzv. građanskog novinarstva.
Svakom građaninu danas stoji na raspolaganju različita tehnologija za do-
24 Cf.: Radojković, M.: Kodeksi profesionalne etike u novinarstvu. U: Begović, B., Živković, M.,
Radojković, M. i dr.: Etika javne reči u medijima i politici, Centar za liberalno-demokratske studi-
je, Beograd, 2004., p. 56.
25  Cf.: http://www.znet.hr/2011/02/egipat-mubarak-naredio-napade-na-novinare/ (18.3.2011.)
Jadran Perinić
181
kumentiranje događaja i internet kao medij koji će vrlo brzo prenijeti infor-
maciju u svaki djelić svijeta. Naravno da su toga svjesni svi oni koji se brinu
o tome da informacije ne cure. Možda bismo u tom svjetlu mogli tumačiti
i odluku koju je donio američki Senat na isti dan kad je u Egiptu „ugašen“
internet. Naime, Senat je izglasao zakon o takozvanom „Kill Switch-u“26
kojim se ozakonjuje zaustavljanja internet prometa u cijelom SAD-u. Nešto
preciznije, američki Predsjednik ima ovlasti u slučaju opasnosti (npr. cy-
ber napada) jednim pozivom zaustaviti internet prometa u cijelom SAD-
u. Teško je iz ove pozicije procjenjivati težinu i važnost ove odluke, ali se
jednako tako teško oteti dojmu kako bi u slučaju sličnih događanja, kao u
Iranu, Egiptu, a i drugdje, bilo moguće probiti informativnu blokadu dok
ovakav zakon postoji.
Suprotno ovim primjerima, treba spomenuti i jedan koji je još uvijek ak-
tualan, a prema onome što se može za sad čuti i vidjeti, vjerojatno bi ga
mogli bez problema svrstati u klasičan primjer angažiranog javnog komu-
nikativnog djelovanja tijekom kriznih situacija. Naime, razoran potres koji
je potresao Japan u ožujku ove godine, uzrokovao je razoran tsunami, a
kao posljedicu je imao i, pored velikih stradanja ljudi i njihove imovine,
narušavanje sigurnosnih sustava u nekim od nuklearnih elektrana. Nara-
vno, teško je uspoređivati štete, iako je ljudski život svakako najvrjedniji, ali
eksplozije koje su nastale u nuklearki Fukushima, nakon čega je došlo do
curenja radijacije u okoliš, osjećat će se još dugo nakon toga, ali nažalost ne
samo na strogo ograničenom prostoru. Na taj način nuklearke su postale pri-
jetnja ne samo stanovnicima Japana, već ukupnom svjetskom stanovništvu.
Usprkos težini stradanja i prijetnji koja će još dugo biti prisutna niti jednog
trenutka nije se osjetilo da se želi prekriti bilo kakve činjenice. Informacije
o trenutnom stanju daju se u kontinuitetu iz sata u sat, bilo da je riječ o vlas-
niku, kompaniji Tokyo Electric Power koja se redovito oglašava preko svog
glasnogovornika, ali i kroz izjave japanskog premijera, kao i ministra Banri
Kaieda, za kojeg možemo reći da je upravo zbog svoje dnevne dostupnosti
postao poznat putem medija širokoj svjetskoj javnosti.
26 Cf.: http://www.4dportal.com/index.php?option=com_content&view=article&id=1143%3Ao
bama-dobio-ovlast-gaenja-interneta-u-sad-u-poela-diktatura&catid=41%3Abizarno&Itemid=9
9&lang=hr (18.3.2011.)
Jadran Perinić
182
Odnosi s javnošću u krizama
Naprijed opisana recentna praksa, koja ne samo da ne pribjegava izvrsnim
odnosima s javnošću, već čini i korak dalje, ograničavajući djelovanje medija
svakako ne bi smjela postati praksom. Ako ništa drugo ono zbog toga jer su
nam ishodi više-manje poznati, pa bi barem radi toga bilo pametno promišljati
alternativne pristupe. Stoga ćemo u ovom dijelu našu pažnju usmjeriti na
promišljanje efikasnih odnosa s javnošću koji se provode u nenadanim, ili kako
smo ih već definirali, kriznim situacijama. Kao što smo istaknuli, posebno su
nam interesantne aktivnosti odnosa s javnošću koje provode javne, odnosno
državne službe. Poput ostalih, i hrvatska država osigurava brojne usluge koje
pojedinci nisu u stanju pružiti, kao što su policijska zaštita, vatrogasna služba,
obrana nacionalnog teritorija, itd.  Navedeni, ali i drugi oblici osiguravanja
javne usluge i servisa u neposrednoj su funkciji osiguravanja svakodnevnice
građana. Naravno, možemo samo zamisliti kakve su prirode i koje sve potrebe
u različitim kriznim situacijama, bilo da su izazvane ljudskim djelovanjem ili
je riječ o elementarnim nepogodama, i sl. S obzirom na predmet istraživanja, u
svezi s navedenim, važno je istaknuti kako su „svi aspekti državnih institucija
usko vezani i ovisni o odnosima s javnošću, kojima svrha odgovara svrsi same
demokracije“.27 Iz ovog je vidljivo, kako upravo u demokratskim društvima,
rad navedenih institucija, a mi ćemo dodati, posebno u kriznim situacijama,
značajno ovisi o tome kako će u danom trenutku komunicirati svoje aktivnosti,
jer je njihovo djelovanje usmjereno prema građanima, a njihov budući rad ov-
isan o javnosti kojoj stoje na usluzi.
Ne komunicirati nastali događaj, kako u fazi nastanka, tako i u fazama analize
i razrješenja, može imati za posljedicu nezadovoljstvo građana koje će tinjati
sve do rasplamsavanja. Posljedice toga mogu biti primjetne kako na strani po-
jedinaca, tako i na strani organizacija, organa, ustanova, pa sve do državnih
institucija. Obično se za takva stanja krivnja nalazi na strani izostavljene ko-
munikacije s relevantnom javnošću ili skroz pojednostavljenoj retorici koja
je lišena dubljeg poznavanja i razumijevanja aktualne problematike. Upravo
stoga u kriznim situacijama, koje su same po sebi složene, velik dio odgovor-
nosti pada na stručnjake za odnose s javnošću u strukturama vlasti, čija će
uspješnost ovisiti i o tome koliko su „praktičari odnosa s javnošću pripremljeni
za neočekivane situacije“.28
27 Cf.: http://www.4dportal.com/index.php?option=com_content&view=article&id=1143%3Ao
bama-dobio-ovlast-gaenja-interneta-u-sad-u-poela-diktatura&catid=41%3Abizarno&Itemid=9
9&lang=hr (18.3.2011.)
28 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p.
488-489.
Jadran Perinić
183
Spomenuli smo kako se upravo u krizama najteže dolazi do informacija i
činjenica, međutim, mediji istovremeno upravo tada vape za činjenicama.29
Ukoliko informacije nisu dostupne, mediji se ponekad prepuštaju disemi-
naciji spekulacija. Posebno taj problem osjeća publika koju Jantol30 identi-
ficira kao ciljanu (engl. Target public) i pozornu publiku (engl. Attentive
public). Pozorna publika i inače predstavlja publiku koja pažljivo prati
sva izbivanja, posebno politička i javna u svom okruženju, dok se ciljana
identificira prema određenom trenutku, situaciji, predmetu i sl. U kriznom
događaju to mogu biti svi uključeni operativni i službeni subjekti, članovi
obitelji stradalih i sl., odnosno one skupine koje su komunikatori u odno-
sima s javnošću iz svojih razloga i posebnih komunikacijskih ciljeva izd-
vojili iz neodređene cjeline takozvane opće publike, da bi samo njima ili
poglavito njima usmjerili svoje poruke.
Drugi veliki problem je prisutnosti velike količine stereotipa koji se u danom
trenutku u vezi s događajem evociraju i oživljavaju u ljudskoj memoriji,
utječući tako na strukturiranje javnog mnijenja. Prosečnom građaninu da-
nas je već pozicija vlasti i medijske prisutnosti govornika dovoljan argu-
ment „za vjerovanje na riječ“. Upravo stoga, važno je u komunikacijskim ak-
tivnostima staviti naglasak na zadovoljavanje nekih korespodentih zahtjeva
koji će doprinijeti prihvaćanju iskaza:   razumljivost, iskrenost i istinitost.31
Ovaj ideal komunikacijskog djelovanja pretpostavlja horizontalnu (između
građana) i vertikalnu (između građana i vlasti) liniju komunikacije. Osim
toga, kada su u pitanju odnosi s javnošću u kriznim situacijama, onda im
se kao važan komunikacijski zadatak postavlja „pridobivanje pažnje ciljane
publike, poticanje interesa za sadržaj poruke te usmjeravanje postupaka
onih koji se ponašaju u skladu s porukom. To je nužno stoga, jer je komu-
niciranje intencionalno simboličko djelovanje slijedom kojega komunikator
svojom porukom priopćuje komunikantu što od njega zahtijeva ili očekuje,
a komunikant na poruku reagira prihvaćanjem, odbijanjem ili problema-
tiziranjem priopćenog.32 Pri tome, važno je znati kako je upravo simetrična
komunikacija, temeljena na pretpostavci slušanja, pregovaranja i postizanja
kompromisa, najbolja praksa za praktičare u odnosima s javnošću,
Najbolja praksa odnosa s javnošću događa se kad organizacija poduzme sve
potrebne pripreme za moguće krize i ima plan za djelovanje u svim razdo-
29 Cf.: Curtin, T.; Hayman, D.; Husein, N.: Managing a Crisis, Palgrave Macmillan, New York,
2005., p. 47.
30 Cf.: Jantol, T.: Politička javnost, Birotisak, Zagreb, 2004., p. 59.
31 Cf.: Habermas, J.: Javno mnijenje, Kultura, Beograd, 1969.
32 Jantol, T.: Politička javnost, Birotisak, Zagreb, 2004., p. 26.
Jadran Perinić
184
bljima povezanim s mogućom krizom.33 „Kad se kriza predviđa, s vremenom
sve krize postaju rutina“.34 Iz tako postavljenih planova proizlaze akcije
odnosa s javnošću kao društveno odgovorne radnje koje poduzimaju odjeli
za odnose s javnošću. Strategija podrazumijeva promjenu organizacijskih
politika, procedura, ponašanja i sl. Strategije su popratne akcije koje služe
uzajamnim interesima organizacije i njenih javnosti. One u praksu uvode
ono što se naziva otvoreno-sustavskim modelom (funkcionalni pristup) ili
dvosmjerno simetrični odnosi s javnošću, kojima je cilj izazivanje promjena
u okolini, ali i u organizaciji, kao rezultatu inputa iz okoline, što sve zajedno
dovodi do pojma uspješnog upravljanja krizom kroz komunikaciju.35
Aktivnosti odnosa s javnošću tijekom krize, prema Cutlipu i dr.,36 uključuju
koordinaciju osoblja organizacije u implementaciji specifičnih zadataka,
utvrđivanje bitnih činjenica o krizi, pripremanje i iniciranje izjava, uključujući
i predviđanja o interesu medija o svim dostupnim činjenicama, javljanje
ključnim javnostima, upravljanje medijskim istraživanjima, kontrolu medi-
jskog pokrivanja, selektiranje i informiranje zaposlenika za medijske intervjue.
Ovo stoga jer mediji predstavljaju ključan kanal komunikacije s velikim utje-
cajem na javnost, a „medijska agenda djeluje kao povećalo koje nemilosrdno
prodire i do najsitnijih detalja“37
U praktičnom smislu, a posebno zbog mogućeg širenja glasina, kao i zbog
potrebe osiguravanja autentičnih informacija, tijekom kriznog razdoblja
preporuča se osnivanje informacijskih centara. U vezi s time možda je važna i
napomena Petera F. Druckera38 koji je rekao „da u kriznoj situaciji netko mora
preuzeti nadzor“. Ovo se čini zbog toga jer je upravo u krizama jedna od slabih
točaka dostupnost informacija.
33 Quarantelli, E. L.: Disaster Crisis Management: A Summary of Research Findings, Journal of
Management Studies, vol. 25., 1988., 4., p. 373-386.
34 Drucker, P. Cf.: Tudor, G. i dr.: Učinkoviti menadžer, Menadžerski priručnik, M.E.P. Consult,
Zagreb, Studeni, 2004., 11., p. 116.
35 „Uspješno upravljanje krizom podrazumijeva minimaliziranje potencijalnog rizika prije pri-
jelomnog događaja. Kao reakcija na neočekivani događaj, uspješno upravljanje krizom uključuje
improvizaciju i interakciju s ključnim nositeljima interesa, u kojoj se rekonstruiraju individu-
alna i kolektivna svijest te zajedničko poimanje problema i uloge. Nakon prijelomnog događaja,
uspješno upravljanje krizom obuhvaća ispravljanje temeljnih (individualnih i organizacijskih)
pretpostavki, kao i odgovore na razini ponašanja i emocija koji podupiru oporavak i reorgani-
zaciju“. Cf: Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb,
2003., p. 394.
36 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Effective Public Relations, osmo izdanje, Prentice
hall, Upper saddle River, New York, 2000.
37 Cf.: Curtin, T.; Hayman, D.; Husein, N.: Managing a Crisis, Palgrave Macmillan, New York,
2005., p. 129.
38 Drucker, P. F. Cf.: Tudor, G., i dr.: Učinkoviti menadžer, Menadžerski priručnik, M.E.P. Con-
sult, Zagreb, 2004., 11., p. 34.
Jadran Perinić
185
Shema 1  Informacijski centar
(Izvor: Vlastiti prikaz)
Preporuka je da ovakvi centar imaju dva dijela. Jedan dio izravno komunici-
ra s javnostima, slušajući pitanja i odgovarajući na njih, dok drugi djeluje
kao koordinacijski ured, odnosno kao kontaktna točka između informaci-
jskog centra te osoblja i ureda organizacije. Tako ustrojeni informacijski ili
činjenični centar, koji u normalnim uvjetima djeluje tijekom dugog razdo-
blja, omogućava brz i uspješan prijenos informacija, kako unutar institucije
(ali i prema vani, op. a).39
Neka od važnih načela u djelovanju takvih centara mogu se pronaći u
kriznom komunikacijskom modelu „5C“40 za kojeg se smatra da je na-
jbolji način i metoda za upravljanje komunikacijom tijekom krize. Model
obuhvaća:
• Care (hr. briga) – sve komunikacijske aktivnosti trebaju pokazati da
organizacija suosjeća s oštećenom publikom;
• Commitment (hr. angažiranje) – organizacija treba deklarirati i demon-
strirati volju za rješavanjem problema, utvrđivanjem uzroka i poduzi-
manjem akcija na prevenciji ponovnog događanja;
• Consistency (hr. dosljednost) – poruke koje se komuniciraju tijekom
39 Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p. 393.
40 Cf.: Seymour, M.; Moore, S.: Effective Crisis Management: Worldwide Principles and Practice,
Cassell, London, 2000., p. 99.
Jadran Perinić
186
krize moraju biti konzistentne i informirati svaku grupu istim porukama;
• Coherence (hr. usklađenost) – sva komunikacija treba napredovati na
logičan način, i
• Clarity (hr. jasnoća) – sve teme moraju biti jasno i razumljivo iznesene.
Ono što svakako ne bi trebali činiti u nekoj kriznoj situaciji možda se na-
jbolje vidi u upozorenjima koje daju Cutlip, Center i Broom41 u popisu
uobičajenih pogrešaka koje se čine sa strane odnosa s javnošću u pristu-
pu krizama. Svako oklijevanje u javnosti se može tumači kao zbunjenost,
bešćutnost, nesposobnost i nepripremljenost. Drugi problem je smetenost
koja se tumači kao nepoštenje i neosjetljivost, kao i izmotavanje koje stvara
najveći problem, budući da ništa ne može zamijeniti istinu. Jednako tako
nije preporučeno niti propovijedanje nedvojbeno upućuje na bahat prist-
up bez stvarnog tretiranja aktualnog problema. Svaka konfrontacija pruža
drugima pregled nad krizom i stvara platformu za daljnje reakcije. Nadalje,
kao loši koraci navodi se moguća odmazda  koja može samo pojačati nape-
tost i emocije umjesto da ih ublaži, te eventualno parničenje koje jamči još
veći uvid i može eliminirati razumnija rješenja.
Zaključak
Iznenadni događaji, koji se u literaturi opisuju kriznim postali su zamalo
svakodnevnica u ljudskoj svakodnevnici. Za razliku od nekih ranijih vre-
mena, koja su bitno bila obilježena nerazvijenošću komunikacijskih teh-
nologija, danas se upravo u takvim situacijama stavlja naglasak na potre-
bu razvijanja smišljenih i produktivnih komunikacijskih aktivnosti. Ovo
stoga, jer se u svim tim situacijama traži informacija više, kako sa strane
medija tako i ukupne javnosti, koja će upravo temeljem dobivenih infor-
macija stvarati svoje slike viđenja nastalog događaja i temeljem toga graditi
mnijenje na individualnoj, kolektivnoj ili grupnoj razini, kako o samom
događaju, tako i o pojedincima involviranim u događaj, organizacijama,
ustanovama i sl.
U suvremenim uvjetima, upravo zbog navedenog, javna komunikacija ti-
jekom izvanrednih i kriznih situacija danas je nezamisliva bez odnosa s
javnošću. Svaki izostanak organiziranih i smišljenih odnosa s javnošću
ostavlja slobodan prostor za proizvoljna nagađanja i tumačenja viđenog,
pojedincima, skupinama, ali i novinarima masovnih medija, za koje je
41  Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o., Zagreb, 2003., p.
390.
Jadran Perinić
187
višekratno utvrđeno kako su počesto nevjerodostojni, neprecizni, ali i
počesto senzacionalistički usmjereni. Upravo stoga, jedna od važnijih
zadaća odnosa s javnošću, usmjerena je ka opskrbljivanju javnosti, ali i
medija, valjanim i pravovremenim informacijama. Na taj se način provodi
proaktivno komunikativno djelovanje koje nije usmjereno na reduciranje
informativnih činjenica niti opstrukciju javne komunikacije u bilo kojem
smislu, već na pravodobno i usmjereno djelovanje prema ključnim javnosti-
ma.
U tu svrhu, tijekom vremena, razvijani su različiti modeli komunikativnog
djelovanja čiji je zadnji doseg opći situacijski model izvrsnih odnosa s
javnošću. Komunikacijska izvrsnost opisuje se kao idealno stanje u kojem
upućeni komunikatori sudjeluju u sveukupnom strateškom upravljanju bilo
kavim organiziranim djelovanja koje prepoznajemo u ljudskoj zajednici, pri
čemu stavlja naglasak na simetričnim odnosima u komunikaciji s ključnim
javnostima o kojima ovisi i njihov opstanak. Naravno da su to i preporuke
koje trebaju važiti za komunikacijsku aktivnost i u kriznim situacijama
izazvanim u društvenim zajednicama, npr. terorističkim napadima, ali i
gospodarskim, političkim i inim dubiozama, koje se manifestiraju u obliku
demonstracija, nereda, pa sve do ratova i revolucija, o čemu svjedočimo i
ovih dana diljem svijeta, a posebno na afričkom kontinentu.
Pa ipak, u tim i sličnim situacijama, kao što smo vidjeli u nekoliko prim-
jera, u komunikacijskom kanalu, ne samo da su zaobiđeni izvrsni odnosi s
javnošću, već se pokušava ograničiti i sloboda rada medija. To nastojanje
otišlo je toliko daleko da je čak i američki Senat donio zakon po kojem
je moguće u određenim situacijama zaustaviti internet promet. Drugim
riječima, ako netko procjeni iz nekih razloga, moguće je onemogućiti
cjelokupni sustava informiranja i komuniciranja samo jednim stiskom
prekidača. Ovo je posebno važno kad znamo da je u suvremenom načinu
života upravo internet postao važnim komunikacijskim kanalom, putem
kojeg doslovno svaki građanin može preuzimati ulogu aktivnog komuni-
katora.
Usprkos tome, ne smatramo da je bilo kakvo onemogućavanje javne ko-
munikacije tijekom kriza, dugoročno dobro. Naprotiv svako izostavljanje
komunikacije s relevantnom javnošću ili skroz pojednostavljena retorika,
koja je lišena dubljeg poznavanja i razumijevanja aktualne problematike
dugoročno nosi nesagledive štetne posljedice svim uključenim akterima.
Upravo stoga, u ovom smo se radu založili za proaktivne odnose s javnošću,
na svim razinama i oblicima organiziranog ljudskog djelovanja, a posebno u
krizama, za koje se treba uvijek dosljedno pripremati i razvijati pripadajuće
strategije, temeljem kojih se, kroz brojne simulacije, osposobljavaju i
Jadran Perinić
188
pripremaju praktičari odnosa s javnošću.
Najbolja praksa događa se kad organizacija ima plan za djelovanje u svim
razdobljima povezanim s mogućom krizom, a temelji se na usklađivanju
uzajamnih interesa organizacije i njenih javnosti. U praksi se taj model na-
ziva  otvoreno-sustavski model odnosa s javnošću, kojem je cilj izazivanje
promjena u okolini, ali i u organizaciji, kao rezultatu inputa iz okoline,
što sve zajedno dovodi do pojma uspješnog upravljanja krizom kroz ko-
munikaciju. Njihova zadaća obuhvaća koordinaciju osoblja organizacije u
implementaciji specifičnih zadataka, utvrđivanje bitnih činjenica o krizi,
pripremanje i iniciranje izjava, uključujući i predviđanja o interesu medija
o svim dostupnim činjenicama, javljanje ključnim javnostima, upravljanje
medijskim istraživanjima, kontrolu medijskog pokrivanja, selektiranje i in-
formiranje zaposlenika za medijske intervjue.
Svakako, u toj su funkciji i tzv. informacijski centri sastavljeni od dijela koji
izravno komunicira s javnostima, slušajući pitanja i odgovarajući na njih,
dok drugi djeluje kao koordinacijski ured, odnosno kao kontaktna točka
između informacijskog centra te osoblja i ureda organizacije.
Literatura
Botan, C.H.: Public Relations Theory, Hillsdale, New York, 1989.
Coombs, W. T.: Ongoing crisis communication: planning, managing, and
responding, Sage Publications, Thousand oaks, 1999.
Curtin, T.; Hayman, D.; Husein, N.: Managing a Crisis, Palgrave Macmillan,
New York, 2005.
Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G. M.: Effective public relations, osmo
izdanje, Prentice Hall, Upper saddle River, New York, 2000.
Cutlip, S. M.; Center, A. H.; Broom, G.M.: Odnosi s javnošću, Mate d.o.o.,
Zagreb, 2003.
Dozier, D.M. et. al..: Manager’s Guide To Excellence In Public Relations and
Communication Management, Lawrence Erlbaum, New Jersey, 1995.
Drucker, P. Cf.: Tudor, G. i dr.: Učinkoviti menadžer, Menadžerski priručnik,
M.E.P. Consult, Zagreb, Studeni, 2004.
Fearn banks, K.: Crisis Communications: A Casebook Approach, Lawrence
Erlbaum Associates, Malwah, New York, 1996.
Grunig, J.E.: Two Way Symmetrical Public Relations: Past, Present and Fu-
ture Cf.: Heath, R.L (urednik.): Handbook of Public Relations, Thousand
Oaks, Sage Publications, 2001.
Grunig, J.E.; Hunt, T.: Managing Public Relations, Holt, Rinehart and Win-
Jadran Perinić
189
ston, New York, 1984.
Habermas, J.: Javno mnijenje, Kultura, Beograd, 1969.
Jantol, T.: Politička javnost, Birotisak, Zagreb, 2004.
Oackl, a.: PR-Praxis: Der Schlüssel zur Öffentlichkeitsarbeit, Econ, Düs-
seldorf, 1976.
Oeckl, A.: Handbuch der Public Relations: Theorie und praxis in der öffen-
tlichkeitsarbeit in Deutschland und in der Welt , Süddeutscher Verlarg,
München, 1964.
Perinić, J.:  Mogući utjecaj medija u kriznim situacijama na javno mnijen-
je oblikovanjem sadržaja, Zbornik radova III Međunarodna konferencija
„Dani kriznog upravljanja“, Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2010.,
p 151-175.
Perinić, J.: Krizno komuniciranje na slučaju tragedije vatrogasaca na Kor-
natu, Medianali, Sveučilište u Dubrovniku, god. 1, Dubrovnik, 2007., 2., p.
47-66.
Perinić, J.; Barović, V.: Društvena odgovornost medija u izvještavanju o ak-
cidentima i kriznim situacijama, Zbornik radova međunarodnog znanstve-
nog skupa „Mediji i turizam“, Zadar-Nin, 20.-22. Ožujka 2009.,Sveučilište u
Zadru, p. 129-144.
Perinić, J.; Žlof, K.; Hadžić, S.: Vjerodostojnost tiskanih medija u studiji
slučaja „svinjska gripa“, Zbornik međunarodne znanstvene konferencije
“Vjerodostojnost medija“, Fakultet političkih znanosti Zagreb, Sveučilište u
Zagrebu, (u tisku)
Plenković, M.: Holistička analiza odnosa s javnostima (javnošću), Informa-
tologia 34, 2001, 1-2.
Plenković, M.: Krizno komuniciranje i teorija odnosa s javnostima, Media,
culture and public relations, br.1., Zagreb, 2001.
Plenković, M.: Teorija i praksa javnog komuniciranja, Izdavačko instruktivni
biro, Zagreb 1983.
Quarantelli, E. L.: Disaster Crisis Management: A Summary of Research
Findings, Journal of Management Studies, vol. 25., 1988.
Radojković, M.: Kodeksi profesionalne etike u novinarstvu. U: Begović, B.,
Živković, M., Radojković, M. i dr.: Etika javne reči u medijima i politici, Cen-
tar za liberalno-demokratske studije, Beograd, 2004.
Seymour, M.; Moore, S.: Effective Crisis Management: Worldwide Principles
and Practice, Cassell, London, 2000.
Jadran Perinić
190
Mrežni izvori
Martinović, R.: Obama dobio ovlast gašenja interneta u SAD-u - Počela
diktatura?: http://www.4dportal.com/index.php?option=com_content&vie
w=article&id=1143%3Aobama-dobio-ovlast-gaenja-interneta-u-sad-u-poe-
la-diktatura&catid=41%3Abizarno&Itemid=99&lang=hr (2.2.2011.)
Mubarak hapsi, otima i progoni novinare: http://danas.net.hr/svijet/
page/2011/02/04/0086006.html (4.2..2011.)
The Place and Role of Public Relations in Crises
Abstract
Public communication in emergencies and crisis situations today is incon-
cievable without public relations.  In contemporary conditions, which are
significantly determined by ever-developing communication technologies
and the democratization of communities, public relations should be a cred-
ible and professional interpreter of events. Some perceive public relations
on such occasions as a filter placed, in the communication process, between
the events and the media. The proactive attitude of public relations is not
directed at reducing information facts or obstructing public communica-
tion in any sense, but addresses key publics in a timely and targeted fasihon.
It is on these basis that the public gets informed about all relevant facts,
which should facilitate easier orientation in the broader social circle, taking
positions and decision-making.  On the other hand, responsible individu-
als, bodies, organizations and institutions will gain credibility in the eyes of
the public, and it is in relation to  the public, in democratic communities,
that they have a prominent role to play, and a responsibility to uphold.
Keywords: public relations, crises, communicating crises, proactive
attitude, crisis communication, crisis reporting
Jadran Perinić
191
udk 004.738.5:351.78
Senka Zavišić, mag. hist. et. phil., mr. sc. Željka Zavišić*
Facebook – nova dimenzija kriznog
komuniciranja
Sažetak
Budući da živimo u eri društvenih medija, bili smo primorani naučiti da
se dobre vijesti Internetom šire  jako brzo, a loše još brže. Sa pojavom
društvenih mreža brzina širenja informacija postala je nevjerojatna te je to
potpuno očito u slučaju kada se pojavi izvanredna situacija ili kriza. Kriza
može uključivati bilo što – od jednostavnog prekida rada web stranice do
negativnog publiciteta. Facebook, najveća društvena mreža svijeta, je dao
kriznom komuniciranju potpuno novu dimenziju. Ovaj rad će pokazati
kako koristiti Facebook u vrijeme krize te navesti neke teorijske primjere
koji otkrivaju kako najbolje iskoristiti ovu društvenu mrežu kao spas u
kriznoj situaciji.
Ključne riječi: društvene mreže, kriza, Facebook
* Senka Zavišić, mag. hist. et. phil., mr. sc. Željka Zavišić, Visoka poslovna škola Zagreb
192
Uvod
Poslovne krize nisu neuobičajene, no svakako su posljednje što želi
menadžment i što žele zaposlenici tvrtke. Prva pomisao na prednosti
korištenja Facebooka za posao, su uspjesi u marketingu, no ta društvena
mreža jednako je tako moćan alat i za poboljšanje procesa komunikacije u
krizi.  U vremenu naglog razvoja Facebooka mnogi su brendovi doživjeli
neuspjehe u krizama iz nebrojenih razloga, bilo zbog potpunog izostanka
reakcije ili jednostavno arogancije tijekom štetnih situacija. Upravo zato
tvrtka mora razmišljati o tome kako svoje kanale na društvenim mrežama
što bolje iskoristiti u krizi.
1. Imidž  tvrtke na Facebook-u
Imidž tvrtke predstavlja ono što javnost misli o organizaciji, zajednički
dojam ili slika koju javnost stvara o organizaciji. Znači, riječ je o preslici
identiteta u javnosti, što su ga ostvarile komunikacijske aktivnosti organi-
zacije.1
Društvene mreže dopuštaju korisnicima da brzo i daleko prošire svoje do-
jmove o (ne)uspješnoj online komunikaciji.  Naime, što mreža bolje koti-
ra na ljestvici moći, postavlja sve zahtjevnije uvjete svojim korisnicima te
upravo imidž organizacije na Facebooku, ili kapital povjerenja, predstavlja
najvrjednije mrežno dobro, budući da se uz njegovu pomoć na društvenu
mrežu privlači pozornost, a time i novi fanovi.2 Usmena predaja i društvena
pretraga dva su jaka razloga zbog kojih je potrebno voditi računa o imidžu
na Facebooku.
1.1. Usmena predaja
Facebook dopušta bilo kome da bude utjecajan u zajednici. Bilo koji kli-
jent  koji prođe kroz vrata određene tvrtke možda ima stotine ili tisuće
sljedbenika u regiji, ili ako ne on, onda njegovi prijatelji. Marketing putem
usmene predaje može doprijeti do publike u cijelom svijetu preko Face-
book-a, dakle, jedno loše iskustvo može se nadaleko prepričavati.3
1 Božidar Novak, Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza press, Zagreb 2001.,
str. 205.
2 Alexander Bard, Jan Soderqvist, Netokracija, Differo, Zagreb 2003., str. 200.-202.
3 http://www.socialmediaexaminer.com/how-to-use-social-media-for-crisis-management/
Senka Zavišić, Željka Zavišić
193
1.2. Društvena pretraga
Googleova nedavna implementacija Facebooka u rezultate pretraga daje još
jednostavniji te masoviji pristup informacijama o brendovima, tj. korpo-
racijama. Naime korisnici Facebooka posebno rado koriste rezultate Goog-
le-a koji ih vode na određenu Facebook stranicu.
2. Upravljanje krizom
Jedan od bitnih činitelja uspješnog upravljanja krizom je i sama koncepcija
komuniciranja koja obuhvaća ova pitanja: Kada koga informirati? Tko to
mora učiniti? Što želimo tražiti i od koga? Dobra koncepcija komuniciranja
obuhvaća sve primatelje informacija, dokumentira kada i kako je tko in-
formiran i određuje kada će tko i dalje dobivati kakve informacije te na
koji način.4 Iako se uzroci negativnih posljedica u krizama na društvenih
mrežama mogu pripisati lošem planiranju u komuniciranju, činjenica da
se događaji u online zajednicama kao što je Facebook odvijaju u stvarnom
vremenu dala je upravljanju krizom potpuno novu dimenziju. Loše vijes-
ti šire se kao šumski požar u online svijetu pa sve više brendova i tvrtki
mora razmišljati o tome kako što bolje iskoristiti svoju Facebook stranicu
za rješavanje krize.
•  Reakcija na informaciju u stvarnom vremenu – činjenica da se
društvena mreža neprestano osvježava s najažurnijim vijestima koje se
tiču praktički svega – od Interneta do stvarnog svijeta -  znači da je izn-
imno važno za brendove da koriste online zajednice kao transparentan
okoliš za komunikaciju i prenošenje informacija javnosti o tome što se
točno poduzima u krizi, i, što je još važnije, kako brend reagira na krizu.
U protivnom situacija se može postupno pogoršati, može biti sve više
nepotrebnih pitanja, i u krajnjem slučaju može doći do gubitka ugleda
brenda u online svijetu.
• Kontrolirani izlazak – izlazak brendova u kanale društvenih mreža može
biti pažljivo planiran i izvršen u okolišu nad kojim imaju više kontrole. Ne
zato da brendovi ne bi bili transparentni u krizi, nego kako bi se ljudima
mogle dati jasne i koncizne informacije glede neke situacije. Mogućnost
obavještavanja javnosti koristeći prave fraze može biti dragocjena pri
4 Nidžara Osmanagić Bedenik, Kriza kao šansa, Školska knjiga, Zagreb 2003., str. 211.
Senka Zavišić, Željka Zavišić
194
kontroli štete u krizama.
• Izravni odgovor – brendovi mogu nadzirati svoje online zajednice tijekom
kriznog razdoblja, i identiicirati individualne slučajeve gdje je izravan
odgovor od iznimne važnosti. Iako izravan odgovor nekim korisnicima
može biti presedan drugima, to je puno bolje nego ne reagirati na hitne
situacije. Društvene mreže mogu pomoći pri takvom izravnom odgovoru
na brojne načine, primjer je  ostavljanje komentara na Facebooku.
• Korištenje bogatih medija – Osim što su korisni za stvaranje interesa
u zajednicama kao što je Facebook, bogati mediji mogu imati ključnu
ulogu u upravljanju krizama na društvenim mrežama. Korištenje slika
može imati veliki utjecaj na online zajednice. Recimo da dođe do velikog
požara, i neki brend ili tvrtka čini sve što može kako bi ga stavila pod
kontrolu. Slike mogu korisnicima jasno pokazati što se događa, kako
tvrtka radi na rješavanju problema ili situacije kao i učinke tog rada
na primjerima. Bilo preko slika ili videa, korištenje pažljivo odabranih
bogatih medija može značajno utjecati na proces upravljanja krizom.5
Mnoge  su tvrtke  počele maksimalno koristiti društvene mreže kako bi
poboljšali proces komunikacije u krizi, bilo preko svojih digitalnih odnosa
s javnošću i stručnjaka za društvene mreže ili preko agencije za društvene
mreže. U svakom slučaju danas se podrazumijeva da brendovi moraju mis-
liti na svoj izlaz  u online zajednicu tijekom upravljanja kriznim situacijama.
3. Krizna komunikacija na primjeru Nestle-a
Bilo tko tko se odluči koristiti društvenim mrežama kao alatima zasigur-
no će naići na krizne trenutke – neki od njih bit će veliki kao u slučaju
Dominovog fijaska, a neki će biti manji kao naprimjer klasično internetsko
prepiranje dvaju osoba.
S pojavom Facebooka brzina širenja informacija postala je zapanjujuća, jer
svatko se može uključiti u raspravu gotovo u istom trenu, stoga se ne treba
čekati da se komunikacijska kriza dogodi prije nego li je nošenje s posljedi-
cama kada nešto (neizbježno) pođe po zlu isplanirano.
Naime, Greenpeace i Nestle imali su manje nesuglasice oko Kit Kat
čokoladica i palminog ulja. Anti-Nestle kampanja prelila se na Nestleove
Facebook stranice te je postala previše za tvrtkin tim za društvene mreže.
Nestleov tim bio je tragično nenazočan u trenutku kada je njihov zid na-
5 http://socialmediatoday.com/index.php?q=alex-smith/201206/using-your-facebook-page-cri-
sis
Senka Zavišić, Željka Zavišić
195
padnut 19. ožujka prošle godine, što je dovelo do teških napada na brend
koji su trajali ne satima, već danima. To je bio vrlo loš primjer znanja, pro-
fesionalnog umijeća i u krajnjem slučaju prisutnosti.
Upravo ovdje će biti prikazano na koje se načine Nestle mogao nositi s
ovakvom katastrofom, tj. kako treba djelovati ukoliko Facebook stranicu
napadnu aktivisti ili ljutiti komentatori:
1. Biti prisutni: Ne može se  uspostaviti kontrola nad situacijom ukoliko se
situacija konstantno ne nadgleda. Treba uvijek očekivati napade i krize,
i biti spremni djelovati. Također treba imati dobro smišljen i leksibilan
plan za reagiranje u slučaju moguće opasnosti.
  Tko god da je bio plaćen da vodi računa o stranici Nestle-a nije ništa
poduzeo dok su ju stotine korisnika okupirale s, u mnogim slučajevima,
opravdanim pritužbama na koje je trebalo odgovoriti. Nestle Facebook
tim je bio apsolutno neprisutan.
2. Pažljivo, ali brzo preuzeti kontrolu nad situacijom: Važno je shvatiti da
„odgovoriti“ nije dovoljno. Kako bi bili učinkoviti, mora se učiniti više
nego jednostavno reagirati. Mora se preuzeti kontrola nad situacijom.
Mora se preuzeti inicijativa. Ukoliko se to ne učinit, korporacija će se
nalaziti u obrambenom položaju danima, i ništa se neće riješiti.
3. Predstaviti se. Staviti lice, ime i ulogu na svoju javnu prisutnost. Ne treba
samo odgovarati s bezličnim korporativnim identitetom i avatarom.
Treba razgovaratis komentatorima na osobnom nivou.
   Nestleova „prisutnost“ na Facebooku 19. ožujka prošle godine bila je
iznimno korporativna. To nije pomoglo pri uspostavi odnosa potrebnih
za pravu diskusiju. Čak i da se Nestle snažnije uključio njihova bezlična
metoda komunikacije stavila ih je u loš položaj od početka. Humanizacija
njihove prisutnosti bila bi odličan prvi korak.
4. Naglasiti kako pozdravljate komentare. Pozvati ih. Ustrajati u tome.
Ovo je važno. Pojavljivati se svaka tri sata s komentarom nije dovoljno.
Treba preuzeti ulogu čuvara činjenica. Ne propagande nego činjenica.
Ukoliko netko nešto tvrdi o vašoj tvrtki ili proizvodu, a što nije točno,
treba odgovoriti na njihov komentar poveznicom do činjenica koje će
im pomoći da razmisle o svojim stavovima.
    Na komentar o formuli za dojenčad sa Nestleovog zida (one s tvrdnjama
da nema hranjivih tvari) mora se odgovoriti. Nestleov prvi pokušaj
ulaska u raspravu fokusirao se na nepravilno korištenje njihovog kor-
porativnog logoa u avatarima komentatora. To je bio vrlo loš način za
započeti raspravu u pravom smjeru I jednostavno, skretanje s teme.
Nakon nekoliko nespretnih razgovora Nestle se povukao i zašutio, čime
Senka Zavišić, Željka Zavišić
196
je dozvolio širenje bijesa, ali i u nekim slučajevima netočnih informacija
koje se sada mogu pronaći na mreži.
5. Napraviti posebni dio Facebook stranice za diskusije. Ovo će dopustiti
temama za diskusiju da imaju svoje trake na stranici, i biti će mjesto gdje
ljudi mogu započeti i sudjelovati u diskusijama koje ne moraju nužno
završiti na zidu.
   Nestle nije imao posebni dio stranice za diskusije na Facebooku devet-
naestog ožujka. Sada ima.
6. Nastavak djelovanja. Što počne na Facebooku ne završava kada se ak-
tivnosti počnu smirivati. Nakon što je kriza izbjegnuta, mora se iskoristiti
povjerenje i suradnja koju ste dobili od protivnika (i nadređenih).6
Zaključak
Iz navedenoga može se zaključiti da je postojanje Facebook stranice,
odličan način da se preko društvenih medija korisnicima pruže odgovori
kada su najpotrebniji – u krizi. Slijediti sve navedene korake uspješnog ko-
municiranja u krizi nije nimalo jednostavno, i što je veća organizacija, što
je više korporativna, što je hijerarhija vertikalnija, zasigurno će biti teže
ostvariti sve navedeno. Ne postoji čarobna forumula, niti aplikacija ili pro-
gram koji će preko moći riještiti sve probleme - kako postojeće tako i poten-
cijalne. Uspjeh zahtjeva težak rad. Zahtjeva potpunu posvećenost. Zahtjeva
viziju, vodstvo, hrabrost. Od upravljanja krizom do upravljanja zajednicom
te do promjene u menadžmentu put je vrlo jednostavan. Dvije su ključne
stvari: odluka da se sprovede u djelo te  sprovođenje u djelo.

6 http://thebrandbuilder.wordpress.com/2010/08/30/facebook-crisis-management-101-how-to-
make-sure-your-facebook-page-doesn%E2%80%99t-become-a-pr-trojan-horse/
Senka Zavišić, Željka Zavišić
197
Literatura
Božidar Novak, Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza
press, Zagreb 2001.
Alexsandar Bard, Jan Soderqvist, Netokracija, Differo, Zagreb 2003.
Nidžara Osmanagić Bedenik, Kriza kao šansa, Školska knjiga, Zagreb 2003.
Internet stranice
http://www.socialmediaexaminer.com/how-to-use-social-media-for-cri-
sis-management/
http://thebrandbuilder.wordpress.com/2010/08/30/facebook-crisis-man-
agement-101-how-to-make-sure-your-facebook-page-doesn%E2%80%99t-
become-a-pr-trojan-horse/
http://socialmediatoday.com/index.php?q=alex-smith/201206/using-your-
facebook-page-crisis
Facebook – new dimension of crisis communication
Abstract
Since we live in social media era we were compelled to learn that good
news travel very fast via Internet, but bad news travel even faster. With
appearance of social networks the traveling speed became staggering and
that is completely obvious in case when crisis or emergency erupts. A crisis
can include anything - from a simple website outage to negative publicity.
Facebook, the biggest social network of  the world,  has given crisis com-
munications a completely new dimension. This article will reveal how to
use Facebook during a crisis and provide some theoritical examples which
show how to utilize this social network as savation in a crisis situation.
Keywords: social networks, crisis, Facebook
Senka Zavišić, Željka Zavišić
198
udk 659.3:351.78
Dr. sc. Ksenija Žlof*
Uporaba ljestvice vjerodostojnosti u
kriznoj situaciji
Sažetak
Od medija se uvijek, a osobito u najosjetljivijoj komunikaciji – onoj kriznoj

–  očekuje vjerodostojno izvještavanje. U literaturi, ali i u praksi, vjero-
dostojnost medija često se povezuje s profesionalnošću novinara koji u
njima rade. Profesionalnost novinara temelji se na profesionalnim stand-
ardima izvještavanja. Da bismo utvrdili vjerodostojnost medijskih objava,
na temelju  profesionalnih standarda medijskog izvještavanja, te u skladu s
definicijama i teorijskim postavkama, odredili smo sastavne elemente po-
jma vjerodostojnosti te sastavili ljestvicu vjerodostojnosti kojom smo izm-
jerili vjerodostojnost medijskih objava u kriznoj komunikaciji. U ljestvicu
smo ugradili kriterije: istinitost, poštenje, uravnoteženost, točnost, nepris-
tranost, pravodobnost i najmanje dva neovisna imenovana izvora. Utvrdili
smo da se vjerodostojnost može stupnjevati te da se do vjerodostojnosti
dolazi s pomoću reprezentativnog broja relevantnih elemenata.
Ključne riječi: krizna komunikacija, ljestvica vjerodostojnosti, vjerodosto-
jnost izvještavanja
* Dr. sc. Ksenija Žlof, Croatia Airlines, d.d.
199
Uvod
Komunikacija u krizi smatra se najzahtjevnijim oblikom komunikaci-
je. Zbog toga, u kriznoj komunikaciji, svaka riječ ima dvostruku težinu.
Teoretičari medija, koji su se bavili profesionalnim načelima novinarstva,
nastojali su utvrditi vrijednosti kojima bi se novinari trebali voditi žele
li etično, pošteno i stručno obavljati svoj posao, odnosno vjerodostojno
izvještavati. Ali, nerijetko su u definiranju tih vrijednosti nailazili i na
teškoće, jer neki se pojmovi ne mogu jednoznačno odrediti. Ne samo da je
vjerodostojnost vrlo kompleksna kategorija, kompleksni su i njezini sastav-
ni elementi. U ovom radu, na primjeru kriznog događaja -  bliskog susreta
dvaju zrakoplova - prikazali smo primjenu ljestvice vjerodostojnosti, kojom
smo mjerili vjerodstojnost medijskih objava. Na temelju teorijskih postavki
najprije smo definirali pojam vjerodostojnosti i odredili njegove sastavne
elemente, koji su ujedno i kriteriji vjerodostojnosti. Na tim je postavkama
izrađena ljestvica vjerodostojnosti kojom smo izmjerili vjerodostojnost ob-
java u medijima o temi bliskog susreta zrakoplova Croatia Airlinesa i Ger-
manwingsa.
Vjerodostojnost službenih izvora u
kriznoj komunikaciji
U suvremenom društvu, kriza i krizna komunikacija sve češće postaje dije-
lom svakodnevice. Kako teoretičari krizne komunikacije često navode, zra-
koplovna industrija jedna je od najosjetljivijih na krizu. Pišući o kriznoj ko-
munikaciji Zoran Tomić u knjizi Odnosi s javnošću, teorija i praksa, među
najosjetljivijim granama za izbijanje krize na prvome mjestu spominje
zračni promet, zatim pomorski, pa željeznički, kemijsku industriju, nuk-
learne elektrane, preradu i prijevoz nafte, elektrane, naftovode i plinovode,
rudarstvo, građevinarstvo i dr. „Zbog sve većeg broja nesreća i kriza, krizno
komuniciranje u posljednjih nekoliko godina ima strateško mjesto u životu
poduzeća i institucija.“ (Tomić, 2008:362)
U priručniku Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima Božidar
Novak, navodeći različite krizne događaje i opisujući poželjno ponašanje
u takvim situacijama, također na prvome mjestu spominje primjer iz zra-
koplovstva. „Treba odrediti konkretne znakove ili pokazatelje postojanja
krize. Najočitiji je primjer nesreća: npr. sruši se avion, mrtvi su neki članovi
Ksenija Žlof
200
posade i putnici; došlo je do požara ili eksplozija u tvornici, ozlijeđeni su
radnici, oštećena je imovina, onešišćen je okoliš.“  (Novak, 2000: 136)
U članku o minskim nesrećama s naslovom „Krizno izvještavanje i mediji:
izvještavanje tiska o minskim nesrećama“, objavljenom u časopisu Medijska
istraživanja, Nada Zgrabljić Rotar i Josip Čerina pišu o važnosti službenih
izvora u kriznoj komunikaciji te o potrebi za etičnim informiranjem i u
javnim i u privatnim medijima. Ističu kako se novinar ne smije povoditi
za nagađanjima i pretpostavkama, nego se mora oslanjati na informacije
koje dolaze iz službenih izvora. U kriznom komuniciranju pravodobna in-
formacija službenih izvora novinarima omogućuje učinkovitost. Ipak, kako
navode, „temelje li se samo na službenim izvorima, medijske objave mogu
postati monotone “ (Zgrabljić Rotar i Čerina, 2009:148).
Jasno je stoga da će mnogi predstavnici medija, osim kod službenih iz-
vora, odgovore potražiti i kod drugih izvora informacija izvan kompanije
kojoj se dogodila kriza te da će se služiti i neslužbenim i anonimnim iz-
vorima. Novinari će nerijetko suprotstavljati službene i neslužbene izjave.
U zrakoplovnoj nesreći, na primjer, neslužbeni izvori mogu biti sudionici
nesreće, očevici, prijatelji i članovi obitelji stradalih, hitne službe, aktivisti
i dobrovoljci koji pomažu, političari, predstavnici sindikata, internet (Žlof,
2010:211). Anonimni izvori po pravilu obogaćuju izvještavanje, ali samo
ako se rabe kao dodatni izvori imenovanima, jer u protivnom narušavaju
profesionalne standarde izvještavanja. Dakle, kako bi se sačuvala vjerodos-
tonost, anonimni izvori dopustivi su samo kao dodatni izvori imenovanim
izvorima (a potpuna vjerodostojnost ne može se ostvariti bez najmanje dva
međusobno neovisna imenovana izvora).
S aspekta odnosa s javnošću, službeni izvori (glasnogovornici, predstavnici
za odnose s javnostima i stručnjaci iz tvtke kojoj se dogodila kriza) nas-
toje se nametnuti kao relevantni te kao oni od kojih se dobivaju najvjero-
dostojnije informacije. Scott M. Cutlip, Allen H. Center i Glen M. Broom
u Odnosima s javnošću navode nekoliko nezaobilaznih oblika ponašanja
za ostvarivanje dobroga međusobnog odnosa predstavnika za odnose s
javnošću (kao službenih izvora) i predstavnika medija: govori otvoreno,
budi na usluzi, nemoj zasipati informacijama, nemoj moliti i kuditi, nemoj
tražiti da se priča zataji (Cutlip, Center i Broom, 2003:326). Slično ističe i
Lydia Bjornlund u knjizi Komuniciranjem do rezultata, razmatrajući kako
PR-profesionalci stječu vjerodostojnost. Autorica izdvaja smjernice koje će,
kako smatra, pomoći uspostavljanju vjerodostojnosti. Osim što valja biti
iskren i otvoren, Bjornlund predstavnicima za odnose s javnošću i drugim
službenim izvorima poručuje: budite proaktivni, odgovarajte na upite, iz-
Ksenija Žlof
201
bjegavajte vođenje poslovanja izvan oka javnosti, izbjegavajte izgovarati
sintagmu „bez komentara“, ne ulazite u sukobe, priznajte loše vijesti, ne
pokušavajte ubiti priču, priznajte kada nešto ne znate, poštujte načelo ek-
skluzivnosti, poštujte ciljeve i plan rada medija, poštujte integritet novinara
(Bjornlund, 2007:56-57).
Majda Tafra-Vlahović u Upravljanju krizom naglašava važnost razvijenih
odnosa sa stručnjacima za krizno komuniciranje prije nego što ikakv kriz
izbije, jer tako u trenutku krize oni već otprije imaju spoznaja o tvrtki,
njezinoj kulturi, proizvodima, stilu vodstva i slično (Tafra - Vlahović,
2011:161). To će, nedvojbeno, olakšati komunikaciju u krizi.
Naime, u kriznim situacijama svaki se postupak, zbog posljedica koje može
izazvati, promatra pod povećalom. Stoga komunikator koji daje izjavu mora
biti upućen u to kako učinkovito komunicirati i prenositi poruke, s ciljem
da se ne samo njemu, nego u prvom redu tvrtki kojoj se dogodila kriza,
osigura vjerodostojnost.
Božo Skoko u Razumijevanju odnosa s javnošću navodi: „Javnost ima pra-
vo znati što se dogodilo. Ukoliko nema dovoljno informacija pojavit će se
tračevi, nagađanja, dezinformacije pa i panika. Moramo im osigurati pravo-
dobne informacije, jer ćemo tako pružiti pravu sliku u javnosti i biti vjero-
dostojni.“ (Skoko, 2010:247)
Sastavni elementi vjerodostojnosti i
njihovi pokazatelji
Vjerodostojnost medija povezuje se s profesionalnošću novinara koji u njima
rade. U Osnovama novinarstva Stjepan Malović ističe profesionalna načela
novinarske struke koja uključuju istinitost, poštenje, uravnoteženost, točnost i
nepristranost (Malović, 200: 19-46). A Miroslav Vujević u Političkoj i medijskoj
kulturi u Hrvatskoj napominje da kvalitetna komunikacija, uz istinitost, cjelo-
vitost i jasnoću, obuhvaća još i pravodobnost (Vujević, 2001:132). Za ocjenu
vjerodostojnosti odlučujuće je važna i identiikacija izvora od kojih su novinari
dobili informacije. U kvalitetnom novinarstvu sve informacije i tvrdnje, osim
očitih, morale bi se pripisati nekom izvoru. Očitima se smatraju one infor-
macije, tvrdnje ili situacije koje su prihvaćene kao opće istine i nepovredive su
činjenice. U protivnom, uza svaku tvrdnju morao bi biti naveden izvor. Pitanje
izvora istodobno je i pitanje odgovornosti. Zbog toga su dva neovisna imeno-
vana izvora nezaobilazna odrednica kvalitetnoga novinarstva (Žlof, 2007:83).
Ksenija Žlof
202
Spomenute profesionalne standarde izdvještavanja i elemente kvalitetne ko-
munikacije izdvojili smo kao temelje za kreiranje ljestvice vjerodostojnos-
ti kojom se može ocijeniti vjerodostojnost medijskih objava. U prvom redu
ljestvica vjerodostojnosti namijenjena je profesionalcima odnosa s javnošću i
trebala bi poslužiti za njihov argumentirani dijalog s novinarima i urednicima,
osobito onda kad postoje prijepori oko narušavanja profesionalnih standarda
izvještavanja ili oko razine vjerodostojnosti medijske objave, ali njome se mogu
koristiti i drugi medijski stručnjaci.
Slika 1 Kriteriji/elementi vjerodostojnosti objava
Sastavni su elementi (a možemo ih nazvati i kriterijima) ljestvice vjerodosto-
jnosti: istinitost, poštenje, uravnoteženost, točnost, nepristranost, pravodob-
nost i najmanje dva imenovana izvora, a vjerodostojnosti se dobiva s pomoću
reprezentativnog broja relevantnih elemenata (Žlof, 2007: 86-87). Da bi se
uopće moglo govoriti o minimalnom stupnju vjerodostojnosti, objava mora
imati reprezentativni broj relevantnih elemenata, odnosno više od polovine
kriterija na ljestvici vjerodostojnosti. Od njih počinje najmanja moguća vjero-
dostojnost.
Objave koje imaju manje od četiri relevantna sastavna elementa/kriterija,

nevjerodostojne su. Objave koje imaju svih sedam, vjerodostojne su. A između
ta dva ekstrema provodi se stupnjevanje. Dakle:
- objave s manje od četiri potrebna kriterija nevjerodostojne su i dobivaju
 ocjenu 1
- objave s četiri kriterija uglavnom su nevjerodostojne i dobivaju ocjenu 2
-  objave s pet potrebnih sastavnih elemenata mogu se smatrati donekle
 vjerodostojnima i dobivaju ocjenu 3
- objave sa šest sastavnih elemenata uglavnom su vjerodostojne i dobiva
 ju ocjenu 4
- objave sa svih sedam potrebnih kriterija vjerodostojne su i dobivaju
 ocjenu 5

Ksenija Žlof
203
Tablica 1 Ljestvica vjerodostojnosti
Medijske objave ocijenjene vjerodostojnima i uglavnom vjerodostojnima sma-
tramo objavama s višim stupnjem ili višom razinom vjerodostojnosti. Medijske
objave ocijenjene kao nevjerodostojne ili uglavnom nevjerodostojne smatramo
objavama s nižim stupnjem ili nižom razinom vjerodostojnosti, a objavama
srednjeg stupnja ili srednje razine vjerodostojnosti smatramo donekle vjero-
dostojne objave.
Postavlja se pitanje kako procijeniti svaki od elemenata vjerodostojnosti.
Najteže je procijeniti istinitost, pa je upravo taj pojam mnoge teoretičare
različitih znanstvenih područja kroz povijest poticao na istraživanje, a njime se
često bave i suvremeni medijski analitičari i praktičari. Ne dvojimo i da svaki
čovjek polazi od svoje istine1 te da istinitost može uljučivati i elemente sub-
jektivnosti (i novinara i njihovih izvora, pa i istraživača). Ipak, vjerujemo da
postoje pokazatelji koji upućuju na to da neka medijska objava ne zadovol-
java temeljni uvjet novinarstva - istinitost. U knjizi Etički prijepori u Globusu
i Nacionalu 1999.–2000. godine, pišući o narušavanju etičkih načela, Gordana
Vilović kao sastavnice neistinitog izvješavanja ističe „svjesno iskrivljavanje
činjenica, proizvoljna predviđanja i špekulacije koje su utemeljene na glasina-
ma a ne na činjenicama…“ (Vilović, 2004: 146) Svakako, upravo ti pokazatelji
mogu upozoravati na (ne)istinitost sadržaja u medijima.
Slično navodi i Vujević. Stoga smo se oslonili i na pojam istine u javnom komu-
niciranju kako ga je postavio taj istraživač: „Istinitost sadržaja komuniciranja
je u podudarnosti tog sadržaja s onim na što se on odnosi. Međutim, često se
sadržaj komunikacije stvara mimo onoga na što se odnosi“ (Vujević, 2001:133).
Prema tome, da bi se sadržaj objava smatrao istinitim, mora se temeljiti na
provjerenim činjenicama te istodobno biti lišen nagađanja, insinuacija, glasina,
proizvoljnih zaključaka i procjena bez argumenata, tvrdnji i podataka koji se
1 Više o tome: Vreg, F.: Medijske teorije i stvarnost, Informatologia, Hrvatsko komunikološko
društvo, Zagreb, 37., 2004., 3, Vujević, M.: Politička i medijska kultura u Hrvatskoj, Školska
knjiga, Zagreb, 2001., str.133 te Malović, S.: Osnove novinarstva, Golden marketing-Tehnička
knjiga, Zagreb, 2005., str. 21
Ksenija Žlof
204
ne mogu provjeriti, izraza poput navodno i sl., te uporabe kondicionala pri
izricanju tvrdnji. Također, ne smije biti utemeljen isključivo na neimenovanim
izvorima.
Istinitost medijske objave u cjelini mora se temeljiti na istinitim tvrdnjama.
Stoga smo istinitost objava o kriznom događaju utvrđivali na temelju istinitosti
pojedinih tvrdnji i činjenica koje se u njima pojavljuju. Da bi se tvrdnja mogla
smatrati istinitom, mora biti provjerena i provjerljiva. Jedan od pokazatelja isti-
nitosti tvrdnje jest i to pozivaju li se novinari u svojim objavama na relevantne
dokumente i izvore kojima se potkrepljuje istinitost tvrdnje. Ako se u medijskoj
objavi pojavljuju neke istinite tvrdnje, a neke ne, tada se takva medijska objava
može smatrati samo poluistinitom, pa za istinitost ne može biti pozitivno oci-
jenjena. „Poluistinom se označava točna činjenica koju ne obilježava tendencija
što se pojavljuje uz većinu činjenica iste vrste.“ (Vujević, 2001:207)
Poštenje uključuje cjelovitost i sveobuhvatnost prezentiranja sadržaja (ne smi-
ju se isključiti podaci nužni za razumijevanje događaja), relevantnost (nevažne
činjenice ne smiju se pretpostaviti važnima), iskrenost prema čitatelju, slušatelju
ili gledatelju (medijsku publiku ne smije se navoditi na pogrešne zaključke),
jasnoću izvještavanja (izbjegavanje teških riječi i izraza, primjerice da je netko
nešto priznao, umjesto da rekao, kao i nepotrebnih ukrasa i semantički obo-
jenih kvaliikacija) te odvajanje činjenica od komentara.
Uravnoteženost razumijeva predstavljanje svih strana koje sudjeluju u
događaju, usklađenost teksta i naslova te objavljivanje i pozitivnih i negativnih
podataka. Kad je riječ o predstavljanju pozicije svih strana na koje se sadržaj
odnosi, treba naglastiti da - ako je isključen onaj izvor na koji se medijska objava
najviše odnosi - ni dva stručna imenovana izvora ne jamče vjerodostojnost. Ali,
ako nema sukoba, sudjeluje li u događaju samo jedna strana te izostane li druga
strana, objava ipak ne mora nužno dobiti negativnu ocjenu zbog narušavanja
uravnoteženosti.
Točnost znači precizno navođenje provjerenih informacija, bez tiskarskih
pogrešaka, netočno napisanih imena i pogrešno navednih podataka.
Nepristranost je nezauzimanje strana, neopredjeljivanje, neutralno (a ne
navijačko) izvještavanje te jezik bez vrijednosnih sudova, kao i bez prikrivenog
oglašavanja.
Nepristranost je nezauzimanje strana, neopredjeljivanje, neutralno (a ne
navijačko) izvještavanje te jezik bez vrijednosnih sudova, kao i bez prikrivenog
oglašavanja.
Pravodobnost razumijeva tretiranje aktualnih tema, a ne zastarjelih, promptno
izvještavanje, ali ne i unaprijed, te provjeru prije objavljivanja je li se najavljenji
Ksenija Žlof
205
događaj uistinu i dogodio. Također, tema mora biti objavljena u primjerenome
vremenskom roku pošto se događaj dogodio.2
Kad je riječ o izvorima, utvrđivali smo postojanje odnosno nepostojanje izvora
u pojedinoj objavi, a izvore smo podijelili na imenovane (službene i neslužbene)
te neimenovane (anonimne i objave bez navedenih izvora). Julije Katančević
u članku „Analiza izvora informacija u lokalnom novinarstvu“, objavljenom
u zborniku radova Utjecaj globalizacije na novinarstvo, deinira izvore kao
„sve osobe i mjesta od kojih se, odnosno na kojima se, mogu dobiti podaci
o činjenicama koje zanimaju novinare“, a službeni izvor kao onu osobu koja,
„po naravi svoga posla i zahvaljujući njemu, ima pristup informacijama, što
ne znači da je ta osoba i na vodećoj poziciji“ (Katančević, 2006:146). Da bi se
medijska objava mogla smatrati vjerodostojnom, mora se temeljiti na najmanje
dva međusobno neovisna imenovana izvora.
Ocjena vjerodostojnosti medijskih objava
o temi Bliski susret zrakoplova Croatia Airlinesa i
Germanwingsa
U literaturi se bliski susret (near miss, close call, near collision) u širem značenju
deinira kao neplanirani događaj koji je mogao imati za posljedicu ozljedu,
bolest ili štetu, ali se takvo što ipak nije dogodilo. Kad je riječ o komercijalnom
zrakoplovstvu, pod bliskim susretom razumijeva se međusobno približavanje
zrakoplova na manju udaljenost i 1,6 kilometara. Takve situacije uključuju
približavanje dvaju zrakoplova od kojih je jedan u zraku (na slijetanju ili poli-
jetanju), a drugi na zemlji (poslije slijetanja, prije polijetanja, za vrijeme taksir-
anja ili dok je parkiran na stajanci), kao i dva zrakoplova u letu.3
Prema deiniciji krize iz priručnika IATA-e4, Međunarodne udruge za zračni
promet, tiskanom za potrebe konferencije o kriznom komuniciranju u zrakop-
lovstvu, koja se u svibnju 2000.g. održala u Münchenu, pod krizom se razumi-
jeva svaka situacija koja može dugoročno uzdrmati povjerenje u kompaniju
ili u njezine proizvode ili koja može uvelike ugroziti kompanijsko poslovanje.
Krizu u zrakoplovnoj industriji mogu uzrokovati: zrakoplovne nesreće ili inci-
denti, sabotaže, otmice, ozljede ili bolesti putnika, tehnički problemi, štrajkovi
2 Primjerice, medijsko objavljivanje u portalima i u elektronskim medijima treba uslijediti isti
ili sljedeći dan, a u tjednicima i u mjesečnicima u prvom  broju pošto se događaj dogodio.
3 Više o tome: http://www.skybrary.aero/index.php/Mid-Air_Collision, 25. ožujka 2011.
4 IATA Crisis Communication Manual, IATA, München, 2000.
Ksenija Žlof
206
ili prekidi rada, velike štete na kompanijskoj imovini, prirodne katastrofe,
građanski nemiri i nesreće poslovnih partnera.
Bliski susret zrakoplova mogao bi se okarakterizirati kao incident. Takav se
događaj zbio u zagrebačkoj zračnoj luci 7. svibnja 2006., a mediji su o njemu
izvještavali od 8. do 12. svibnja. Tema je, očito, privukla višednevnu pozornost
medija, a izdvojili smo je zbog osobitosti koje proizlaze iz krizne komunikaci-
je. Stoga smo je odlučili obraditi, osim kvantitativnom, i kvalitativnom meto-
dom analize sadržaja. Analizirali smo 12 medijskih objava koje mogu poslužiti
kao primjer ocjenjivanja vjerodostojnosti medijskog izvještavanja o kriznom
događaju. Naime, na primjeru medijskih objava u kojima je riječ o bliskom
susretu zrakoplova  Croatia Airlinesa i Germanwingsa prikazali smo primjenu
ljestvice vjerodostojnosti.
Najprije su se, 8. svibnja, pojavile medijske objave na Otvorenom radiju („Ot-
voreno“), portalu www.monitor.hr, („Bliski susret aviona na Plesu“),  Jutarn-
jem listu („Pilot izbjegao da avion iz Bonna sleti na Airbus“) Večernjem listu
(„Isprepadani putnici Germanwingsa“), i 24 sata („Pilot u zadnji tren spriječio
sudar aviona“). Sljedeći dan vijest je objavila i Slobodna Dalmacija („Pilot ‘Ger-
manwingsa’ nije slušao upozorenje“), a istom se temom 9. svibnja nastavio bav-
iti i Večernji list („Kontrolori: ne vidimo sve avione“) te 24 sata („Koliko smo
(ne)sigurni?“). Toga dana tekst s naslovom „Sretni let Köln – Zagreb“ objavio je
i časopis Grazia. Sigurnost zračnog prometa i kontrole letenja bila je i tema tel-
evizijske emisije Otvoreno 11. svibnja, u kojoj je objavljen i prilog („Avion prije
slijetanja na pistu u ZLZ morao ponovno uzletjeti“,) a sljedeći dan u Poslovnom
dnevniku izašao je i tekst s naslovom „Kontrola leta tvrdi da je zračni promet
siguran“.
Koristeći se ljestvicom vjerodostojnosti, najprije smo svim objavama dodijelili
ocjene od 1 do 5, prema tome koliko od sedam potrebnih sastavnih elemenata
(kriterija) objava sadržava.
Tablica 2 Ocjena vjerodostojnosti teme Bliski susret zrakoplova
Ksenija Žlof
207
Od ukupno 12 objava, koje su obrađivale temu Bliski susret, zabilježene
su četiri nevjerodostojne objave, tri vjerodostojne te po dvije uglavnom
vjerodostojne i donekle vjerodostojne objave. Pojavila se i jedna uglavnom
nevjerodostojna objava.
Kao nevjerodostojne ocijenjene su objave na Otvorenom radiju, 24 sata („Pi-
lot u zadnji tren spriječio sudar aviona“) , Večernjem listu („Kontrolori: ne
vidimo sve avione“ i „Isprepadani putnici Germanwingsa“), a kao uglavnom
nevjerodostojna ocijenjena je objava „Sretni let Köln – Zagreb“ (Grazia).
Donekle vjerodostojne bile su objave „Bliski susret aviona na Plesu“ (moni-
tor.hr), i „Pilot izbjegao da avion iz Bonna sleti na Airbus“ (Jutarnji list).
Objava „Kontrola leta tvrdi da je zračni promet siguran“ (Poslovni dnevnik)
ocijenjena je kao uglavnom vjerodostojna,  isto kao i objava „Pilot ‘Ger-
manwingsa’ nije slušao upozorenje“  (Slobodna Dalmacija), a zabilježene su
i tri vjerodostojne objave: tekst „Koliko smo (ne)sigurni“  (24 sata) i dvije
objave na Hrvatskoj televiziji.
Pojmom suprotnim od vjerodostojnosti može se smatrati pojam senza-
cionalizma. Većina medija, točnije svi osim tri (portala www.monitor.hr.,
Slobodne Dalmacije i časopisa Grazia) naslovili su ili najavili medijsku ob-
javu o bliskom susretu zrakoplova prilično senzacionalistički.5 Razlika je
u tome što su se neki usredotočili na strah putnika, a drugi hvalili pilota
Germanwingsa, prikazavši ga kao junaka koji je izbjegao sudar. Poznato
je, naime, da u kriznim situacijama, koje su uvijek prožete visokom dozom
emotivnosti, mediji, kako bi pojačali dramu i intenzitet doživljaja, traže
(češće) krivca ili (rjeđe) junaka. I jedno i drugo u spomenutom slučaju
bilo je pretjerano. Jedino je Slobodna Dalmacija, različito od svih ostal-
ih medija, intonirala naslov negativno za pilota Germanwingsa, ali ne i
senzacionalistički. Večernji list i 24 sata istom su se temom bavili dva dana
za redom. Drugi su dan temu proširili istražujući stručnu kompetenciju i
tehničku opremljenost kontrole letenja te, posljedično, sigurnost u zračnom
prometu. Prvi dan oba su medija događaj opisala kao vrlo dramatičan i oba
su dobila ocjenu nevjerodostojno: Večernji list za tekst objavljen 8. svibnja
s naslovom „Isprepadani putnici Germanwingsa“, a 24 sata za tekst  „Pilot u
zadnji tren spriječio sudar aviona“,  i to unatoč tomu što je novinar citirao
više izvora.
Večernji je list i drugi put temi pristupio prilično senzacionalistički te je za
5 Prema Vladimiru Aniću (1998.), pridjev senzacionalistički odnosi se na izazivanje senzacija
i iskrivljavanje činjenica u tu svrhu, a prema Vladimiru Aniću i Ivi Goldsteinu (1999.), senza-
cionalizam je okarakteriziran kao način novinarskog pisanja, pretjerivanja u senzacionalnim
činjenicama te inzistiranje na skandaloznom.
Ksenija Žlof
208
tekst s naslovom „Kontrolori: ne vidimo sve avione“ dobio ocjenu nevjero-
dostojno. Ali, novinar 24 sata, dan poslije, poštivao je sve profesionalne
standarde izvještavanja, te se koristio i trima imenovanim izvorima (glas-
nogovornice kontrole letenja, resornog ministarstva te Croatia Airlinesa)
a također i dodatnim anonimnim izvorom, pa je zato za tekst „Koliko smo
(ne)sigurni“ dobio ocjenu vjerodostojno. U tom je, inače relativno smireno
intoniranom tekstu (osobito s obzirom na tematiku kojom se bavi), prika-
zan i širi kontekst događaja, a spomenute su i neke veće nesreće zrakoplova
u svijetu uz napomenu da su nesreće nad Hrvatskom vrlo rijetke. Tako je
dnevni list 24 sata od kojega bi se, prema iskustvu, mogao očekivati pre-
komjerni senzacionalizam, za razliku od većine drugih medija temu obra-
dio profesionalno.
Zanimljivo je da su neki mediji dobili nižu ocjenu na ljestvici vjerodosto-
jnosti zbog nedostatka kriterija točnosti, odnosno netočno navedenog im-
ena zagrebačke zračne luke, čije ispravno ime glasi Zračna luka Zagreb, a
ne Zračna luka Pleso (primjerice Jutarnji list, monitor. hr, Večernji list za
oba teksta).
Medijska objava u Slobodnoj Dalmaciji, ocijenjena kao uglavnom vjerodos-
tojna, dobila je ocjenu 4, a ne 5 zbog nedostatka uravnoteženosti, unatoč
tomu što se u njoj pojavljuju dva imenovana izvora. Naime, nije korišten iz-
vor iz Croatia Airlinesa, iako se tekst odnosi na događaj u kojemu je izravno
sudjelovao pilot i zrakoplov te aviokompanije. Zbog istog razloga smanjena
je i vjerodostojnost teksta u Jutarnjem listu, a u monitoru hr. također nema
navedenih izvora iz Croatia Airlinesa, ali ni drugih imenovanih izvora. Za
razliku od toga, u tekstu Večernjeg lista „Kontrolori; ne vidimo sve avione“
navode se čak četiri izvora - tri imenovana (od kojih je ime glasnogovornice
Croatia Airlinesa netočno napisano) i jedan anonimni –
ali čak ni izvori nisu mogli spasiti tu medijsku objavu od ocjene nevjero-
dostojno, jer narušeni su svi ostali kriteriji vjerodostojnosti i standardi pro-
fesionalnog izvještavanja osim pravodobnosti. Isto se dogodilo i s tekstom
iz novina 24 sata „Pilot u zadnji tren spriječio sudar aviona“. U njemu se
doduše navode četiri izvora (dva službena imenovana i dva anonimna), ali
osim toga jedini je zadovoljeni kriterij vjerodostojnosti pravodobnost.
Ksenija Žlof
209
Tablica 3 Svi izvori u objavama teme Bliski susret zrakoplova
U svim objavama osim jedne autori su se pozivali na više od dva izvora.
Najviše je objava bilo s dva izvora (5), zatim s četiri izvora (3), a s jednim i
tri izvora zabilježene su po dvije objave.
Tablica 4 Vrste izvora u temi Bliski susret zrakoplova
Autori objava najčešće su se pozivali na službene izvore. Službeni izvori iz Cro-
atia Airlinesa zabilježeni su u tri objave, ostali službeni izvori u 11 objava. U
sedam su objava zabilježeni anonimni izvori, a u četiri neslužbeni. Objava u
kojima izvor nije naveden nije bilo. Zabilježeno je, dakle, ukupno 18 objava
s imenovanim izvorima (službenima i neslužbenima zajedno) i sedam s nei-
menovanima.
Tablica 5 Službeni izvori iz Croatia Airlinesa – broj izvora i ocjena vjerodostojnosti
u temi Bliski susret zrakoplova
Izvori iz Croatia Airlinesa pojavili su se u trima objavama (u dvije  vjerodosto-
jne i jednoj nevjerodostojnoj).
Ksenija Žlof
210
Tablica 6 Službeni izvori izvan Croatia Airlinesa – broj izvora i ocjena
vjerodostojnosti u temi Bliski susret zrakoplova
Službeni izvori koji nisu iz Croatia Airlinesa navode se u ukupno 11 objava.
Jedan takav izvor pojavljuje se u četiri nevjerodostojne objave, dvije vjerodos-
tojne, jednoj uglavnom vjerodostojnoj i jednoj donekle vjerodostojnoj objavi.
Dva izvora pojavljuju se u po jednoj vjerodostojnoj, uglavnom vjerodostojnoj i
donekle vjerodostojnoj objavi, a u ostalima ih nema.
Tablica 7 Neslužbeni izvori – broj i ocjena vjerodostojnosti u temi
Bliski susret zrakoplova
Zabilježili smo i po jedan neslužbeni izvor u svim objavama osim uglavnom
nevjerodostojih.
Tablica 8 Anonimni izvori – broj i ocjena vjerodostojnosti u temi
Bliski susret zrakoplova
Anonimni su se izvori pojavili u objavama ocijenjenima nevjerodostojno,
donekle vjerodostojno i vjerodostojno. Jedan se izvor pojavljuje u tri nevjero-
dostojne objave, dvije vjerodostojne i jednoj donekle vjerodostojnoj objavi. Tri
anonimna izvora javila su se u pojednoj nevjerodostojnoj objavi.
Ksenija Žlof
211
Zaključak
Iz provedene analize medijskih objava o kriznom događaju bliskog sus-
reta zrakoplova Croatia Airlinesa i Germanwingsa proizlazi da su novinari,
izvještavajući o kriznom događaju, polovično poštovali profesionalne standarde
izvještavanja te izvještavali s polovičnom vjerodostojnošću. Naime, zabilježen
je podjednak broj objava više i niže razine vjerodostojnosti. Najbrojnije su bile
nevjerodostojne objave, kojih je bilo četiri, ali ukupno je zabilježeno i pet ob-
java više razine vjerodostojnosti (tri objave ocijenjene su kao vjerodostojne i
dvije kao uglavnom vjerodostojne).
Prema vrstama izvora, očito je da su se novinari najviše koristili službenim iz-
vorima, onima izvan Croatia Airlinesa, koji su se pojavili u 11 objava, a službeni
izvori iz Croatia Airlinesa pojavili su se u tri objave. Od te tri objave, dvije su
ocijenjene vjerodostojnima, a jedna nevjerodostojnom.
Najčešći su izvori u nevjerodostojnim objavama anonimni. Neslužbeni izvori,
koji su se pojavili u četiri objave, ravnomjerno su se rasporedili na sve razine
vjerodostojnosti (jedino ih nema u uglavnom nevjerodostojnim objavama).
Zanimljivo je da o ovoj temi, koja je bila uzrokom krizne komunikacije, nije
zabilježena ni jedna medijska objava bez navedenih izvora. Ali, iako je jedna
od strana u događaju bio Croatia Airlines, novinari su u većini objava zaobišli
tamošnje službene izvore i izvještavali posredno, oslanjajući se na druge izvore
informacija, što je umanjilo vjerodostojnost.
Ksenija Žlof
212
Prilozi
Prilog 1 Popis medijskih objava o temi Bliski susret zrakoplova
(od 8. svibnja do 12. svibnja 2006.)
Prilog 2 Popis slika i tablica
Ksenija Žlof
213
Prilozi
Bjornlund, Lydia: Komuniciranjem do rezultata, Print, Zagreb, 2007.
Cutlip, M. Scott, Center, H. Allen, BROOM, M. Glen: Odnosi s javnošću,
Mate, Zagreb, 2003.
Iata Crisis Communication Manual, IATA, München, 2000.
Katančević, Julije: Analiza izvora informacija u lokalnom novinarstvu, Utjecaj
globalizacije na novinarstvo (Malović, Stjepan, ur.), ICEJ, Zagreb, 2006.
Malović, Stjepan: Osnovne novinarstva, Golden marketing – Tehnička knjiga,
Zagreb, 2001.
Novak, Božidar: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza
Press, Zagreb, 2001.
Skoko, Božo: Priručnik za razumijevanje odnosa s javnošću, Millenium pro-
mocija, d.o.o, Zagreb, 2006.
Tafra-Vlahović, Majda: Upravljanje krizom, Visoka škola za poslovanje i uprav-
ljanje „Baltazar Adam Krčelić“, Zaprešić, 2011.
Tomić, Zoran: Odnosi s javnošću, teorija i praksa, Synopsis, Zagreb-
Sarjevo, 2007.
Vilović, Gordana: Etički prijepori u Globusu i Nacionalu 1999. – 2000., Fakultet
političkih znanosti Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2004.
Vreg, Franc: Medijske teorije i stvarnost, Informatologia, Hrvatsko
komunikološko društvo, Zagreb, 37., 2004., 3
Vujević, Miroslav: Politička i medijska kultura u Hrvatskoj, Školska knjiga, Za-
greb, 2001.
Zgrabljić Rotar, Nada, Čerina, Josip: Krizno izvještavanje i mediji: izvještavanje
tiska o minskim nesrećama, Medijska istraživanja (Zgrabljić Rotar, Nada, ur.),
Doron, d.o.o.,  Zagreb, god.15., 2009., br.1
Žlof, Ksenija: Važnost izvora za vjerodostojnost medija, Vjerodostojnost novi-
na, (Malović, Stjepan, ur.), ICEJ, Zagreb, 2007.
Žlof, Ksenija: Zbornik radova III. međunarodne konferencije „Dani kriznog
upravljanja“, 27.-28. svibnja 2010., Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica,
2010.
www.skybrary.aero/index.php/Mid-Air_Collision
Ksenija Žlof
214
Use of credibility scale in crisis communication
Abstract
Credibility in reporting is always expected of the media, especially in the most
sensitive type of communication – the crisis communication.  Both in litera-
ture and in practice, media credibility is oten related to the professionalism of
journalists who work in these media.  Such professionalism is based on the pro-
fessional standards of reporting. In order to establish credibility of published
news items on the basis of professional standards of reporting, in accordance
with  deinitons and theoretical principles, we determined the components of
the concept of credibility and devised the credibility scale which measures the
credibility of published news items in a crisis communication. he following
criteria were built into the scale:  truthfulness, honesty, balance, accuracy, im-
partiality, timeliness and at least two independent named sources. We estab-
lished that credibility can be graded and that it is reached by applying  a repre-
sentative number of relevant elements.
Keywords: crisis communication, credibility scale, credibility in  reporting
Ksenija Žlof
215
udk 65.012.4:351.78
Martina Mihalinčić, mag. pol.*
Važnost upravljanja komunikacijskim
procesima u kriznim situacijama
Sažetak
Krizne su situacije sastavni dio okoline u kojoj organizacije i institucije
djeluju. One su za organizacije okolnost u kojima više ne mogu normalno
djelovati. Komunikacija u krizama test je kušnje za svaku organizaciju, bilo
iz javnog ili privatnog sektora. Kada se pojavi krizna situacija, dionici koji
su njome zahvaćeni imaju veliku potrebu za svim vrstama informacija. Za-
poslenici, mediji, kupci, dobavljači, poslovni partneri, a i drugi zainteresi-
rani dionici, žele znati zašto je došlo do krize, kako će se organizacija nositi
sa kriznom situacijom i kako će stvari izgledati kada krizna situacija završi.
Od načina upravljanja kriznom situacijom i kriznim komuniciranjem zavisi

u kojoj će mjeri organizacija imati negativne posljedice, kao i da li će krizni
upravljački tim na krizu gledati samo kao na opasnost ili će trenutnu kriznu
situaciju iskoristiti kao novu priliku. Svaka se kriza izravno povezuje s
neočekivano lošim publicitetom. Vrlo često upravo negativno izvješćivanje
u medijima može „pokopati“ organizaciju s velikim posljedicama. Krizno
komuniciranje se stoga priprema i upravlja s posebnom pozornošću.

Ključne riječi: upravljanje, komunikacija, komunikacijski alati, krizna sit-
uacija
* Martina Mihalinčić, mag. pol., Veleučilište Velika Gorica
216
Uvod
Bez obzira govorimo li o sferi privatnog života ljudi, javnog djelovanja or-
ganizacija, tržišnog djelovanja kompanija ili političkog djelovanju stranaka,
nitko se ne voli susresti sa krizom. No to što su krize nevoljene i neželjene,
ne čini ih ništa manje prisutnima u životima pobrojanih aktera. Učestalost
i često razorne posljedice koje neminovno nose sa sobom, kriznim situaci-
jama zapravo i daju snažnu negativnu percepciju u očima svih nas.
Mogli bismo otići i korak dalje te ustvrditi da je kriza za svaku kompaniju,
za svaku organizaciju, za svaku svjetsku vladu, jednom riječju za svakoga od
nas, uvjerljivo prva na listi nepoželjnih stanja u kojima se uopće možemo
zateći.
Osim toga,  krize imaju još jednu karakteristiku koja nikome ne ide u prilog.
One u prostoriju ulaze bez prethodnog kucanja, nenajavljene.
Kako se onda uopće možemo pripremiti za takvu pojavu? Ima li se uopće
smisla pripremati za nešto za što ne znamo hoće li doći, kada će doći, u
kakvom obliku te koje će posljedice sobom donijeti? S druge strane, smi-
jemo li biti toliko neodgovorni, gurnuti glavu u pijesak i bez postojanja
plana B ili čak C, čekati?
Jednom davno, jedan je rimski general rekao: „Ako želite mir, pripremite se
za rat“.  Ako smo dobro pripremljeni za rat, možda do njega ni ne dođe jer
se druga strana, svjesna naše dobre pripreme, u ratnu avanturu neće upusti-
ti.  Ukoliko pak do rata i dođe, dobro pripremljeni, uspješnije ćemo kontro-
lirati ratne posljedice i učiniti kraćim vrijeme do ponovne uspostave mira
te imati veće izglede za konačan pozitivan ishod. Slično je i s krizom. Ig-
noriranje mogućnosti njene pojave nije ispravan put. Ignoriranjem možemo
sve izgubiti. S druge strane, ako smo dobro pripremljeni, krizu možemo
čak i izbjeći, a ako ne u potpunosti izbjeći onda se s njenim posljedicama
možemo daleko uspješnije nositi. Također, ako imamo kvalitetan plan što
raditi tijekom krizne situacije, iz nje možemo izaći čak i jači. Kriza ne mora
nužno biti negativna, ona može biti i prilika kako navodi B.Novak.
„Kriza je preokret u životu organizacije i ujedno prilika za izgradnju boljeg
ugleda. Ona je odlična prilika da uprava nekog poduzeća promijeni način
razmišljanja, uvede potrebne organizacijske promjene, „okrijepi“ vođenje,
osnuje nove odjele, napravi reviziju uloga i odgovornosti članova uprave,
poboljša ustave nadzora uvede novu organizacijsku kulturu.”1
Hoćemo li i kako iskoristiti tu priliku, uvelike ovisi o nama samima.
Martina Mihalinčić
1 Novak, B. Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza press, Zagreb 2001
217
1. Što kada kriza nastupi?
Kad nastupi krizna situacija, od vitalne je važnosti koliko je krizom
pogođena organizacija pripremljena upravljati krizom i uspješno komu-
nicirati u uvjetima krize. Hoće li kompanija u većoj ili manjoj mjeri sman-
jiti štetan utjecaj ovisi i o tome koliko je uspješno upravljala krizom i prije
nego što se ona pojavila. Za uspješno rješavanje krize potrebno je imati
unaprijed pripremljen plan rješavanja krize i plan komunikacije u kriznoj
situaciji.
Kompanije u kriznim situacijama mogu izgubiti značajna financijska sred-
stva, ali ukoliko misle uspješno prebroditi krizu i opstati na tržištu, ne
smiju dozvoliti gubitak ugleda. Ugled i reputacija su odlike koje se grade
godinama, često i desetljećima. Ponekad je ugled sve što je ostalo, ali on je
najčvršći temelj za ponovni rast. Ugled je najdragocjenija imovina svake or-
ganizacije.2 Paradoksalno je da najuglednijima, najuspješnijima, najvećima,
najznačajnijima, dakle upravo svima onima koji su dugi niz godina uspješno
prevenirali krizne situacije kako bi stekli te naj atribute, nastupajuća kriza
može najviše naštetiti.
Iz tog je razloga, uz plan rješavanja krize, od  jednake važnosti za očuvanje
ugleda i uspješno saniranje štete upravo krizno komuniciranje. Prema
definiciji krizno je komuniciranje dijalog između krizom pogođene or-
ganizacije i zainteresirane javnosti prije, za vrijeme i nakon pojave krize, s
ciljem smanjenja štete koja prijeti ugledu organizacije.
Kada nema prave informacije, javnost sama stvara sliku o nekom događaju,
a ta slika često može biti i pogrešna. „Prenosite samo činjenice koje postoje
– ni više ni manje. Na taj ćete način lakše popuniti informacijski vakuum,
ostavljajući manje mjesta za glasine i nagađanja.“3 Nažalost, jednom kad
se u javnosti formira slika teško je stvari vratiti na početak. Organizacija
pogođena krizom jednostavno mora imati dovoljno hrabrosti od samog
početka komunicirati sa svim zainteresiranim stranama i podastrijeti im
pravodobnu, jasnu i iskrenu informaciju. Međutim, ne postoji unificirani
način komunikacije u krizi. “ Neke će situacije tražiti da se komunicira kon-
tinuirano i agresivno sa svim ključnim dionicima – prije svega sa zaposlen-
icima, dobavljačima, kupcima i ostalim dionicima. Druge će situacije težiti
da se komunicira sa svim javnostima jer bi to problem koji je donekle bio
pod nadzorom moglo pretvoriti u incident s kojim je nemoguće upravljati“.4
Martina Mihalinčić
2 Skoko, B. „ Priručnik za razumijevanje odnosa s javnošću“ Millenuim promocija, 2006.
3 Luecke, R. „Upravljanje kriznim situacijama“ Harvard Business School Publishing Cor-
poration, 2004.
4 Tafra-Vlahović, M. „Upravljanje krizom“,  2011.
218
Iskrenost je ovdje ključ. Gospodarske, a još i više političke elite, sklone su
plasiranjem spinova i netočnih informacija, postizati kratkoročne ciljeve.
Na njihovu žalost, krize nikad ne traju kratko. Laganje na duže staze nije
dobar izbor. Prije je napisano da se novac još i može izgubiti, ali ugled
i reputacija ne. Laganje najviše šteti upravo ugledu i reputaciji. Ukoliko
zainteresiranoj javnosti ne pružimo jasnu i točnu informaciju, ukoliko se
služimo isprikama, ukoliko krivnju svaljujemo na treću stranu, javnost će
takve naše postupke doživjeti kao prepotenciju, nesposobnost, neodgovor-
nost i najgore od svega kao nebrigu za njih. A za kompanije javnost su i
kupci njihovih proizvoda i usluga, za političke stranke javnost su glasači…
Nadajmo se da će akteri našeg društva učiti iz grešaka svojih prethodnika i
komunicirati iskrenije i društveno odgovornije kako zbog svog tako i zbog
našeg dobra. Jedino će takvim komuniciranjem sačuvati ugled koji uživaju
u javnosti.
Kroz takvu vrstu komunikacije raste povjerenje između organizacije u krizi
i zainteresirane javnosti.
Izbjegavanje medija, spora reakcija, nepriznavanje pogrešaka, isprike, ne-
dostatak iskrenih informacija najčešće su i najteže komunikacijske pogreške
koje uopće možete napraviti u kriznim uvjetima. Takva vrsta komuniciran-
ja prema javnosti poznata je kao defanzivna strategija komuniciranja. Su-
protno njoj ofanzivna strategija komuniciranja podrazumijeva cjelovitu i
pravodobnu informaciju te iskren nastup u javnosti.5 Savjet stručnjaka za
krizno komuniciranje je recite to brzo i recite to prvi. Ukoliko sami ne
ponudimo informaciju što se događa mediji će pronaći drugi izvor infor-
macija.
Mediji nisu neprijatelj već partneri koji plasiraju informaciju prema javnos-
ti. U kriznim situacijama moramo biti proaktivni i preko medija komunici-
rati u našu korist. Prema Novaku njihova je korist u krizi višestruka:
• pomažu u osposobljavanju prije krize;
• upozoravaju na moguće opasnosti u okolini i izvor su informacija za
poduzeće;
• javnostima posreduju zahtjeve ili informacije poduzeća te ih smiruju;
• uništavaju glasine;
• pomažu u dogovorima i
• jačaju vanjsku pomoć.
Također, prilikom plasiranja informacija moramo voditi računa o komuni-
kacijskim alatima kojima obavještavamo javnost. Najčešći i najdjelotvorniji
komunikacijski alati su izjava za javnost i konferencija za novinare. Koji
Martina Mihalinčić
5 Osmanagić Bedenik ,N. „Kriza kao šansa“, Školska knjiga, 2007.
219
ćemo od komunikacijskih alata koristiti kod kriznog komuniciranja odlučit
ćemo nakon što smo segmentirali publiku. Dakle, u zavisnosti što želimo
komunicirati i kome, naglasak pri plasiranju informacija staviti ćemo na po-
jedine komunikacijske alate, ali ukoliko želimo doprijeti do većine javnosti
ne smije nam se dogoditi da neke komunikacijske alate previdimo.
2. Posljedice dobrog i lošeg kriznog komuniciranja na
primjerima iz prakse
Dok nastaje ovaj članak, dešava se katastrofalan potres u Japanu koji u
konačnici izaziva nuklearnu katastrofu. Divimo se Japancima kao naciji
dok dostojanstveno i hrabro prolaze kroz jednu od najgorih kriza u nji-
hovoj povijesti, a u životima ljudi direktno zahvaćenih tom prirodnom i
posljedično nuklearnom katastrofom, vjerojatno i najgoru. Njihovo ko-
municiranje i komuniciranje njihove vlade u kriznoj situaciji fascinira i
pobuđuje empatiju cijelog svijeta.
Nemoguće je ne povući paralelu sa sličnom situacijom u Černobilu i ne
sjetiti se manjka informacija o stvarnoj situaciji u toj nuklearnoj elektrani.
Komuniciranje tadašnje vlade Sovjetskog Saveza prema svijetu i sve infor-
macije koje tada nismo dobili, a vremenom smo ih saznali iz drugih izvora
učinile su veliku štetu ugledu i vjerodostojnosti ne samo toj nestaloj državi,
već i novonastalim državama slijednicama.
I nažalost, poučeni takvim iskustvom, dva puta ćemo razmisliti o točnosti in-
formacija o nekim eventualnim budućim prirodnim, političkim, ekološkim
ili nekim drugim kriznim situacijama koje će dolaziti iz tih država.
Osnovni cilj komunikacije u krizi jest postići povjerenje između organi-
zacije u krizi i njene zainteresirane javnosti.
Prema Töpferu postoje četiri stupnja komunikacije u krizi:
1. Povećati poznatost – karakteristike stupnja su jednostrane informacije
i nedovoljno poznavanje primatelja informacija.
2. Informirati tisak - karakteristike stupnja su dobro pripremljena infor-
macija koja sadrži visok stupanj istinitosti. Informiranje se obavlja putem
priopćenja ili konferencije za tisak. Iako bolji od prvog stupnja, i ovaj
stupanja karakterizira jednosmjerno komuniciranje.
3. Uvjeravanje – ima za cilj informiranje javnosti te uvjeravanje iste o
stanjima organizacije bez spremnosti promjene vlastitog stava
4. Bolje obostrano razumijevanje – najviši stupanj komunikacije u krizi.
Karakterizira je dvosmjerna komunikacija u kojoj su i organizacija i
javnost upoznate s potrebama druge strane.
Martina Mihalinčić
220
Martina Mihalinčić
Postizanju četvrtog stupnja komunikacije trebala bi težiti svaka organizaci-
ja koju zatekne kriza.
Za uspješno krizno komuniciranje potrebno je mnogo finesa. Covello i Al-
len spominju neke od njih, točnije, govore o sedam ključnih pravila komu-
nikacije u kriznim situacijama.
• Javnost uključite i prihvatite kao partnera
     Cilj je proizvesti informiranu javnost
• Vaš rad pažljivo planirajte, zatim ga evaluirajte
     Različita publika, različiti mediji – različiti pristupi
• Osluškujte javnost
 Empatija i povjerenje neprocjenjivi su čimbenici
• Budite iskreni, pošteni i otvoreni
 Jednom izgubljeno povjerenje teško je povratiti
• Sa ostalim vjerodostojnim izvorima – surađujte
 Komunikaciju s javnostima otežavaju nesuglasice između organizacija
• Zadovoljite potrebe medija
 Medije obično više zanima opasnost nego sigurnost
• Govorite jasno i sa dozom empatije
 Pokažite spremnost da obavijestite svoju okolinu u kriznim situacijama
Zaključak
Svaka organizacija ima svoju zainteresiranu javnost i svaka organizacija
može puno izgubiti ukoliko nema jasan plan djelovanja u kriznoj situaciji i
plan kriznog komuniciranja prema toj javnosti.
Ovisno o razmjerima krizne situacije šteta nastala lošim ili nikakvim
kriznim komuniciranjem može imati dalekosežnije posljedice na percepci-
ju države od strane svjetske javnosti i takva država kreće iz debelog minusa
u nastojanju da povrati povjerenje svijeta.
Navedeni primjeri iz prakse, primjeri su kriznih situacija s globalnim utje-
cajem na cjelokupnu svjetsku javnost, no slično je i na nižim razinama.
Prije svega, dobra priprema te jasna i brza komunikacijska strategija, os-
novni su preduvjeti za uspješno upravljanje krizom.
Svjesni toga da takav pristup nosi sa sobom i pozitivne posljedice, postavlja
se pitanje, zašto se ne primjenjuje u svim kriznim situacijama?
Odgovor nam mogu dati samo pojedinci koji razmišljaju kratkoročno i
vode se mišlju da se krize događaju drugima.
221
Martina Mihalinčić
Literatura
Covello Vt, Allen F: Seven Cardinal Rules of Risk Communication. US
Environmental Protection Agency, Office of Policy Analysis, Washington,
DC.,1988
Skoko, Božo: Priručnik za razumijevanje odnosa s javnošću, Millenium
promocija, Zagreb, 2006
Novak, Božidar: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza
Press, Zagreb, 2001.
Osmanagić Bedenik, Nidžara: Kriza kao šansa, Školska knjiga, Zagreb 2003.
Tafra-Vlahović, Majda: Upravljanje krizom, Visoka škola za poslovanje i
upravljanje „Baltazar Adam Krčelić“, Zaprešić, 2011.
Verčić Dejan, Zavrl Franci, Rijavec Petja, Verčić Tkalac Ana, Laco Kristina:
Odnosi s medijima, Masmedia, Zagreb 2004.
222
Significance of managing communication processes in
crisis situations
Abstract
Crisis situations are part of the environment in which the organizations and
institutions operate. For the organizations they represent a circumstance in
which they cannot continue to function in a normal way. Communication
in crisis is a test for any organization, both from the public or from the pri-
vate sector. When a crisis situation occurs, the parties affected have a great
need for all kinds of information. The employees, media, buyers, suppli-
ers, business partners and other interested parties want to know what had
caused the crisis, how the organization is going to deal with the crisis situa-
tion and what the situation will look like when the crisis is over. It depends
on the method of crisis situation management and crisis communication to
what extent the organization will have negative consequences and whether
the crisis management team will look upon crisis only as a threat or they
will use the current crisis situation as a new opportunity. Every crisis is
directly related to unexpectedly bad publicity. Very often it is precisely the
negative reporting in the media that can “bury” an organization with heavy
consequences. Therefore, crisis communication is prepared and managed
with special care.
Keywords: management, communication, communication tools, crisis
situation
Martina Mihalinčić
223
udk 65.012.4:351.78
Mr. sc. Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić, mag. pol.*
  Važnost i uloga interaktivne
komunikacije u  kriznom upravljanju
Sažetak
Krizno upravljanje je aktivno upravljanje kriznom situacijom. Efikasno
krizno upravljanje obuhvaća i proaktivno upravljanje, odnosno upravl-
janje koje obuhvaća predviđanje potencijalnih kriznih situacija i planiranje
akcija koje će umanjiti moguće posljedice krize. Samo upravljanje nekom
trenutnom  kriznom situacijom ujedno predstavlja i proces prepoznavanja
stvarne prirode krize kao i planiranje postupaka koji će pomoći izlasku iz
krize i koji će minimizirati eventualnu štetu. U bilo kojoj kriznoj situaciji,
organizacije i institucije  obvezno  moraju obratiti pozornost i na jačanje
komunikacije u smislu sprječavanja narušavanja  ugleda, ali i jačanja pov-
jerenja dionika u odluke koje donosi krizni upravljački tim i koje vode ka
izlasku iz krize. Pri tome je vrlo važno razumijevanje različitosti u percep-
ciji javnosti, kao i predvidivosti mogućih reakcija javnosti. Uključivanje
svih zainteresiranih dionika u komunikaciju i dijalog olakšava krizno up-
ravljanje i evaluaciju donesenih mjera. Dvosmjerni sustav komunikacije je
jedan od ključnih elementa efikasnog kriznog upravljanja.

Ključne riječi: kriza, interaktivna komunikacija, krizno upravljanje, krizni
tim, neizvjesnost
* Mr. sc. Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić, mag. pol., Veleučilište Velika Gorica
224
Uvod
Sa pojmom „krize“ se susrećemo gotovo  svakodnevno, a vrlo često je ra-
zumijevanje sadržaja pojma „krize“ posve nejasno i nerazumljivo, ili pak
sam pojam poprima neko posebno značenje. Pojam krize se sagledava i
proučava sa mnogih aspekata i u  različitim znanstvenim  disciplinama.
Riječ kriza potječe iz grčkog jezika i uopćeno označava svaki iznenadni
prekid do tada neprekidnog funkcioniranja, a u užem smislu, pojavu koja
označava zaokret odnosno vrhunac opasnog razvoja. Kriza ima posvuda i
u različitim oblicima, a naročito ih ima u organizacijama. Nema toga dijela
poslovanja u kojem se kriza ne može pojaviti. Često su to iznenadne i  ve-
like krize. Neke krize često tinjaju godinama ispod površine da bi u nekom
trenutku postale maksimalno medijski eksploatirane.
Ne postoji tipična ili standardna kriza, nego je svaka krizna situacija pose-
ban slučaj za sebe. Zato krizu treba shvatiti kao dio poslovnog okruženja
organizacije. Kako god se definira, krizu  moramo promatrati kao stanje
koje  ugrožava neki sustav, onemogućava njegovo normalno funkcioniranje
i djelovanje ili trajno narušava njegov opstanak. Iako se gotovo svaki sustav,
po svojoj definiciji, suprotstavlja promjenama, kriza je jedan od rijetkih
elemenata, koji djeluje razarajuće i destruktivno na sustav.
Kada se pojavi kriza u nekoj organizaciji, javlja se potreba za velikim brojem
različitih informacija. Investitori, kupci, dobavljači, dioničari, zaposlenici,
mediji i druge zainteresirane strane, žele saznati zašto je do krize došlo,
kako će se organizacija boriti sa kriznom situacijom, i hoće li funkcioniranje
organizacije biti uspješno nastavljeno kada krizna situacija prođe. Da bi se
to ostvarilo potrebno je stalno stručno usavršavanje menadžmenta, stand-
ardizacija poslovnih procesa kao i certificiranje za odgovarajuće standarde
kvalitete.
Od načina upravljanja menadžmenta kriznom situacijom i kriznim komu-
niciranjem zavisi u kojoj će mjeri organizacija imati negativne posljedice,
kao i da li će za menadžere kriza biti samo opasnost ili će je iskoristiti kao
povoljnu priliku.
Potrebe   menadžmenta za informacijama u kriznim situacijama su predu-
vjet za odlučivanje koje se pomiče sa povijesnih podataka prema procjena-
ma, projekcijama, predviđanjima i inovativnom planiranju. Menadžment
u kriznim situacijama ima potrebu za obrađenim, sažetim podacima iz
različitih izvora. Važno je naglasiti da informacijske tehnologije koje su
od postanka vezane za promjene, predstavljaju potencijal za smanjivanje
efekata kriznih situacija, jer se pomoću njih brže, lakše i jednostavnije
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
225
dolazi do informacija koje su važne za funkcioniranje u kriznim situaci-
jama. Uključivanje svih zainteresiranih dionika u komunikaciju i dijalog
olakšava krizno upravljanje i evaluaciju donesenih mjera. Dvosmjerni sus-
tav komunikacije je jedan od ključnih elementa efikasnog kriznog upravl-
janja, a interaktivna komunikacija je dvosmjerna komunikacija. Riječ je o
vrsti komunikacije u kojoj primatelj poruke bez poteškoća prelazi u ulogu
pošiljatelja poruke koristeći isti komunikacijski medij.
1. Planiranje kriznih situacija
Svi poslovni procesi pa i komunikacija moraju se unaprijed planirati, a
posebno u vrijeme kriznih situacija. Zahvaljujući  već unaprijed planiranoj
komunikaciji za  vrijeme kriznih situacija organizacija mora preuzeti na-
dzor i ovladati kriznom  situacijom, kako bi onemogućila njeno daljnje
pogoršavanje. U samom pristupu planiranja za slučaj kriznih situacija, vod-
stvo organizacije mora biti svjesno svih preuzetih  rizika.
Imajući u vidu karakteristike kriznih situacija, potrebno je imati na umu
činjenicu da vrlo često nedostaju potpune informacije  o kriznom događaju
i da vodstvo nema potpuni uvid u ono što se događa na terenu. Naravno,
trebamo uzeti u obzir i  neke osobine ponašanja ljudi u kriznim situacijama,
kao što su panika, konfuzija i zbunjenost.
Organizacija se mora pobrinuti da zaposlenici, a ukoliko je potrebno i nji-
hove obitelji, budu u potpunosti upoznate sa cjelokupnom situacijom. Kao
jedna od ključnih karika u lancu uspješne strategije za ovladavanje kriznom
situacijom, oni se nikako ne smiju ostaviti po strani. Krizne situacije nose sa
sobom uvijek i određene potencijale da se zaposlenici pridobiju ili postanu
nezadovoljni, posebno zaposlenici koji su usko vezani za novonastalu sit-
uaciju i mogu biti na različite načine uključeni u nju: od jednostavne nepri-
jatnosti  do ozbiljne povrede ili čak nekog tragičnog događaja. U ovakvim
i sličnim situacijama svaki zaposlenik  može postati veleposlanikom kom-
panije.
U zavisnosti od same prirode krize, veliku pomoć mogu pružiti simpatiz-
eri organizacije koji su spremni pružiti potporu i afirmativno govoriti o
pogođenoj organizaciji. Istraživanja su pokazala da, iako je organizacija u
središtu pozornosti – a ne pojedinac, zapanjujuće je koliko kriza može biti
izolirana i kojom brzinom ljudi formiraju utiske i dojmove ako su svjedoci
jedne takve situacije. Uvijek treba imati na umu što javnost generalno, i
posebno ciljana javnost, može misliti. Upravo zato krizu i treba planirati.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
226
Svaka promjena ima različite manifestacije. Samo praćenje promjena u
okruženju nije dovoljno jer organizacija ne može sve spriječiti, pa se zbog
toga mora pripremati za moguće konflikte i krizne situacije.
Ispravno ponašanje organizacije u kriznoj situaciji zahtjeva pravovremeno
planiranje. Planiranje komunikacije prije same krizne situacije zahtjeva
odgovarajuće pripreme od svake organizacije i to da:
• Predvidi i prepozna potencijalne krizne situacije.
• Formira  tim koji će voditi organizaciju kroz krizu i biti zadužen za
 komunikaciju.
• Odredi i educira PR menadžera.
• Odredi ciljane javnosti u kriznom položaju.
• Oblikuje strategije i taktike komunikacije u krizi.
• Odredi i oblikuje najeikasniji način za smanjenje štete za image
 kompanije.
• Testira i simulira krizni plan.
• Pripremi check listu za eventualnu krizu.
Kako bi se izbjeglo stvaranje velike krize destruktivnih razmjera dobro je da
svaka organizacija formira portfolio kriza. Organizacija bi trebala odabrati
barem jednu kriznu situaciju i onda izgraditi strategiju za njeno savlada-
vanje.
No, plan može samo djelomično pripremiti organizaciju za kriznu situaciju.
Mnogi autori ističu odnos organizacije prema problemu kada do njega dođe
kao određeno objektivno mjerilo uspjeha. Svaka kriza je drugačija i samim
time ju je teško predviđati. Međutim, pod pretpostavkom da sve krize imaju
dovoljno zajedničkih karakteristika, logično je zaključiti da se unaprijed
mogu postaviti temeljne smjernice postupanja u slučaju njihovog izbijanja.
Postoje brojne krizne situacije koje nisu predvidive. No, to ne znači da
za njih organizacije ne trebaju imati pripremljenu strategiju. Preventivno
planiranje mora sadržavati sljedeće elemente:
• Plan izvješćivanja, u kojem je propisano tko koga mora informirati kada
dođe do krizne situacije.
• Određivanje odgovornih osoba za odnose s medijima. U kriznoj situaciji
se ne smije  dogoditi da PR menadžer bude nedostupan.
• Informativni materijal (opis proizvodnih linija, proces proizvodnje,
 opis proizvoda) mora biti isto tako pripremljen kao i priopćenja za
javnost, koja se dodatno mogu dopunjavati u odnosu na vrste kriza.
• Održavanje redovitih treninga koji će osigurati uigravanje zaposlenika, ali i
njihovo testiranje i provjeru. Treninzi trebaju dati odgovore na pitanja jesu
li zaposlenici, koji su zaduženi za komunikaciju tijekom krize, sposobni
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
227
pravovremeno i ispravno reagirati. Potrebno je obučiti  zaposlenike  koji
će primjenjivati plan komunikacija i uvježbavati mjere koje se obvezno
moraju provoditi. Ovo uključuje prije svega top menadžment, kao i
zaposlenike zadužene za komunikaciju sa medijima.
Kriznim planiranjem se razvija strategija koja točno definira procedure
osmišljene kako bi se savladao svaki realistični problem. U idealnim sit-
uacijama, ništa ne treba prepuštat slučaju. Krizni plan treba biti sveobuhva-
tan i toliko opsežan, da se moraju predvidjeti katastrofe koje se mogu dog-
oditi tijekom noći, kao i one tijekom radnog vremena, pa čak i vikendima ili
onda kada su zaposlenici odsutni tijekom blagdana. Plan mora biti opsežan,
povjerljiv i otporan na nepredviđene udare i izazove. Izrada kriznog plana
ne poznaje riječ „pretjerivanje“!
Mnoge organizacije obično izbjegavaju simulacije realnih situacija, jer
vijesti mogu biti vrlo loše, a opasnost da se pojavi panika vrlo realistična.
Na to je veliki broj organizacija vrlo osjetljiv smatrajući kako su svjesni i da
zapravo znaju što bi se moglo dogoditi, ali im nije od velike važnosti da to i
službeno priznaju. Ipak je neophodno proći kroz takve pripreme, ma koliko
one bile naporne i bolne, jer se među zaposlenicima mora stvoriti prikladni
stupanj sigurnost.
Poteškoće, problemi i prepreke na koje organizacije moraju ozbiljno računati
prilikom izrade plana kriznog postupanja mogu biti:
• Nespremnost zaposlenika da se prilagođavaju promjenama i da kon-
tinuirano uče.
• Nespremnost vodstva organizacije da zatraže pomoć eksperata.
• Masovna panika koja može obezvrijediti i najbolje planove.
• Nespremnost na brze reakcije.
• Nezadovoljstvo i bijes zbog velikog interesa novinara.
• Zlonamjerne pretpostavke i spekulacije o razlozima za zadovolja
 vanje medija ili nekih osobnih motiva.
• Izostanak reakcije na savjete pojedinih aktera, posebno prijatelja or
 ganizacije koji želi pružiti pomoć.
• Dopuštanje odvjetnicima da upravljaju kriznom situacijom.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
228
2. Strategije komunikacije
Uspješno definirana strategija organizacije u komunikaciji s javnošću
stvara pozitivnu sliku o samoj organizaciji. Organizacije  svojim navedenim

postupcima  pokazuju  transparentnost i otvorenost, što ih bolje pozicion-
ira kod svih medija.
Što predstavlja strategija komunikacije? Strategija komunikacije je sredstvo
kojim se definiraju ciljevi koje jedna organizacija želi ostvariti u komuni-
kaciji s javnošću. Ona predstavlja temelje za izradu plana aktivnosti koje će
se provoditi tijekom određenog vremenskog perioda (jedne ili više godina)
kako bi se javnosti pružile sve potrebne informacije, unaprijedila efikasnost
rada i stvorila odgovarajuća prepoznatljivost u javnosti.
Komunikacijska strategija predstavlja jednostavan dokument u kojem or-
ganizacija mora odgovoriti na nekoliko pitanja:
• Tko su ciljane grupe?
• Koje informacije su im potrebne?
• Na koji način pružati ili dobiti informacije?
• Koliko često  informacije treba pružati?
Tri su ključna elementa strategije komunikacije: informiranje, preporuka i
promocija. Jasno i kvalitetno formulirana komunikacijska strategija jamči
da se jednom dogovorene, realistično planirane aktivnosti, provode tijekom
određenog vremenskog perioda, bez obzira na svakodnevne probleme u
radu svake organizacije.
2.1. Strategije kriznog  komuniciranja
Suštinu kriznog komuniciranja predstavlja sposobnost organizacije da
„iskomunicira“ pozitivne elemente krizne situacije. Na taj način se jasno
pokazuje da krizna situacija može predstavljati jedan produktivni proces, a
ne samo neugodnu i negativnu pojavu.
Na koji način organizacije mogu  u kriznim situacijama javnosti ponuditi
neke valjane i uvjerljive argumente? Strategije za savladavanje krizne sit-
uacije zahtijevaju napuštanje rutine i uvođenje inovativnih aktivnosti, a za
to je potrebna visoka spremnost menadžmenta organizacije za inovacijama.
Svaka strategija komunikacije u kriznim situacijama mora uključivati i raz-
voj sadašnjosti, ali i budućnosti.
Dvije temeljne strategije stoje organizacijama uvijek na raspolaganju: pa-
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
229
sivna – defanzivna i aktivna - ofenzivna strategija. Njihova međusobna
kombinacija se nikako ne preporučuje. Takva kombinacija može u javnosti
izazvati i stvoriti negativnu sliku o organizaciji. U takvom slučaju bi or-
ganizacija nakon krizne situacije morala uložiti znatno više napora kako bi
popravila svoj ugled.
Osim dvije temeljne postoje i sljedeće strategije kriznog komuniciranja koje
organizacije primjenjuju u kriznim situacijama:
• Temelj strategija.
• Strategija reakcijskog odziva na promjene.
• Strategija prilagođavanja na promjene.
• Strategija dinamične reakcije na promjene.
• Strategija otpora.
• Strategija povlačenja.
• Strategija kooperacije.
• Strategija prilagođavanja.
• Strategija zaštite prvog čovjeka.
• Strategija dijaloga.
• Strategija humora.
• Strategija skretanja.
• Strategija formuliranja, i
• SPEM Porter-ov model.
2.2. Strategija interne komunikacije u
kriznim situacijama
Komunikacija sa zaposlenicima i njihovim obiteljima predstavlja najkom-
pleksniji oblik krizne komunikacije. Interna komunikacija u kriznim sit-
uacijama je uglavnom zapostavljana kao područje proučavanja, iako je od
velike važnosti za svaku organizaciju provedba komunikacije sa zaposlen-
icima. Zaposlenici mogu biti neposredno uključeni u kriznu situaciju ili
mogu biti na neki način izloženi njenom utjecaju.
Zaposlenici predstavljaju veleposlanike svojih organizacija i tijekom krizne
situacije vrlo često dolaze u priliku da interpretiraju događanja svojim
obiteljima, prijateljima, poznanicima,  medijima ili korisnicima usluga.
Zbog toga oni moraju imati pristup informacijama koje je organizacija pri-
kupljala za potrebe medija. Važno je naglasiti, da zaposlenici ne smiju prvo
doći do nekih informacija preko medija. Na taj način se sprječava pojava
glasina, a ujedno se zaposlenici javljaju kao faktor pomoći u uklanjanju
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
230
grešaka koje se mogu pojavljivati u komunikaciji ili prilikom pojašnjenja
nekog kriznog događaja.
Postoje brojne ključne javnosti (rodbina, prijatelji, poznanici, članovi
obitelji…) koje iz radoznalosti od zaposlenika žele dobiti informacije o
krizi u kojoj se našla organizacija u kojoj su oni zaposleni. Njihov moral
ili ponos mogu biti ugroženi ako osjete ili saznaju  da je njihov poslodavac
odgovoran za krizu. Od posebne je važnosti  da zaposlenici imaju i osjećaju
pripadnost i lojalnost organizaciji, što je moguće ukoliko organizacija ima
pošten, iskren i već dobro izgrađen odnos prema zaposlenicima. U cilju
njihovog obavješćivanja i informiranja organizacija mora upotrijebiti i sve
dodatne kanale komunikacija. Zaposlenici mogu biti informirani putem
elektronske pošte, SMS poruka, pismena, tiskanih obavijesti, obavijesti na
oglasnim pločama ili pak telefonskim putem.
Plan komunikacije u kriznim situacijama mora biti predočen zaposlenicima.
Time organizacija pokazuje svoju iskrenost, dobre i poštene namjere, trans-
parentnost i otvorenost.  Zaposlenici koji imaju  dovoljno dobrih i kvalitet-
nih informacija dolaze u prigodu da zajedno sa kriznim timom rješavaju
nastali problem i svojim konstruktivnim prijedlozima mogu pomoći efikas-
nijem i efektivnijem postupanju sa kriznom situacijom.
Najvažnije je stvoriti situaciju u kojoj je novonastali problem „zajednički
problem“. Zaposlenici moraju biti svjesni  ozbiljnosti situacije i onoga što se
od njih očekuje. Ako zaposlenicima prilaze novinari i mole ih za neke ko-
mentare događaja, oni bi trebali odgovoriti da nisu baš najprikladnije osobe
za davanje izjava i uputiti ih na PR odjel. Tom prigodom se novinarima
može dati i broj telefona od  glasnogovornika.
Ako su zaposlenici oštećeni ili povrijeđeni kriznom situacijom, menadžment
se mora pobrinuti za naknadu štete. Najvažnije je potvrditi prisutnost –
odnosno odsutnost djelatnika na samom mjestu događaja i proslijediti te
informacije obiteljima zaposlenika, jer bi se u protivnom situacija okrenula
protiv organizacije. Obitelj i rodbina zaposlenika će se interesirati o pov-
redama zaposlenika, kada i gdje mogu vidjeti svoje najdraže i kako im or-
ganizacija može pomoći u tome. Ukoliko je krizna situacija izazvala sm-
rtne slučajeve, informacije se ne smiju nikako priopćavati telefonom, već
isključivo osobno.
Članovi kriznog tima se moraju pobrinuti da se u planovima kriznog
djelovanja redovito ažuriraju popisi djelatnika sa imenima najbližih članova
obitelji.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
231
3. Krizno komuniciranje i mediji
Razumijevanje javnog mnijenja je od posebne važnosti za krizno komu-
niciranje. Javno mnijenje integrira onaj dio javnosti, na koji krizni PR sa
svojim aktivnostima treba utjecati. Jednom oblikovano javno mišljenje je
teško mijenjati. Ovo saznanje  je od presudne važnosti za organizaciju i njen
PR u kriznim situacijama.
Javnost zahtjeva uvid u poslovanje organizacije – transparentnost, jer se
tako može pripremiti na promjene koje ona pokrene. Suradnja organizacije
i javnosti omogućava bolje praćenje događaja u vlastitom okruženju. Što se
prije otkriju prvi znaci krize, utoliko se efikasnije mogu donijeti odluke i
tako utjecati na javno mnijenje. Može biti prekasno ukoliko  organizacija
čeka da javnost sama oblikuje svoje stavove i mnijenje. Zato je vrlo važno
uključivanje javnosti u pripreme za krizne situacije, time se omogućava nji-
hovo uspješno rješavanje.
Najvažniju ulogu u kreiranju javnog mnijenja imaju mediji. Odnosi s

medijima predstavljaju jednu od važnijih funkcija PR-a. Mediji su često
najvažnija „karika“ i preduvjet za stvaranje dobrog ugleda. Najvećem broju
ljudi, mediji su jedino sredstvo informiranja. Najveći dio onoga što se ob-
javi u tiskovinama i elektronskim medijima, potječe iz djela organizacije
koji je zadužen za PR.
Mediji proizvode mišljenje, a novinari su za vrijeme krize ponekad i
agresivni.1 Informacije iz medija mogu oslabiti ili pojačavati mišljenja i sta-
vove određenih društvenih grupa. Time se ne prezentira potpuna slika o
realnosti, nego jedna selektirana i interpretirana forma, koju zapravo prika-
zuju mediji. Organizacije moraju kalkulirati sa ovakvom realnošću, a koja
nastaje upravo kroz navedenu selekciju. Takvi pokušaji organizacija bivaju
uspješni samo kada su pravila selekcije fokusirana prema novinarima.
Predstavnicima medija treba pružiti sve ono što traže, u prikladnom obliku
(audio, video, elektronski) i točno u dogovoreno vrijeme. Osim toga, ne bi
se trebalo događati da neka „neslužbena“ izjava dovede do nesporazuma i
da se iskoristi bez navođenja izvora informacije.
1 Tafra-Vlahović, M.: Upravljanje krizom, VPŠ Zaprešić, 2011. str. 205.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
232
3.1. Vrste interakcije sa medijima u kriznoj situaciji
Mediji traže odgovore na pet pitanja: tko, što, gdje, kada i zašto. Međutim,
važno je napraviti razliku između tiskanih i elektroničkih  medija. U tis-
kanim medijima organizacijama stoji više prostora koji može biti iskorišten
za prenošenje poruka. U suradnji sa dnevnim tiskovinama rokovi se moraju
uzeti u obzir, jer se novine u određeno vrijeme zatvaraju za nove vijesti.
To isto vrijedi i za konferenciju za tisak  - sazivanjem u 15.00 sati, sigurno
se neće postići objavljivanje vijesti u sutrašnjem broju tiskovina. Prilikom
davanja intervjua tiskanim medijima, uvijek je dobro  obaviti autorizaciju
teksta kako bi se izbjegle eventualne pogrešne interpretacije.
Elektronički  mediji, na drugoj strani, se odlikuju velikom brzinom u
stvaranju vijesti, ali se u njima ne dobije toliko „prostora“ kao i tiskovi-
nama. Nastupi u elektroničkim medijima traju od tridesetak sekundi do
jedne minute, rijetko kada duže, osim ako nije riječ o gostovanju u stud-
iju. Međutim, minutu  na elektroničkim medijima ne treba shvatiti kao
beznačajnu mogućnost za priopćenje poruke. Uz dobru pripremu, poruka se
može vrlo efikasno prenijeti. Predugo pričanje daje novinarima mogućnost
da oni odlučuj što je bitno. Zato poruka treba biti decidirana, jasna i konk-
retna bez nejasnoća i dilema, zabuna i ostalih problema koji prate odnose
sa medijima, a posebno u kriznim situacijama. Za nastupe na radiju je bi-
tan govor, intonacija i sposobnost menadžera da slikovito objasni i približi
problem slušateljima.
Poželjno je  da se izjave za televiziju daju stojeći, u nekom dinamičnom
okruženju (ispred proizvodnog pogona, u hodniku poslovne zgrade), jer
to ostavlja bolji utisak na gledatelje. Time se auditoriju šalje poruka da je
organizacija aktivna i da je tu zbog svojih javnosti. Ukoliko se izjava za
televiziju daje  sjedeći u uredu, takvom porukom će se u svijesti gledatelja
stvoriti slika da je organizacija previše zatvorena.
U kriznim situacijama, gotovo svakoj organizaciji stoji na raspolaganju ne-
koliko vidova komunikacije:
• Priopćenje za javnost (e-mail, faks,  Internet stranica).
• Konferencija za novinare.
• Intervjui ili kraće izjave za radio, TV, novine i časopise.
• Nastupi na javnim i stručnim skupovima koje prenose mediji.
• Telefonska uključenja u radijski ili televizijski program.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
233
4. Komunikacija nakon krize
Nakon krize, odjel za odnose s javnošću, kao i ostali dijelovi organizacije,
moraju osigurati spremnost za bolje rješavanje krizne situacije koja bi se
mogla ponovo dogoditi. Nakon toga se moraju  ojačati sposobnosti organi-
zacije, te ispitati i utvrditi nova potencijalna žarišta kriznih situacija. Organ-
izacije koje su već imale iskustva sa kriznim situacijama imaju više svijesti
o mogućnostima ponovnog pojavljivanja i djelovanja neke krize. Takve
organizacije shvaćaju potrebu i važnost priprema kao ključnog faktora za
uspješno rješavanje neke  krizne situacije. Najbolje vrijeme za pripremanje
plana za novu kriznu situaciju je ono kada se tek riješi postojeća krizna
situacija. Ljudi su tada motivirani, a znanje i iskustvo koje su stekli je još
uvijek svježe i aktualno.
Nakon završetka krize, organizacija se brzo mora vratiti u normalni tijek
funkcioniranja. Kriza predstavlja zaokret u životu jedne organizacije, ali je
treba shvatiti kao priliku i šansu za postizanje boljeg ugleda. Kriza je stim-
ulacija i motivacija za obnavljanje, poboljšavanje i transformaciju organi-
zacije.2 Stres, trauma i negativni aspekti krize su već pripremili zaposlenike
i automatski znače smanjenje otpora, mogućnosti protivljenja i opiranja
promjenama.
Ukoliko je riječ o krizi koja je nastupila spontano, onda je to odlična pri-
lika za menadžment kompanije da promijeni način razmišljanja. Slijedi
definiranje  potrebnih organizacijskih promjena, učvršćuje vođenje or-
ganizacije, formiraju novi sektori, prekontroliraju se uloge i odgovornosti
menadžera, poboljšava monitoring i uvodi nova organizacijska struktura.
Sa analizom situacije treba započeti odmah nakon završetka krize. Ne treba
odugovlačiti sa njom, jer se u međuvremenu pojavljuju nove obveze i novi
zadaci, koji  predstavljaju izazov za organizaciju.
4.1. Analiza kriznih situacija
Prvo pitanje na koje treba odgovoriti tijekom rješavanja konkretne krizne
situacije odnosi se na sposobnost i spremnost zaposlenika organizacije da
2 Novak, B.: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza Press, Zagreb, 2001. str.
171.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
234
se suoče sa nastalim problemom. Nakon toga slijede pitanja.3
• U kojoj fazi procesa krize se nalazi organizacija?
• Koji su potencijali organizacije, koji mogu poslužiti kao osnova za
rješavanje krize?
• Sa kojim slabostima se organizacija  suočava?
• Od kojih interesnih grupa se može očekivati potpora?
• Sa kojim otporima se mora računati?
• Koliki je pritisak vremena i koje rokove treba poštivati?
• Koje hitne mjere treba poduzeti?
Odgovorima na ova pitanja dobije se takozvana gruba analiza trenutne sit-
uacije. Osim toga, organizacija  treba raspolagati i informacijama, koje tre-
baju obuhvatiti sljedeće.4
• Je li organizacija zaista bila pogođena novonastalom situacijom?
 Ako je odgovor pozitivan, koje konsekvence proizlaze iz toga?
• Da li je razvoj krize proizveo velike ili male posljedice?
• Je li formiranje kriznog stožera neophodno?
• Koji su proizvodi ili aktivnosti bili zahvaćeni krizom?
• Koje problematične činjenice vezane za porijeklo, proizvodnju, pa
 kiranje, zalihe i već isporučene proizvode treba razmotriti?
Kada se efekti krize mogu jasno razaznati, menadžment nerijetko nas-
toji da ih prikrije unutar organizacije, a zatim i izvan nje. Onda kada su
simptomi krize očigledni i prilično snažni, često nedostaje objektivnosti
menadžmenta prilikom ocjene trenutnog stanja. Iako postoje opća pravila i
obilježja koja odlikuju jednu kriznu situaciju, moraju se uzeti u obzir i fak-
tori koji su specifični za određenu organizaciju i faktori koji su specifični za
novonastalu situaciju.
Da bi organizacija formirala strategiju, osim analize događaja i analize tre-
nutne situacije, svaka organizacija mora odgovoriti i na sljedeća pitanja.5
• Je li organizacija sposobna za komunikaciju, odnosno koji komunikacijski
kanali stoje na raspolaganju i jesu li oni još uvijek otvoreni?
• Koje informacije dolaze do ciljanih grupa u komunikaciji?
• Tko je sve pogođen krizom i tko se sve osjeća ugroženim?
• Kakav utjecaj imaju različite ciljane grupe?
• Na temelju čega se iznose kritike na račun organizacije?
3 Gabele, E.: Anasatzpunkte fur eine betribwirschtliche kriesenmanagement, Zeitschrit fur
organization, Nr.3/1981, str. 56-58.
4 Klimke, R.: Die kunst der kriesen-PR, Junfermann Verlag, Padebron, 1993. str. 68.
5 Isto, str. 68.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
235
Analiza krizne situacije je u nadležnosti kriznog stožera, ali je preporučljivo
da analizu krizne situacije paralelno provede i nezavisna skupina izvan or-
ganizacije, kao što su konzultanti i eksperti za komunikaciju. Analiza mora
obuhvatiti sve zaposlenike koji su sudjelovali u krizi, javno mnijenje, kupce,
press-clipping, materijalne i druge štete, pravne aspekte i sl.t. Na ovaj način
će krizni tim  doći do spoznaja o pojavljivanju u medijima i naklonost po-
jedinih medija i novinara.
Većina organizacija nakon krize nastavlja sa istim poslovnim aktivnostima
kao i prije krizne situacije. Najveću grešku organizacije čine kada zaborave
na krizu. Iskustva mogu biti ne samo korisna, već i poučna i vrlo primjen-
jiva, ukoliko se situacija kvalitetno analizira.
U takvim okolnostima situacijska analiza  predstavlja važan element krizne
komunikacije. Ona gradi i postavlja temelje za sve ostale aktivnosti or-
ganizacije u krizi i olakšava formiranje strategija za ovladavanje krizom
u budućnosti. Analizom situacije se uvodi sistematičnost u sagledavanje
novonastale situacije i događaja.
Nakon krize, menadžment organizacije mora utvrditi što je u krizi bilo
djelotvorno, a što nije. Isto tako, organizacija mora sagledati sve sudionike
krizne situacije. Ukoliko je krizni tim upravljao krizom prema unaprijed
pripremljenom kriznom  planu, neophodno je utvrditi koji su dijelovi plana
bili dobro strukturirani, a koji su lošije izvedeni. Najvažnije pitanje u analizi
se odnosi na to, je li organizacija pravovremeno detektirala kriznu situaciju
i shvatila njezin značaj. Krizni tim mora utvrditi  je li se krizna situacija
mogla izbjeći i na koji način.
Krizne situacije se uvijek odvijaju pod pritiskom vremena i rokova, prego-
varanja i donošenja odluka. Mišljenja se formiraju na temelju nepotpunih
informacija koje dolaze od raznih sudionika u kriznoj situaciji. Svaki po-
jedinac formira  svoje mišljenje o organizaciji i o načinu njenog ponašanja,
u zavisnosti od informacija koje su mu dostupne. Neki autori ovakvu sit-
uaciju nazivaju „trgovinom informacijama“ – informacijama, koje su u
pravilu raspoređene u tri grupe.6
• Na organizaciju, koja nastoji korigirati pogreške i smanjiti štetu koja
 nastaje narušavanjem ugleda zbog krizne situacije.
• Na novinare, kojima su potrebne brze, aktualne i kvalitetne informacije.
Oni izvješćuju kritički o događaju kojim je zahvaćena organizacija.
• Na grupe, koje spontano i uopćeno reagiraju na kriznu situaciju (in
6 Isto, str. 61.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
236
 icijative građana) ili ciljano orijentirane grupe (društvo za zaštitu
 životinja, udruge za zaštitu životne sredine).
Na kraju, krizni tim mora upoznati sve zaposlenike sa rezultatima i pokaza-
teljima provedene analize. Na tim spoznajama, svi će biti u prigodi da uče
na osobnim pogreškama.
Zaključak
U kojoj  mjeri  je organizacija  efikasno prebrodila krizu, u toj mjeri je krizni
PR dobro odradio svoj posao.
Krize su sastavni dio okruženja u kojoj organizacije djeluju, krize predstavlja-
ju preokret u životu organizacije i istovremeno novu prigodu za ostvarivanje
boljeg ugleda. Iako kriza  predstavlja za organizaciju faktor iznenađenja, ona
za nju mora biti zapravo normalna pojava.
Nijedna organizacija ne smije zanemariti upravljanje komunikacijama, prije,
tijekom i poslije krizne situacije, jer to direktno utječe na njen image.
Krize se uglavnom pojavljuju u neželjeno doba: noću, vikendima ili blagd-
anima. One djeluju intenzivno i šire se velikom brzinom. Zbog toga je važno
da se pripreme odgovarajući planovi kriznog postupanja, kako bi organizacija
trenutno mogla odgovoriti na krizne izazove.
Osnova za upravljanje kriznom situacijom je njeno planiranje, odnosno
predviđanje onoga što će se dogoditi. Krizni PR uključuje aktivnosti koje se
odnose na to što je moguće uraditi da se takva situacija spriječi. Važno je osi-
gurati i omogućiti stalni priliv informacija, čak i kada je situacija nepromijen-
jena ili se kreće u željenom pravcu. Svojom transparentnošću i dugoročnim
aktivnostima, organizacija demonstrira svoje stavove i brigu za sigurnost po-
jedinaca i šire društvene zajednice. Krizno komuniciranje mora izbjegavati
situacije uvjeravanja i manipuliranja sa svojim javnostima. Dobro vođenje i
upravljanje aktivnostima odnosa s javnošću u kriznim situacijama ukazuje
na činjenicu da se organizacija suočava i sukobljava sa krizom i zbog toga
zaslužuje razumijevanje, povjerenje i potporu javnosti.  Upravo zbog toga, or-
ganizacije u kriznim situacijama moraju voditi interaktivnu komunikaciju na
svim razinama. Jedno je sigurno: u kojoj mjeri je organizacija efikasno sav-
ladala kriznu situaciju, u tolikoj mjeri je krizni PR dobro odradio svoj posao.
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
237
Literatura
Fearn-Banks, K.: Crisis communications. A casebook approach.
Mahwah, NJ: Lawrence Erlbaum Associates, 1996.
Gabele, E.: Anasatzpunkte fur eine betribwirschftliche kriesenmanagement,
Zeitschrift fur organization, Nr.3/1981, str. 56-58.
Klimke, R.: Die kunst der krisen-PR, Junfermann Verlag, Padeborn, 1993.
Novak, B.: Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza Press,
Zagreb, 2001.
Osmanagić-Bedenik, N.: Kriza kao šansa, Školska knjiga, Zagreb, 2007.
Tafra-Vlahović, M.: Upravljanje krizom, VPŠ Zaprešić, 2011.
Significance and role of interactive communication in
crisis management
Abstract
Crisis management is an active crisis management. Effective crisis man-
agement includes proactive management, and management that includes
forecasting potential crises and planning actions that will reduce the pos-
sible consequences of the crisis. Only manage a current crisis also repre-
sents the recognition process the actual nature of the crisis and contin-
gency planning to help out of the crisis and to minimize possible damage.
In any crisis situation, organizations and institutions must pay attention to
strengthening the communication so as to prevent distortion of the repu-
tation, but also strengthen the confidence of stakeholders in the decisions
of the crisis management team and leading to the exit from the crisis. It is
very important to understanding the differences in public perception, as
well as the predictability of the possible public reaction. Involvement of
all interested stakeholders in the communication and dialogue facilitates
crisis management and evaluation of the measures adopted. Two-way
communication system is one of the key elements of an effective crisis
management.
Keywords: crisis, interactive communications, crisis management, crisis
team, uncertainty
Branko Mihaljević, Martina Mihalinčić
238
udk 659.3:614.8
Dr. sc. Josip Čerina*
Izvori informacija na primjerima
nesreća s ljudskim žrtvama
Sažetak
Mediji su glavni distributeri informacija od javnog značaja, a organizacija
u krizi i javne institucije trebaju biti glavni izvori informacija. Organizaci-
ja koja je u krizi treba provodbno i istinito informirati javnost o stanju i
poduzetim mjerama. Ukoliko se novinari oslanjaju na druge izvore, takvo
medijsko izvještavanje povlači sumnju javnosti u sposobnost kriznog
menadžmenta za rješavanje novonastale situacije. U radu se raspravlja
o odnosu između organizacije u krizi i medija za vrijeme tri dramatična
događaja: minski incident, vatrogasna i željeznička nesreća. Analiza je
pokazala da su se političari za vrijeme vatrogasne i željezničke nesreće
stavili u ulogu nositelja komunikacije umjesto da su to preuzele najodgo-
vornije osobe organizacije koja je u krizi. Mediji su se oslanjali i na druge
sugovornike kako bi se privukla pažnja javnosti na događaj. Predstavnici
vlasti trebaju biti uključeni u rješavanje problema, ali ne i potpuno preuzeti
odgovornost za njegovo rješavanje osim u slučaju kada to očigledno nije
u stanju rješiti organizacija koja je u krizi. Društvena odgovornost medija
i organizacije u krizi temelji se na zajedničkoj odgovornosti za medijsko
izvještavanje.
Ključne riječi: izvori informacija, medijsko izvještavanje, nesreća, odnosi
s medijima
* Dr. sc. Josip Čerina, HCR

239
Uvod
Čovjek i priroda dva su glavna izvora nastanka nesreća s ljudskim žrtvama.
Prirodni izvori za njihov nastanak su požari, seizmološki i meteorološki
poremećaji, a ljudi ih uzrokuju tehničko-tehnološkim pogreškama,
različitim vrstama onečišćenja okoliša i oružanim sukobima. Zanimanje
medija za nesreće je veliko jer su ugroženi ljudski životi i/ili nastaje velika
materijalna šteta. Novak (2001.: 165) navodi pet najvažnijih događaja koji
sačinjavaju dobru novinarsku priču: katastrofe, krize, sukobi, zločini i ko-
rupcija. Budući da je načelo događaja osnovna pretpostavka za pokrivanje
dnevnih vijesti, nesreće se u pravilu objavljuju kao vijesti te „ostaju u našoj
memoriji“ (Frame, 2003.: 2).
Za opisivanje razmjera nesreće služimo se pojmovima incident i katastrofa.
Kada govorimo o maloj nesreći onda se misli na incident u kojem je mo-
glo doći do stradavanja ili je stradao mali broj ljudi sa ili bez materijalne
štete. Međutim, riječ katastrofa se upotrebljava u svakodnevnom govoru s
različitim pojmovnim značenjem. Primjerice, smanjenje plaće i uvođenje
kriznog poreza ili gubitak posla je katastrofa za radnike slabijeg imovinskog
stanja, prometna nesreća samo s materijalnom štetom je katastrofa ako je
automobil kupljen na kredit i nema odgovarajuće osiguranje i slično. Pojam
katastrofa se odnosi na nesreće koje imaju velike posljedice za organizaciju
i društvenu zajednicu, ističe se veliki opseg nesreće. Dakle, velika nesreća je
katastrofa1  koja ima potencijal za stvaranje velikih ljudskih i/ili gospodar-
skih gubitaka za društvo. „Iako se na katastrofu tradicionalno gleda kao na
jedan veliki događaj koji uzrokuje iznenadnu promjenu – poput potresa ili
terorističkog napada – možemo proširiti definiciju da uključimo instance
gdje se stvara akumulacija mnogo malih incidenata, možda potaknutih od
istog uzroka, vodi do istog opsega štete/gubitka; takvi događaji se zapravo
ne moraju prepoznati kao katastrofe dok ne protekne dugo vremensko raz-
doblje i nagomilaju se veliki gubitci“ (Banks, 2005.: 5). Polazeći od definici-
je katastrofe kao događaja koji je karakterističan po velikom broju žrtava ili
materijalnim gubitcima takvih razmjera te da je prekinuto normalno funk-
cioniranje društva i nemogućnost rješavanja novonastale situacije vlastitim
1 Zakonom o zaštiti i spašavanju (NN 174/04) katastrofa je definirana kao svaki prirodni ili
tehničko-tehnološki događaj koji, na području Republike Hrvatske, opsegom ili intenzitetom
ili neočekivanošću ugrozi zdravlje ili ljudske živote ili imovinu veće vrijednosti ili okoliš, a čiji
nastanak nije moguće spriječiti ili posljedice otkloniti redovitim djelovanjem nadležnih tijela
državne uprave i postojećih operativnih snaga zaštite i spašavanja s područja jedinice lokalne i
područne (regionalne) samouprave na kojem je događaj nastao, neovisno o tome je li proglašena
elementarna nepogoda. Katastrofom, u smislu ovoga Zakona, smatraju se i posljedice nastale rat-
nim razaranjem i terorizmom.
Josip Čerina
240
snagama, Republika Hrvatska nije imala takvih katastrofalnih događaja
u posljednje vrijeme osim Domovinskog rata. U dokumentu Procjena
ugroženosti Republike Hrvatske od prirodnih i tehničko-tehnoloških
katastrofa i velikih nesreća definirane su vrste prirodnih i civilizacijskih
katastrofa. Prema ovom dokumentu, u Republici Hrvatskoj su najčešći uz-
roci nesreća sa smrtnim posljedicama šumski požari, vremenske nepogode,
udar groma i poplave, a materijalne štete su uglavnom nastale kao posljedi-
ca vremenskih nepogoda i požara. Štete se uglavnom odnose na financijske
gubitke zbog meteoroloških poremećaja i požara. Prema vrstama nesreća
najveći udio u financijskim gubitcima se odnosi na štete: suša 42 %; oluje
i tuče 26 %; potresi 17 %; požari 6 %; poplave 5 % i ostalo 4 % navodi se
u Procjeni. U posljednjih deset godina najviše štete je zabilježeno u 2007.
godini kada su opožarene velike površine duž cijelog Jadrana zbog suše i
ljudskog nemara te šteta koju su prouzročile dvije velike poplave u 2010.
godini. Kada se dogodi nesreća s ljudskim žrtvama javnost se oslanja na
medije. Državna uprava za zaštitu i spašavanje (DUZS) i Regionalni centar
za pružanje pomoći i uklanjanje posljedica katastrofe (RCADR) u Hrvat-
skoj imaju obvezu preko medija pravodobno, točno i iscrpno informirati
o razmjeru nesreće i dati naputak za sigurno ponašanje u takvim situaci-
jama. U tome procesu se prvenstveno oslanjaju na javne medije kao što je
to Hrvatska radiotelevizija (HRT) i Hrvatska izvještajna novinska agencija
(HINA). Oni su glavni distributeri informacija od javnog značaja i prema
tome imaju najveću odgovornost za javno informiranje građana u slučaju
nesreće s ljudskim žrtvama.
Za medijsko izvještavanje o nesrećama veoma je važno što prije izvijesti-
ti o događaju. Službeni izvori informacija su „ključni subjekt novinskog
izvještavanja“ (Poler Kovačić, 2005: 10). Ukoliko zakažu službeni izvori in-
formacija javlja se informacijska praznina, izvještava se da se nešto dog-
odilo na temelju malo informacija. „U početku se većina razgovora svodi na
puka nagađanja jer su izvjestitelji spremni govoriti bilo što, samo da emisija
ide. Imate li sumnje u vezi s iznesenom tvrdnjom, uključite televizor ili ra-
dio sljedeći put kada se dogodi neka nesreća, izbije rat ili politički skandal“
(Luecke, 2005.: 114). „Ključ uspješne komunikacije u kriznim situacijama je
uspostavljanje organizacije u središtu krize kao jedinog autoritativnog izvo-
ra informacija o tome što se dogodilo i što se radi na tom pitanju“ (Regester
i Larkin, 2005.: 176).
Josip Čerina
241
1. Krizno upravljanje
Kada dođe do krize, onda nastupa krizno upravljanje novonastalom situaci-
jom ili stihija. Vijesti koje građani dobivaju posredstvom medija su „prima-
rni izvor informacija u kriznim situacijama – i to u fazi pripravnosti i odgo-
vora“ (Bjornlund, 2006.: 10). Javlja se problem kako postupiti, odnosno
što treba poduzeti da se loša situacija ne pogorša. Richard Luecke (2005.)
predlaže pridržavanje sljedećih pravila: djelujte brzo i odlučno, neka vam
ljudi budu na prvom mjestu, budite prisutni na mjestu događaja i neumorno
komunicirajte. Važno je znati da ljudi za vrijeme krize traže jakog vođu. Na
početku je malo podataka, a djelovanje mora biti brzo ili se riskira još veća
kriza. Pretpostavimo ratnu situaciju u kojoj ste zapovjednik brigade koja je
dobila iznenadnu zapovijed na napadna bojna djelovanja. Početni uspjesi
su mali, neprijatelj pruža jaki otpor, a niži zapovjedni kadar na glavnom
smjeru djelovanja ne provodi zapovijed za napredovanje prema zacrtanom
planu. Ukoliko dođe do odstupanja po vremenu i prostoru mogu se ugro-
ziti susjedni položaji i dodatno pogoršati situacija. Informacija je malo, a
stanje je očajno. Zapovjednik brigade ne smije dopustiti da ga takvo stanje
paralizira u donošenju odluka već uvodi pričuvne snage prije nego što se
situacija pogorša. Ako nam je povjereno da budemo vođa za vrijeme krize,
svoju zadaću trebamo izvršiti na najbolji mogući način.
Nesreće se dešavaju trenutačno ili u veoma kratkom vremenskom roku, a
posljedice mogu biti ljudske žrtve i/ili velika materijalna šteta. Novonastala
situacija uzrokovana nesrećom zahtijeva hitne mjere i postupanje kako bi
se gubitci sveli na najmanju moguću mjeru. Kod ovakvih događaja pos-
toji potreba za žurnom organizacijom i djelovanjem kako bi se pokrenu-
lo zbrinjavanje unesrećenih, sanacija materijalnih šteta i slično. U prvim
satima nakon događaja poželjno je da se na mjestu nesreće pojave vodeći
ljudi i preuzmu kontrolu. „Fizička prisutnost šalje glasnu i jasnu poruku: Ti
ljudi misle da je situacija krajnje važna. Njihova odsutnost šalje suprotnu
poruku, a to je da su im u tom trenutku važnije druge stvari“ (Luecke, 2005.:
110). Krizni stožer koji se ustrojava u slučaju katastrofe, između ostalih
zadaća, posebnu pozornost treba posvetiti informiranju javnosti o svima
poduzetim aktivnostima zaštite i spašavanja kao i pravovremeno najaviti
nove mjere i postupke. Komunikacija treba imati za cilj promicanje sigurnog
ponašanja na kriznom području i ostavljanje dojma da se poduzimaju mak-
simalni napori u zaštiti i spašavanju. Za uspješnu komunikaciju s različitim
javnostima, posebno s medijima, najodgovorniji je krizni menadžment.
Prema Novaku (2001.) proces rada kriznog menadžmenta može se podijeliti
na tri razdoblja: razdoblje prije krize (stanje neprestane spremnosti kriznog
Josip Čerina
242
menadžmenta), razdoblje krize (kaotično stanje) i razdoblje poslije krize
(povratak u normalno stanje). Prije krizne situacije treba imati procjenu
rizika s kojom se organizacija može suočiti kako bi krizni menadžment
mogao biti što spremniji za upravljanje kriznom situacijom.2 Veoma je
važno prije krizne situacije imati procjenu rizika s kojom se društvo može
suočiti i vršiti trenaže i probe po određenim scenarijima kako bi se lakše
moglo djelovati u kriznoj situaciji. O percepciji rizika ovisi ponašanje ne
samo kriznog menadžmenta već i šireg okruženja organizacije koja je u kri-
zi. „Percepcija ima višestruki povratni utjecaj na rizik: može biti prepreka
željenim promjenama u rizičnom ponašanju, utječe na definiranje granica
prihvatljivosti rizika i utječe na sliku koju imaju ugrožene grupe i zajed-
nice o prioritetima za postupanje s rizikom“ (Lisica, 2006.: 34). Nastankom
krizne situacije, krizni menadžment treba upravljati tijekom informacija za
ključne javnosti, posebno za medije. Komunikacija postaje veoma važan dio
implementacije odluka u praksi bilo da se informira, bilo da se promiče sig-
urno postupanje. Po završetku krizne situacije potrebno je izvršiti analizu
prethodne krizne situacije kako bi se izvukle pouke za daljnje djelovanje
organizacije. Svaka kriza zahtijeva hitne mjere i test je upravljačkih sposob-
nosti kriznog menadžmenta.
2. Izvori informacija
Razvoj medijske tehnologije promijenio je prirodu prikupljanja vijesti
i povećao pritisak na izvjestitelje od kojih se očekuje žuran izvještaj. Za
elektroničke medije je nastupilo vrijeme izvještavanja u realnom vr-
menu. Novo medijsko okružje ostavlja vrlo malo vremena za prikupljan-
je informacija o događaju i obradu vijesti pa zbog toga televizijski novi-
nari učestalije započinju svoja izvješća o nesrećama riječima „neslužbeno
doznajemo...“ „prema nepotvrđenim podatcima...“, ili „pretpostavljamo da
se radi o...“ i slično u vrijeme izbijanja krize. Za vrijeme velikih nesreća
ograničava se pristup i objava informacija s mjesta događaja te je prisutno
uljepšavanje slike stanja (Tumber, 2004.). Ograničavanjem pristupa mjestu
2 Državna uprava za zaštitu i spašavanje je izradila Procjenu ugroženosti Republike Hrvatske
od prirodnih i tehničko-tehnoloških katastrofa i velikih nesreća u svibnju 2009. godine od koje
se polazi u izradi planova pripravnosti i okupljanju snaga za djelovanje u slučaju dramatičnog
događaja i katastrofe. Ona ima zakonsku obvezu pripremanja društvene zajednice za moguće
katastrofe; vođenje i koordinaciju sa svim sudionicima zaštite i spašavanja: vatrogastva, civ-
ilne zaštite, postrojbi oružanih snaga, obalne straže, crvenog križa, gorske službe za spašavanje,
zdravstvenih ustanova, humanitarnih organizacija i drugih.
Josip Čerina
243
događaja i izvorima informacija izravno se utječe na vjerodostojnost medi-
jskog izvještavanja o nesrećama. Prema Tayloru (2009.) ključan čimbenik
za medijsko izvještavanje je mogućnost pristupa mjestu događaja jer nema
objektivnog i nepristranog izvještavanja ako se ograničava rad novinara.
Tradicionalno se ograničava pristup mjestu nesreće s ljudskim žrtvama, a to
se opravdava potrebom osiguranja neometanog rada istražitelja i zaštitom
privatnosti sudionika događaja.
Iako se općenito smatra da informativno izvještavanje na temelju infor-
macija dobivenih samo od službenih izvora „teži postati autoritativnim
diskursom“ (Deacon, 2009.: 112), u kriznim su situacijama za učinkovitost
medija najvažnije pravovremene informacije od službenih izvora. Državne
institucije zadužene za upravljanje kriznim stanjem i organizacije u krizi su
najvažniji izvor informacija. Od njih se očekuju konkretne informacije o
sigurnom postupanju s ciljem zaštite života i imovine. Najvažnije su infor-
macije za građansku sigurnost i njihova prava na zaštitu života i imovine.
Javnost očekuje pravovremene informacije o nesreći i poduzetim mjerama,
posebno su važne informacije o mogućem utjecaju krize na njih i kako pre-
ventivno djelovati. Ako na mjestu nesreće nema mjerodavne osobe za da-
vanje službenih izjava počet će razne špekulacije o svemu što se događa i
može vrlo brzo nastati nepopravljiva šteta jer će mediji prikupiti informaci-
je od drugog izvora. Način na koji organizacija reagira na kriznu situaciju
„ostavlja dugotrajan dojam na publiku“ (Rouse i Rouse, 2005.: 237). Potrebe
javnog informiranja u slučaju nesreće s ljudskim žrtvama nije moguće za-
dovoljiti bez oslanjanja medija na službene izvore informacija koji će pružiti
važne informacije o nesreći i uputiti građane na sigurno ponašanje u takvoj
situaciji.
Novinske agencije kao izvor informiranja imaju važnu ulogu u tome da
se javnost pravodobno, točno i iscrpno informira o nesrećama posebno
za one koje su udaljenije i nisu pokrivene domaćim medijima. Hrvatska
izvještajna novinska agencija (HINA) je glavni distributer informacija od
javnog značaja i prema tome ima najveću odgovornost za javno informiran-
je građana o različitim vrstama nesreća. U izvore informacija spadaju in-
formacije objavljene na internetu jer se novinari sve češće služe internetom
za traženje informacija o događaju. Internet omogućuje pristup informaci-
jama bez obzira koliko smo udaljeni od mjesta nesreće, a to znači da neki
novinari ne moraju ići na mjesto događaja kako bi dobili sliku i prikupili in-
formacije s terena. Na internet portalima objavljuju se različite informacije
i komentari. Međutim, takve informacije je potrebno provjeriti prije objave
i proširiti informacijama iz drugih izvora, primjerice izjavom mjerodavnog
stručnjaka o procjeni uzroka nesreće. Novinari se oslanjaju i na druge iz-
Josip Čerina
244
vore, prvenstveno na sudionike i očevidce događaja kako bi upotpunili
svoju priču. U nedostatku službenih izvora novinari se oslanjaju i na izjave
„komercijalnih sugovornika“. Radi se o sugovornicima koji tumače uzroke
događaja na svoj način, odnosno daju izjave za koje ne snose odgovornost.
Mediji imaju nezamijenjivu ulogu i moć u stvaranju javnog mišljenja i
promicanja sigurnijeg ponašanja. „Slike u našim glavama su slike koje su
nam najviše usađene pomoću medija i naši stavovi prema tim slikama, naša
definicija njihova značenja – naše prepoznavanje njihovih stvarnosti – ovisi
puno o onome što su mediji izabrali, ispustili, oblikovali i interpretirali“
(Watson, 2008.: 6). Može se očekivati da će se mediji ponašati odgovorno
ako se u pružanju informacija o događaju postupa na otvoren i povjerljiv
način.
3. Odnosi s medijima u praksi
Za potrebe ovog rada analizirali smo komunikaciju s medijima u slučaju tri
nesreće s ljudskim žrtvama: minski incident, vatrogasna nesreća i željeznička
nesreća. Postavili smo slijedeća radna pitanja: Je li novinarima omogućen
pristup mjestu događaja? Koji izvori informacija daju krila krizi? Na kome
je društvena odgovornost za informiranje građana o kriznom stanju? Nam-
jera je ukazati na važnost pristupa mjestu događaja i informiranju javnosti
o događaju te utvrditi postoje li indicije da bi se promjenom izvora infor-
macija i uređivačke politike moglo kvalitetnije i društveno odgovornije
izvještavati o nesrećama.
Minski incident: U blizini naselja Veljane na području Grada Benkovca u
Zadarskoj županiji 4. ožujka 2007. godine smrtno je stradao lovac u legalnom
lovištu na području koje nije minski sumnjivo, ali se nalazi u njegovoj nepo-
srednoj blizini. Poslijepodne je prijavljen njegov nestanak. Nakon višesatne i
opsežne potrage, oko 23 sata beživotno tijelo stradalog je pronađeno u polju.
Novinari će u želji za „dobrom novinarskom pričom – ekskluzivom“ odmah
izići na mjesto nesreće i početi prikupljati podatke (Sheridan Burns,
2009.). Tražit će podatke iz službenih izvora – od menadžmenta Hrvat-
skog centra za razminiranje (HCR). Kako se radi o djeladbenom području
Podružnice HCR-a Zadar, predstojnik podružnice Josip Čerina je tijekom
jutra dao kratku izjavu za medije: „Mi ćemo tijekom dana obilježiti šire
područje minske nesreće tablama upozorenja te nakon toga, terenskim ra-
dom, utvrditi možebitnu miniranost na tom području“ (vijesti na HRT-u
Josip Čerina
245
od 5.3.2007.; Slobodna Dalmacija 6.3.2007. i Zadarski list, 6.3.2007.). Dakle,
krizni menadžment treba što je moguće prije dati izjavu za medije, a  djelat-
nici za odnose s javnostima imaju zadatak osmisliti daljnju komunikaciju
za različite javnosti. „Službe bi trebale djelovati prije, za vrijeme i poslije
nesreće, održavati zanimanje građana, pridonositi boljoj obaviještenosti
građana, poticati preventivno djelovanje kako građana tako i medija te u
slučaju nesreće, biti pouzdan izvor informacija za medije. Na taj način, pri-
donijelo bi se potrebi da se na prikladan i društveno odgovoran način ana-
liziraju razlozi nesreće i djeluje preventivno da se to više ne ponovi (Čerina
i Zgrabljić, 2009.). Mediji o incidentima izvještavaju prigodno kad se do-
godi nesreća i ne raspravlja se njegova šira društvena problematika.
Vatrogasna nesreća: Prilikom gašenja dana 30. kolovoza 2007. godine u Na-
cionalnom parku Kornati, na otoku Kornat na mjestu nesreće je stradalo šest
vatrogasaca dok su njih šestorica u narednim danima podlegla teškim ozli-
jedama. Samo jedan vatrogasac je preživio ovu nesreću nakon teškog i neiz-
vjesnog liječenja.
Očekivano ponašanje vatrogastva je da po dojavi o požaru žurno krene u
akciju uz prethodno sačinjen operativni plan gašenja požara. Potrebno je
aktivirati sve komunikacijske kanale, posebno prema javnosti koja očekuje
pravodobne informacije. „Prvi dan nakon tragedije, vladala je opća inform-
ativna zbrka. Objavljene vijesti zbunjivale su čitatelje. Nitko nije mogao
biti siguran kolike su stvarne žrtve nemilog događaja“ (Perinić, 2007.: 56).
Novinari su teško dolazili do službenih informacija. Predstavnici lokalne
vlasti, župan Šibensko-kninske županije Goran Pauk i gradonačelnica Gra-
da Šibenika Nedjeljka Klarić nisu bili u mogućnosti dati izjavu za medi-
je o broju stradalih vatrogasaca jer ni oni nisu bili informirani. Zakazao
sustav javnog informiranja vatrogasne zajednice. U nedostatku službenih
informacija mediji su se oslanjali na izjave očevidaca, svjedoka nesreće,
članova obitelji stradalih i na druge izjave kako se ne bi dogodila infor-
macijska praznina. Počela su nagađanja javnosti o posljedicama vatrogasne
intervencije. Kako bi privukli pažnju na događaj, mediji preuranjeno don-
ose vijesti o tome da li je vatrogasna intervencija bila opravdana, tko je
zakazao u zapovjednom lancu, tko je odgovoran i slično. Izjave političara
ponekad mogu dodatno pogoršati kriznu situaciju kao što to učinio pred-
sjednik RH-a Stipe Mesić. Izjavom, bio je to „banalni slučaj, nitko nije tre-
bao stradati“ potaknuo je javnost na duboku sumnju na pravilnu upotrebu
vatrogasnih snaga (24 sata, 1.9.2007.). Posredstvom medija poziva se na
odgovornost osobe koje su loše pripremile i vodile akciju gašenja požara
Josip Čerina
246
na otoku Kornatu. Slijedom toga, županijskog vatrogasnog zapovjednika
Dražena Slavicu se preuranjeno istaklo kao krivca, bez prava na obranu.
Zbog nedostatka službenih informacija mediji su tražili izjave i komentare
očevidaca i javnih osoba prije službene istrage. Vijesti o stradalim vatrogas-
cima i njihovim članovima obitelji danima su bile na udarnim stranicama
tiska i u glavnim vijestima elektroničkih medija. Nakon što je službena istra-
ga završena javnost je upoznata s rezultatima istrage o uzrocima vatrogasne
nesreće. Utvrđeno je da se nesreća dogodila spletom različitih okolnosti na
koje se nije moglo utjecati, odnosno da je uzrok stradavanja vatrogasaca
eruptivni požar. Međutim, obitelji stradalih vatrogasaca još uvijek sumn-
jaju u službenu istragu, a javnost je podijeljena jer se i nadalje misli se da
se nešto skriva o uzrocima vatrogasne tragedije na otoku Kornatu. Takvom
mišljenju su doprinijeli brojni medijski izvještaji u kojima je prekršen novi-
narski kodeks (Perinić, 2007.). Novinarski kodeks jasno postavlja zahtjev o
istini, ne dopušta nezakonita i nepoštena sredstva pri prikupljanju infor-
macija, objavljivanje neutemeljenih optužbi, a nalaže poštivanje poslovne
tajne i slično. Novinarski kodeks je „referentna točka za profesiju kao cje-
linu i polje na kojem se testiraju opcije postupanja“ (Bivins, 2004.: 67).
Željeznička nesreća: Dana 24. srpnja 2009. godine, na teško pristupačnom
terenu, kod mjesta Rudine u Splitsko-dalmatinskoj županiji  došlo je do
iskliznuća nagibnog vlaka iz tračnica. Šest osoba je poginulo, a 55 ih je
teže i lakše ozlijeđeno. Zamalo se dogodila još jedna tragedija kad je istim
tračnicama stiglo pružno vozilo koje se nije moglo zaustaviti. Zahvaljujući
prisebnosti ljudi koji su pomagali unesrećenima, nije se dogodila još veća
tragedija jer su svi skočili s tračnica i tako se spasili.3
Neposredno nakon same nesreće, iz Ureda za korporativne komunikacije
HŽ Holdinga poslana je prva obavijest svim uredništvima sljedećeg sadržaja:
„Danas, 24. srpnja u 12:08 na pruzi Knin – Split, između kolodvora Labin
Dalmatinski i Kaštel Stari iz tračnica je iskočio nagibni vlak ICN 521 koji se
kretao iz Zagreba prema Splitu. Sve mjerodavne ekipe predviđene u takvim
situacijama su na terenu kako bi se utvrdili uzroci i saniralo mjesto nesreće.
Zbog te nesreće prekinut je promet na pruzi Knin - Split, a putnici će do
daljnjega biti prevoženi autobusima. O novim informacijama obavijestit
ćemo vas čim ih budemo imali.“ Novinari su izišli na mjesto nesreće, pri-
3 Prema dokumentu Procjena ugroženosti Republike Hrvatske od prirodnih i tehničko-
tehnoloških katastrofa i velikih nesreća iz 2009. godine ova nesreća ima obilježja katastrofe s
obzirom na ljudsko stradavanje i materijalnu štetu.
Josip Čerina
247
kupili su dovoljno informacija za novinarsko izvješće, ali im je nedosta-
jala izjava od člana Uprave HŽ Holdinga. Više novinara je pokušalo stu-
piti u kontakt s predsjednikom Uprave HŽ Holdinga Zoranom Popovcem,
međutim bez uspjeha. Izjavu nije dao nitko ni od članova Uprave poduzeća
HŽ Holdinga Infrastruktura u prvim satima nesreće niti tijekom sutrašnjeg
prijepodneva što je dodatno pogoršalo kriznu situaciju. Ako je organizaci-
ja odgovorna za nesreću „ona javno mora prihvatiti odgovornost“ (Fox,
2006.: 205). Javnosti se obratio ministar mora, prometa i infrastrukture
Božidar Kalmeta u Vladi RH-a nešto prije 14 sati u izvanrednim vijestima,
a premijerka Vlade RH-a Jadranka Kosor u 19:30 sati na dnevniku (HRT,
24.7.2009). Tijekom dana, Ured za korporativne komunikacije HŽ Hold-
inga odaslao je još tri pripoćenja za javnost s osnovnim informacijama o
poduzetim mjerama te su izrazili duboko žaljenje zbog teške tragedije koja
se dogodila. Nedostatak informacija o događaju na samom početku krizne
situacije od organizacije koja se našla u krizi dovelo je do informacijske
praznine koja pogoduje raznim špekulacijama od toga da je strojovođa kriv
jer je vozio prebrzo, da nagibni vlak nije redovito servisiran, da pruga nije
prilagođena za ovaj tip vlaka itd. Mediji se oslanjaju na komercijalne sugo-
vornike u tumačenju uzroka nesreće, a to dodatno pogoršava krizno komu-
niciranje. Prostor za špekulacije pokušao se suziti angažiranjem stručnjaka.
Tako je za tumačenje mogućeg uzroka nesreće pozvan Nenad Dujmović,
ekspert za željeznička vozila koji je izjavio „da nesreću ni na koji način ne
bi trebalo povezivati s tehnikom nagibnih vlakova te da je još preuranjeno
govoriti o uzrocima nesreće dok se ne ispitaju sve okolnosti“ (Jutarnji list,
26. 7. 2009.). Zbog željezničke nesreće i svih okolnosti koje su dovele do
te tragedije smijenjeni su svi članovi Uprave poduzeća HŽ Infrastruktura:
predsjednik Mijat Kurtušić te članovi Stjepan Bestijanić i Božo Cerovečki.
Prema rezultatima službene istrage uzrok nesreće je upotreba retardanta
kojim su prskane i tračnice, a to je za posljedicu imalo otkazivanje kočionog
sustava vlaka. Više osoba je bilo privedeno na saslušanje vezano za okol-
nosti koje su prethodile iskliznuću nagibnog vlaka. Među prvima su pri-
vedeni i saslušani direktor poslova ekologije i zaštite u HŽ Infrastrukturi
Ivan Medak, šef zaštite od požara HŽ-a Drago Ivanković i voditelj zaštite
od požara u splitskoj Sekciji HŽ-a Drago Rogulj te direktor tvrtke Intradea
koja je isporučila sporni retardant HŽ-u Ivan Tomašković i njegov savjetnik
Jozo Bazina. „Medak i Rogulj su osobe koje su trebale vršiti nadzor prskanja
pruge s robela. Medak tamo nije niti bio, dok je Rogulj gledao kako retard-
ant pada po šinama, a ne samo uz prugu, ali nije odreagirao. Tomašević je
nabavio retardant preko poduzeća registriranog za uvoz i izvoz, no koje
nije registrirano za protupožarnu zaštitu. Bazina je također trebao vršiti
Josip Čerina
248
nadzor kao inženjer zaštite na radu, ali nije bio na robelu“ (Jutarnji list, 29.
7. 2009.). Njih se sumnjiči da su odgovorni za željezničku nesreću.
Čekanje, zbog straha da ih mediji krivo ne predstave, dok se ne pripreme
odgovori na potencijalno najteža pitanja bilo je katastrofalno. Predsjednik
Uprave HŽ Holdinga Zoran Popovac bio je na mjestu nesreće, ali je pro-
pustio dati izjavu za medije o tome što se dogodilo i što će se poduzeti na
planu zbrinjavanja unesrećenih i putnika. Mogao je biti „viđen“ i ostaviti
dojam da je preuzeo kontrolu nad novonastalom situacijom. „Na početku
krize sadržaj informacije ne mora biti potpun, ali je važno da komunikaci-
ja u krizi započne odmah s vrha organizacije“ (Čerina i Zgrabljić Rotar,
2009.: 151). Kada dođe do krize, medije obično zanimaju odgovori na tri
pitanja: Što se dogodilo? Zašto se dogodilo? Što će se poduzeti? Ignoriranje
medija u kriznoj situaciji uvijek će se pokazati kao loše postupanje kriznog
menadžmenta. „Mediji će doći na mjesto nesreće poput najezde skakavaca
koje treba nahraniti. Ako ih ne hrani organizacija koja se nađe, bilo kako,
slučajno, u središtu krize, hranit će se iz ruku drugih. I postati duboko
sumnjičavim prema ruci koja ih očito ne hrani“ (Regester i Larkin, 2005.:
173). Ovu pogrešku rade organizacije koje su inače već u teškoj situaciji.
HŽ Holding su već nekoliko mjeseci prije toga „tresle“ afere u poslovanju i
imenovanju menadžera o kojima su mediji izvještavali, a javnost je postala
sumnjičava prema trošenju državnih sredstava.
Namjerno prikrivanje informacija je potpuno neopravdano jer će one
prije ili kasnije biti otkrivene i situacija će se dodatno pogoršati zbog
zataškavanja informacija. „Mediji će prije stvoriti javnost kada je riječ o
nečemu negativnom“ (Gregory, 2006.: 113). Zanimanje medija je izraženije
kada se vjeruje da organizacija u središtu krize ne daje dovoljno informacija
o događaju. „Kada treba izvjestiti o nekoj kriznoj situaciji, najbolje je da
odjednom kažete sve loše vijesti. To je bolje i poštenije nego iznositi ih
malo-pomalo. Isto tako, kad su iznijete sve loše vijesti, izgledno je da će
naknadnim priopćenjima prevladati dobre vijesti“ (Luecke, 2005.: 116). Na-
kon objavljivanja svega što je uzrokovalo krizno stanje i poduzimanja svih
raspoloživih mjera u cilju normalizacije stanja potrebno je nastaviti komu-
nikaciju s javnosti sve dok se ne vrati izgubljeno povjerenje.
Josip Čerina
249
Zaključak
Zajedničko za kriznu komunikaciju nakon nesreće s ljudskim žrtvama je
ista javnost. U slučaju vatrogasne i željezničke nesreće bilo je izraženo os-
lanjanje na izjave političara i tumačenje uzroka nesreće od strane drugih
sugovornika. Novinarima takve izjave najčešće služe za popunjavanje medi-
jskog prostora i senzaciju. Zbog toga treba posebnu pozornost dati pravo-
vremenom i točnom izvještavanju javnosti o događaju od strane službenih
izvora. Ključ uspješne komunikacije za vrijeme nesreće s ljudskim žrtvama
je taj da se u središte postavi organizacija kao jedini mjerodavan izvor
informacije o onome što se dogodilo, što se već poduzelo i što će se još
poduzeti u zaštiti ljudi i materijalnih dobara. Potrebno je imati pripravan
krizni stožer za male nesreće na razini pojedine organizacije ili lokalne za-
jednice, a u slučaju katastrofe nacionalni stožer za krizno upravljanje. Za
vrijeme krize u javnom sektoru se očekuje više problema jer mogu curiti
informacije zbog konkurencije političke ili stručne javnosti koja se sma-
trala boljom za određenu javnu djelatnost. Ako se dogodi nesreća u javnom
sektoru ne treba čekati da političar daje izjavu prije najodgovornije osobe iz
te tvrtke. Prostor će se suziti ukoliko krizni menadžment odmah preuzme
odgovornost za krizu i njeno rješavanje.
Nastankom krize mora se djelovati brzo, učinkovito i odgovorno kako bi se
smanjili ljudski i materijalni gubitci. Najviše pozicionirane osobe u organi-
zaciji trebaju se uputiti na mjesto nesreće kako bi preuzeli kontrolu i dali
jamstvo da će se sve poduzeti u cilju normalizacije života i rada. Novinari
nas neće uvijek razumjeti, odnosno krivo će nas ponekad shvatiti pa zbog
toga treba izbjegaveti nastup „mi“ i „oni“ već graditi saveznički odnos. Uz
dobru suradnju s medijima, kroz kvalitetan rad kriznog menadžmenta koji
će medijima pružati pouzdane i pravovremene informacije u kriznim sit-
uacijama, može se pridonijeti kvaliteti medijskog izvještavanja o nesrećama
s ljudskim žrtvama.
Literatura
Banks Erik, Catastrophic Risk: Analysis and Management, John Wiley &
Sons, Chichester, 2005.
Bivins Thomas, Mixed Media: Moral Distinctions in Advertising, Public
Relations and Journalism, Lawrence Erlbaum Associates, Mahwah, New
Jersey, 2004.
Josip Čerina
250
Bjornlund Lydie, Odnosi s medijima za predstavnike lokalne uprave: ko-
municiranjem do rezultata, Hrvatska udruga za odnose s javnošću, Zagreb,
2006.
Cottle Simon, Global Crisis Reporting: Journalism in the Global
Age,McGraw-Hill Education, Maidenhead, 2009.
Čerina Josip i Nada Zgrabljić Rotar, Communication in Crises and Media:
Press Coverage on Landmine Accidents, Medijska istraživanja, 15, 2009., 1:
143-163.
Deacon David, Nevladine organizacije i mediji, Informacije, odnosi s
javnošću i moć, Medijska istraživanja, Zagreb, 2009.
Fox Renata, Poslovna komunikacija, Hrvatska sveučilišna naklada, Zagreb,
2006.
Frame J. Davidson, Managing Risk in Organizations: A Guide for Manag-
ers, Jossey-Bass, San Francisco, 2003.
Gregory Anne, Odnosi s javnošću: planiranje i upravljanje kampanjama,
Hrvatska udruga za odnose s javnošću, Zagreb, 2006.
Lisica Darvin, Upravljanje rizicima u planiranju protuminskih akcija, Min-
istarstvo civilnih poslova, Komisija za deminiranje, Sarajevo, 2006.
Luecke Richard, Upravljanje kriznim situacijama, Zgombić i partneri, Za-
greb, 2005.
Novak Božidar, Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza
press, Zagreb, 2001.
Perinić Jadran, Krizno komuniciranje na slučaju tragedije vatrogasaca na
Kornatu, Medianali, 1, 2007.,  2: 47-66.
Poler Kovačič Melita, Novinari i njihovi izvori: uloga odnosa s medijima
pri upravljanju pristupa novinarskim objavama,  Medijska istraživanja, 11,
2005., 1: 9-31.
Regester Michael & Judy Larkin, Risk Issues and Crisis Management: A
Casebook of Best practic, Charterd Institute of Public Relations, London,
Sterling, 2005.
Rouse J. Michael i Sandra Rouse, Poslovne komunikacije: kultorološki i
strateški pristup, Masmedia, Zagreb, 2005.
Sheridan Burns Lynette, Razumjeti novinarstvo, Medijska istraživanja, Za-
greb, 2009.
Taylor M. Philip, Novinarstvo pod paljbom: izvještavanje o ratu i
međunarodnim krizama, Informacije, odnosi s javnošću i moć,  Medijska
istraživanja, Zagreb, 2009.
Tumber Howard, Prisoners of news values?: Journalists, professionalism,
and identification in times of war, Reporting war: journalism in wartime,
Routledge, London, New York, 2004.
Josip Čerina
251
Watson James, Media Communication: An Introduction to Theory and Pro-
cess, Macmillian Publishers, Houndmills, Basingstoke, Hampshire, 2008.
Sources of information on examples of accidents with
human victims
Abstract
The media is main distributors of informations of public importance, and
the organization in crisis and public institutions should be the main sources
of information. The organization which is in crisis should timely and truth-
fully inform the public about the situation and measures taken. If journal-
ists rely on other sources, such media reporting draws suspicion of the pub-
lic in the ability of crisis management to resolve the newly arisen situation.
In this paper is discussed about the relationship between the organization
in crisis and the media during three dramatic events: a mine incident, a fire
and a train accident. The analysis showed that the politicians put them-
selves in the role of the holder of communication during the fire and train
accident instead of taking it in hand by the most responsible persons of the
organization which is in crisis. The media have also been relying on other
collocutors in order to attract public attention to the event. Government
representatives should be included in problem solving, but not completely
taking responsibility for its solving, except in case when obviously the or-
ganization that is in crisis is not able to resolve it. A social responsibility of
the media and the organization in crisis is based on a common responsibil-
ity for media reporting.
Keywords: sources of information, media reporting, accident, media
relations
Josip Čerina
252
udk 351.78(4-6Eu)
Dr. sc. Saša Šegvić,
 dr. sc. Mirko Klarić, mr. sc. Zoran Šinković*
EU i izazovi civilnog kriznog
upravljanja
Sažetak
Proces sigurnosne integracije europskog prostora započet s oblikovanjem
Organizacije briselskog ugovora i kasnije ZEU, dostigao je svoj vrhunac pot-
pisom Mastrihtskog sporazuma i formuliranjem drugog stupa – zajedničke
vanjske i sigurnosne politike (ZVSP). Kriza u bivšoj Jugoslaviji ukazala je
na potrebu oblikovanja vlastitih vojnih i civilnih kapaciteta EU, radi su-
protstavljanja suvremenim ugrozama, kao što su međuetnički konflikti,
terorizam te gospodarske i ekološke krize. To je rezultiralo oblikovanjem
europske sigurnosno-obrambene politike (ESOP), unutar koje se koncem
devedesetih godina prošlog stoljeća počinju razvijati vojni i civilni kapac-
iteti za izvođenje misija kriznog upravljanja. Područje civilnog djelovanja
(upravljanja i vođenja) bilo je utvrđeno u okviru Europskog vijeća u Santa
Marii de Feiri, a uključivalo je misije vladavine prava, civilne uprave, civ-
ilne zaštite i policijske misije, kojima su kasnije pridružene još i nadzorne
misije i djelovanja u potpori posebnim predstavnicima EU. Kao jedan od
najvažnijih ciljeva i prioritetnih zadataka spomenutih misija u okviru Eu-
ropske sigurnosne strategije postaje stabilizacija prostora europskog sus-
jedstva, što je i jedan od temeljnih sigurnosnih interesa EU.
Kako će se RH uskoro naći u društvu članica EU, rad ima za cilj da prikaže
temeljne karakteristike koncepta civilnog kriznog upravljanja i obveze
članica EU, koje iz njega proizlaze, sa svim prijeporima i izazovima.

Ključne riječi: koncept civilnog kriznog upravljanja, javna uprava i krizno
upravljanje, civilne misije, financiranje kriznog upravljanja
* Prof. dr. sc. Saša Šegvić, doc. dr. sc. Mirko Klarić, mr. sc. Zoran Šinković, Pravni fakultet
Sveučilišta u Splitu
EUROPSKA UNIJA
I UPRAVLJANJE KRIZAMA
253
Uvod
Europski prostor tijekom dvadesetog stoljeća prošao je kroz izuzetno tur-
bulentno razdoblje. Uz dva velika svjetska vojna sukobljavanja, poseban
trag je ostavio period hladnog rata, koji je trajao do simboličnog pada Ber-
linskog zida. Konac II. svjetskog rata je u međunarodnoj zajednici doveo do
niza promjena. Osim promijenjene ravnoteže moći, na prostoru europskih
država se pojavila nova ugroza, ugroza prodora komunističkog utjecaj na
njegov zapadni dio. S povećavanjem ugroza došlo je do porasta sigurnosno-
obrambenih organizacija, koje su se nastojale povezati, radi boljeg suprot-
stavljanja ugrozama. Početke povezivanja na europskom prostoru bilježimo
s oblikovanjem Organizacije Briselskog sporazuma, koja se nakon  neu-
spjeha realizacije ideje o Europskoj obrambenoj zajednici, 1954. godine,
preoblikovala u EEZ. Uporedo s europskim integriranjem razvijala se i in-
tenzivna suradnja i povezivanje u okviru NATO saveza, koji je vremenom
preuzeo primarnu ulogu u očuvanju sigurnosti zapadnoeuropskih država.
Pojam sigurnosti se u periodu hladnog rata razvijao na način da je obuhva-
tio i ekonomsku sferu, koja se intenzivno razvijala u okviru EZ, a posebno u
okviru Europske političke suradnje, koja je prethodila Zajedničkoj vanjskoj
i sigurnosnoj politici (ZVSP).
Konac hladnog rata predstavljao je novu prijelomnicu unutar europskog
prostora. Nestanak jasnog neprijatelja zatresla je konceptualne temelje
saveza NATO, što je imalo za posljedicu da europske države motivira da
krenu u vođenje samostalnije i aktivnije uloge glede vlastite sigurnosti.
Mastrihtski ugovor 1992. godine predstavlja novi i značajan  korak pre-
ma snažnijem integriranju europskih država. Ugovorom je uspostavljena
struktura tri stupa europske integracije, od koji je drugi stup – ZVSP, pred-
stavljao izraz predanosti država potpisnica za zajedničkim nastupanjem na
političko-sigurnosnom planu.1 Kako EU u svojim početcima nije imala raz-
vijene strukture, koje bi omogućile samostalno nastupanje na obrambeno-
sigurnosnom planu, ZEU je našla svoje mjesto u europskom prostoru kao
obrambena dimenzija EU i njena poveznica s NATO savezom.2
Dinamična narav pojma sigurnosti, tijekom devedesetih godina prošlog
1  O značaju ZVSP vidi: Smith, Michael E., Europe’s Foreign and Security Policy: The institution-
alization and cooperation, Cambridge University Press, 2004
2 Iako se u teoriji javnog upravljanja kao jedna od tendencija u upravi spominje ograničenje pri-
nude u upravi, pokazalo se, da je, za razliku od drugih tendencija, reverzibilnost razvoja prema
ograničenju prinude u upravi izraženija nego kod drugih tendencija. Svaka kriza koja ugrožava
državu ili vlastodržac koji snaži ideološki angažman u društvu, dovodi do povećanja prinude. O
tome više u Pusić, E.: Nauka o upravi, Školska knjiga, Zagreb, 2002., str. 98. – 100.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
254
stoljeća, pokazala se u najboljoj maniri. Nedostatak jedinstvenog neprijatel-
ja omogućio je da se otkrivaju nove ugroze sigurnosti, koje su uključivale
ugroze unutardržavnih konflikata, prigušenih konflikata, ekoloških ugroza
i ugroza okoliša, ekonomskih kriza i terorističkih aktivnosti. Nekadašnja
glavna ugroza, moguća vojna invazija s Istoka, sada se premješta na druge
oblike ugroze, koje prvu crtu obrane prenose na prostor europskog susjed-
stva. EU je tako počela svoju sigurnost tražiti i izjednačavati sa sigurnošću
svoga susjedstva, a to je tražilo cjelovit pristup, odnosno usklađeno voj-
no i civilno djelovanje. Za takvo djelovanje je trebalo uspostaviti i razviti
potrebnu zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, na što je posebno uka-
zala kriza na prostorima bivše Jugoslavije.3
Amsterdamski ugovor i zaključci doneseni u Petersbergu trasiraju put pre-
ma aktivnijoj i učinkovitijoj suradnji država članica EU na planu jačanja
europske sigurnosti, posebno u njihovom uključivanju u misije kriznog up-
ravljanja radi uspostavljanja i održavanja mira.4 Takvo djelovanje, u prvom
redu, pretpostavlja usklađene postupke i zajednički odaziv država članica
EU, zbog čega su, kao rezultat više sastanaka Europskog vijeća, uspostav-
ljene stalne strukture, koje imaju za cilj da osiguraju provođenje zajedničkih
aktivnosti, čime su udareni institucionalni temelji Europske sigurnosno-
obrambene politike (ESOP). U okviru ESOP-a  EU je započela proces raz-
voja kapaciteta za provođenje širokog spektra misija kriznog upravljanja,
da bi u Helsinkiji 1999. godine konačno došlo do povezivanja civilnih i
vojnih kapaciteta.5 Sastanci u Santa Marii de Feiri i Geteborgu utvrdili su
područja civilnog djelovanja ESOP-a, koje uključuje policijske misije, ak-
tivnosti civilne zaštite, civilne uprave, misije vladavine prava, da bi kasnije
ta područja bila proširena uključivanjem nadzornih misija te misija pot-
pore posebnim predstavnicima EU. Osim aktivnosti u okviru drugog stupa
EU (ZVSP), djelovanje na civilnom području bilježimo i u okviru mehani-
zama EZ. Posebno su bile značajne aktivnosti na humanitarnom planu, na
području civilne zaštite, provođenju promatračkih misija, te brojne akcije
3 O sigurnosnim izazovima, pred kojima se našla EU devedesetih godina prošlog stoljeća, vidi:
Grizold, A., Evropska varnost, Ljubljana, Fakulteta za družbene vede, 1999; Eliassen, Kjell A., (ur.),
Foreign and Security Policy  in the European Union, London itn.: Sage Publications, 1998., pp. 1-8.
4 Vidi: Petersberg Declaration na: http://www.weu.int/documents/920619peten.pdf
5 O razlozima uspostave, ulozi, značaju i postignutim rezultatima vidi: ESDP:an Overview,Paris,
EU Institute for Security Studies, 2002., na http://www.iss-eu.org/esdp.pdf, i Lindstrom, Gustav
et al., ESDP:From Cologne to Berlin and beyond:Operations-Institutions-Capabilities, Paris, EU
Institute for Security Studies, 2007., na:http://www.iss-eu-org/activ/content/berlin09.pdf
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
255
financiranja i pružanja dugoročne pomoći, koje pomažu u uspostavi
dugotrajnog mira.6
Sve radnje, aktivnosti i mjere, koje su bile usmjerene na uspostavu struk-
tura i kapaciteta, u okviru drugog stupa EU, dobile su svoj konačni epi-
log donošenjem Europske sigurnosne strategije, kojom su 2003. godine
utvrđene temeljne ugroze EU, pri čemu se kao imperativ nameće sigurnost
europskog susjedstva i naglašava nužnost usklađenog pristupa svih stupova
EU i uporaba civilnih i vojnih sredstava.7
1. Civilno krizno upravljanje u EU
Ekonomska i politička suradnja zapadnoeuropskih država, koja je započela
potpisom Rimskog ugovora 1947. godine, kao normativnog temelja EEZ, i
kasnije suvremene EU, dosegla je vrh potpisom Mastrihtskog ugovora i ob-
likovanjem drugog stupa - Zajedničke vanjske i sigurnosne politike. Proces
reformi vanjskog djelovanja pratila je transformacija procjene sigurnosti
i pojava novih ugroza, koje su prijetile EU. Širenjem Unije i otvaranjem
vrata novim državama članicama EU se približila regijama koje opterećuju
političke, humanitarne i gospodarske krize, te primireni ili aktivni konf-
likti, čime se stvarala svijest o velikom značaju nevojnih aktivnosti radi us-
postave ili održavanja mira i stabilnosti. Tako se uz vojni aspekt rješavanja
konflikata, sve više javljala potreba za jačanjem civilnih kapaciteta koji su
trebali odgovoriti na niz izazova od policijskih misija i vladavine prava, civ-
ilne uprave i civilne zaštite, do nadzornih misija i humanitarnih akcija. U
tom smislu, počeo se formulirati koncept civilnog kriznog upravljanja. Za
razliku od vojnog kriznog upravljanja, civilno krizno upravljanje je manje
precizno definirano, jer obuhvaća puno veći raspon politika, instrumena-
6 Ovdje valja napomenuti kako se početna vojna i policijska prinuda, zasnovana na primjeni
fizičke prisile kao gotovo jedine metode djelovanja, postupno širila, mijenjala i rasla. Uz vojsku
i policiju, razvili su se i drugi klasični resori državne uprave, s nenasilnim metodama, te zamci
javnih službi. Zatim se razvija i sustav javnih službi tijekom druge polovice i potkraj devetnaestog
stoljeća. S razvojem institucija socijalne države, kao i pod utjecajem novog javnog menadžmenta,
javna se uprava toliko diferencirala, razgranala i na više načina povezala s nedržavnim, civilnim
ili privatnim sektorom, da se počinje govoriti o javnom sektoru. O tome više u Koprić, I.: Građani
i uprava, u Koprić, I.(ur.):Javna uprava. Nastavni materijali, Društveno veleučilište u Zagrebu i
Pravni fakultet u Zagrebu, Zagreb, 2006., str. 19. – 23.
7 Vidi: A Secure Europe in a Better World, European Security Strategy na: http://www consilium.
europa.eu/uedosc/cmsUpload/78367.pdf
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
256
ta i aktivnosti, te uključuje osim međuvladinog stupa EU – ZVSP i onaj
EZ.8 Odsutnost precizne definicije pojma rezultat je, s jedne strane, ne-
preciznog utvrđivanja opsega aktivnosti, koje se izvode u okviru pojmova
civilno održavanje mira (civilian peacekeeping) i civilne izgradnje mira
(civilian peacebuilding), i s druge strane, institucionalne podjele instrume-
nata civilnog kriznog upravljanja i nadležnosti, koje među sobom dijele
Vijeće EU i Europska komisija.9 Ipak, kako je institut civilnog kriznog up-
ravljanja, s vremenom, počeo biti sve više primjenjivan u praksi, danas se
može pod tim pojmom podrazumijevati intervencija nevojnog osoblja u
nasilnu ili nenasilnu krizu s namjerom sprječavanja daljnje eskalacije krize
i pospješivanja razrješenja, odnosno intervencija u (humanitarnoj) krizi
koja ugrožava ili se odvija u državi, regiji ili društvu kao posljedica kon-
flikta ili ekološke katastrofe.10 U različitim stupnjevima konflikata prim-
jenjuju se civilni ili vojni kapaciteti, s time da se civilno krizno upravljanje
usredotočuje na policijske djelatnosti, civilnu zaštitu, jačanje vladavine
prava, zadatke civilne uprave i humanitarne aktivnosti. U najopćenitijem
smislu civilno krizno upravljanje određujemo kao instrument ili politiku
namijenjenu upravljanju krizama nevojne prirode.
1.1. Razvoj koncepta civilnog kriznog upravljanja
Proces razvoja civilnih kapaciteta započeo je na prijelazu stoljeća sjednicom
Europskog vijeća u Santa Maria de Feiri definiranjem prioritetnih područja
djelovanja, kao što su policijske djelatnosti, misije vladavine prava, misi-
je civilne uprave i civilne zaštite, kojima su kasnije pridodate i nadzorne
misije te potpora posebnim predstavnicima Unije. Države članice su prvih
godina razvoja koncepta civilnog kriznog upravljanja EU iskazale pozitivnu
političku volju, pri čemu su do 2004. godine, osiguravši odziv više od 12000
stručnjaka – dragovoljaca, ne samo postigle, već i premašile postavljene
ciljeve. U tom periodu EU je napravila i prvi aktivni pozitivni pomak na
području civilnog kriznog upravljanja provođenjem misije EUPM u Bosni i
8 O prijeporima glede utvrđivanja pojma – civilno krizno upravljanje – tijekom posljednjeg
desetljeća bavilo se niz autora i analitičara EU. Vidi npr.,: Nowak Agnieszka (ur.), Civilian crisis
management:The EU way, Paris, European Union Institut for Security Studies, 2006., pp. 15-36.,
na: http://www.iss-eu.org/chaillot/chai90.pdf., Gourlay, Catriona, Civil-Civil Coordination in EU
crisis management, pp.103-119., u: Nowak, A. (ur), op. cit., i: Khol, Radek, Civil-Military Coordi-
nation in EU crisis management, pp. 123-136., u: Nowak, A. (ur), op. cit.
9 Nowak, A., op. cit. pp.10.
10 isto, pp. 16.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
257
Hercegovini. Uz svu dobru volju i pozitivan stav država članica, glede misija
civilnog kriznog upravljanja, pojavile su se dileme u svezi praktične sposob-
nosti razmještaja civilnih stručnjaka, mogućnosti njihovog uzdržavanja na
području djelovanja, a javila se i potreba formiranja i razvoja civilnih ka-
paciteta koji se mogu brzo angažirati i razmjestiti, te koji će biti prilagođeni
stvarnim kriznim potrebama, radi postizanja najučinkovitijih  rezultata.
Razvoj koncepta civilnog kriznog upravljanja nastavlja se donošenjem Ak-
cijskog plana civilnih aspekata kriznog upravljanja,11 i posebno, usvajanjem
razvojnog dokumenta Civilian Headline Goa 2008.,12 2004. godine, kojim se,
u skladu s Europskom sigurnosnom strategijom, posebno naglašava značaj
preventivnog i usklađenog djelovanja kako vojnih i civilnih elemenata, tako
i, posebno, između Zajedničke vanjske i sigurnosne politike EU i EZ.13  Radi
osiguravanja brzog odgovora i akcije, koji bi sprječavali daljnju eskalaciju
krize, u skladu s navedenim dokumentima započet je proces formiranja
Civilnih grupa za reakciju na krize. Te grupe su trebale pružiti pomoć u
formuliranju aktivnosti koje je potrebno poduzimati u pojedinoj kriznoj
situaciji, kao i u procesu učinkovitog planiranja akcija, a bile bi angažirane
i u potpori civilnim misijama.
11 Action Plan for Civilian Aspects of ESDP, 17-18. 06. 2004, vidi na:www.consilium.eu/cmsUp-
load/Action%20Plan%20for%20Civilian%20Aspects%20of%20ESDP.pdf
12 O značaju dokumenta vidi: Lindstrom, Gustav, The Headline Goal 8, Paris, EU Institute for
Security Studies, 2007., dostupno na:www.iss-eu.org/esdp/05-gl.pdf.
13 Europska sigurnosna strategija, donesena 2003. godine, pretpostavlja sveobuhvatan pristup k
izvođenju misija kriznog upravljanja. Usklađenost (civilnih i vojnih) postupaka i mjera, a poseb-
no međuinstitucionalna koordinacija, neophodna je u svim fazama misije od prikupljanja in-
formacija, planiranja, oblikovanja strateško-političkih koncepata do neposredne implementacije
planova. Na žalost, postojeća struktura stupova EU nije najprimjerenija za usklađenu reakciju
na krize. U okviru reakcije na pojedine krize javlja se utjecaj brojnih područja politike (vojne,
ekonomske, humanitarne), od kojih neke spadaju u prvi stupa a neke u drugi, i u isključivoj su
nadležnosti Vijeća EU ili EZ. Na stupanj usklađenog djelovanja utječe i činjenica da su za izgrad-
nju mira nadležni i Vijeće EU, ali i Europska komisija, kao što su područja civilne zaštite, vladavi-
na prava i reforma sigurnosnog sustava. Jedna vrsta razdvojenosti djelovanja otežava usklađeni
pristup, a javlja se i određeni stupanj konkurencije između tih institucija. Tako Europska komisija
iskazuje svoju sposobnost bržim odlučivanjem i iskustvom na području planiranja, provođenja
dugoročnih mjera i promatračkih misija, a Vijeće EU inzistira na činjenici da je vođenje misija
u isključivoj nadležnosti te institucije, odnosno da su odlučivanje i nadzor misija u nadležnosti
država članica, jer se time osigurava međuvladin nadzor nad vanjskopolitičkim aktivnostima sa
sigurnosnim implikacijama. Neprecizna podjela nadležnosti se posebno ispoljava u fazi planiran-
ja misije, što se neminovno ispoljava u fazi implementacije. Vidi o tome npr. Europska komisija,
Reform of the Management of External Assistance, na:
www.ec.europa.eu/external_relations/reform/intro/ip04_1151.htm; Europska komisija, The Com-
munity mechanism for civil protection, na:
www.ec.europa.eu/environment/civil/prote/mechanism.hmt, ili: European political cooperation,
na: www.europa.eu/scadplus/glossary/european_political_cooperation_en.htm
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
258
U narednim godinama, sve do naših dana, traje permanentni proces razvoja
civilnih kapaciteta, koji je trajno aktualan i traži snažniji i veći angažman,
posebno u svezi s pronalaženjem potrebnog kadra na području pravosuđa
i kaznenog sustava.14 Bez obzira na izneseno, o stvarnoj i značajnoj ulozi
civilnih aktivnosti EU na području kriznog upravljanja dovoljno govori
činjenica da se u većini dosadašnjih misija u okviru ESOP-a,15  civilne ili
vojno-civilne prirode, uloga civilnih aktivnosti, na temelju okvira i zadataka
koji su postavljeni Europskom sigurnosnom strategijom, širi na područje pre-
ventivnog djelovanja. U skladu s tim, možemo zaključiti da civilno djelovanje
EU, u okviru vanjske politike EU nema sekundarnu ulogu, ili ulogu potpore
vojnim akcijama (kao npr. u misijama NATO saveza!), već se vojne aktivnosti
stavljaju u ulogu potpore civilnim aktivnostima. Činjenica da je EU angažirana
u većem broju mirovnih misija samo dokazuje njenu sposobnost za djelovanje
na području ˝meke strategije˝. Isto tako, zadaci civilnih stručnjaka na području
policijskih djelatnosti (mentorskih ili izvršnih), uspostavljanja vladavine prava
ili civilne uprave ukazali su da iste značajno pomažu u širenju demokratskih
procesa i dugoročnoj izgradnji mira na nestabilnim područjima. Na temelju
dosadašnjih iskustava, glede civilnog kriznog upravljanja, može se zaključiti da
su sve misije bile legalne i legitimne, jer su se, i još uvijek se izvode u skladu s
mandatom VS OUN i na temelju Zajedničkih zaključaka država članica zastu-
pljenih u Vijeću EU, i ono što je posebno važno, sve te misije su se provodile, ili
se još uvijek provode na zahtjev ili uz pristanak država ugroženih političkom,
gospodarskom ili humanitarnom krizom. Dosadašnje civilne misije EU pred-
stavljaju aktivnu komponentu ESOP pri suočavanju s kompleksnim zadaćama
civilnog kriznog upravljanja, pri čemu treba posebno naglasiti, one značajno
pomažu međunarodnoj stabilnosti i sigurnosti,  uspostavom demokratskih
institucija i procesa. Također, iz dosadašnjeg iskustva može se zaključiti da
su za trajno poboljšanje kriznih situacija potrebne dugoročne mjere, jer su
pitanja uspostave demokracije, vladavine prava i poštivanje ljudskih prava pro-
cesi, koji se ne mogu ostvariti ˝preko noći˝. S obzirom na to, civilne misije
ESOP-a (većinom kratkotrajne) se moraju shvaćati isključivo kao dio šireg
vanjskopolitičkog djelovanja EU. U tom smislu EU je, radi postizanja bolje
učinkovitosti pristupila i preoblikovanju financijskih mehanizama donijevši
plan financiranja za period od 2007. do 2013. godine.16
14 Tome je svoj doprinos dala i revizija Europske sigurnosne politike, 2008. godine, koja uz
postojeće utvrđuje i nove prijetnje kao npr.: cyber sigurnost, Energetsku sigurnost, klimatske
promjene i piratstvo.
15 Trenutno je u tijeku 12 ESOP misija širom svijeta, od ukupno 23 koliko je do sada aktivirano.
Najveće i najsloženije misije su one na Kosovu (EULEX-European Union Rule of Law), Iraku (Eu-
ropean Union Rule of Law Mission) i u Afganistanu (EUPOL-European Union Police Mission).
Podaci o tim i drugim misijama dostupno na:www.consilium.europa.eu/uedosc/cms
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
259
1.2. Područje civilnog kriznog upravljanja
1.2.1. Policijska djelatnost
U okviru sveukupnih aktivnosti civilnog kriznog upravljanja policijska
djelatnost, u dosadašnjem periodu, ima vodeću ulogu. Na zasjedanju Eu-
ropskog vijeća u Santa Maria de Feiri utvrđeno je da je za učinkovitu reali-
zaciju ove vrste djelatnosti potrebno osigurati 5000 policajaca, koji bi bili
stalno spremni za upućivanje u međunarodne policijske misije, od kojih bi
1000 policajaca bilo spremno za angažman u roku od 30 dana. Upućivanje
svojih policijskih službenika svaka država bi provodila na dragovoljnoj os-
novi i u okviru vlastitih mogućnosti, pri tome vodeći računa o njihovom
znanju, vještinama i obučenosti. Studija, koja je bila osnova za donošenje
odluka na tom zasjedanju, utvrdila je glavne ciljeve slanja i razmještanja
policijskih snaga. Tako, osim općih zadataka osposobljavanja, savjetovanja,
promatranja i izvršnih aktivnosti, policijske snage, kao vrlo mobilne pos-
trojbe, trebaju osigurati sprječavanje ili primirivanje međunarodnih kriza
u nestabilnoj regiji s ciljem uspostave reda te kao potpora lokalnim polici-
jskim snagama.17
Koncem 2000. godine, na zasjedanju Europskog vijeća u Nici, utvrđeni su
glavni koncepti uporabe policijskih snaga na način da će se one koristiti
kao potpora nacionalnim policijskim snagama ili kao zamjena nacional-
nim policijskim snagama. Potpora lokalnim policijskim snagama pred-
stavlja ključnu djelatnost u sprječavanju konflikata, kriznom upravljanju
i postkonfliktnoj stabilizaciji. U takvim misijama zadaće policijskih snaga
su obrazovanje, osposobljavanje, asistencija, nadzor te savjetovanje loka-
lnim policijskim snagama s ciljem poboljšavanja njihove učinkovitosti u
skladu s međunarodnim standardima.18 U okviru zamjene nacionalnih
policijskih snaga međunarodni kontigent obavlja cjelokupan spektar djelat-
nosti lokalnih policijskih snaga (izvršne djelatnosti) na području gdje su
takve snage uništene ili su neučinkovite. U ovom slučaju policijske snage
16  Communication from the Commission to the Council and the European Parliament On the
Instruments for External Assistance under the Future Financial Perspective 2007/2013. od 29.09.
2004.
17 Vidi o zadaćama i namjeni policijskih snaga za civilno krizno upravljanje, utvrđenim u Santa
Maria de Fieri u: Rutten, Maartje, From St-Malo to Nice, European defence core documents,
Chaillot paper 47., Paris, Institute for Security Studies, Western European Union, 2001., pp. 137.,
dostupno na:  www.iss-eu.org/chaillot/chai47e.pdf
18 Jedno od najznačajnijih područja obrazovanja i osposobljavanja nacionalnih policijskih snaga
je poštivanje ljudskih prava i sloboda.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
260
moraju onemogućiti djelovanje vojnih snaga radi uspostave općeg mira i
održavanje reda.19
U Geteborgu, 2001. godine, usvojen je Policijski akcijski plan koji je naglasio
potrebu planiranja na političko-strateškoj razini, interoperabilnost polici-
jskih snaga, sposobnost brzog osnivanja operativnog stožera i sposobnost
formiranja tzv. Integriranih policijskih snaga.20 Integrirane snage su tre-
bale biti korištene u područjima sa slabim sigurnosnim institucijama i ve-
likim civilno-sigurnosnom problemima. Koncem 2001. godine je održana
prva konferencija o policijskim kapacitetima Unije i donesena je deklar-
acija kojom se pozivaju sve države članice za osposobljavanje i pripremu
policijskih službenika radi osiguravanja ciljeva utvrđenih u Santa Maria de
Feiri. U konačnici ti su ciljevi bili ostvareni određivanjem 5761 policijskih
službenika za policijske misije.
2004. godine se na prijedlog Francuske, Italije, Španjolske, Portugala i
Nizozemske pristupilo formiranju Europske žandarmerije (European Gen-
darmerie Force), kao policijske postrojbe s vojničkim statusom. Zamišljena
je kao komplementarno sredstvo unutar civilnog kriznog upravljanja,
pripremljeno za izvođenje operacija EVOP. To je bio rezultat dotadašnjih
iskustava na kriznim područjima, jer je EU trebala uz vojnu intervenciju
trebala osigurati i javnu sigurnost.21
19 Rutten, m., op. cit., pp. 187.
20 Takve snage su bile predlagane već u Santa Maria de Feiri kao ˝brzo razmještene, prilagodljive
i interoperabilne snage, sposobne da izvršavaju zadaće uspostave mira u nestabilnom području˝.
Vidi: Rutten, M., op. cit., str. 41-42.
21 Europsku žandarmeriju čini stalni sastav od 800 ljudi, iz zemlje koja te godine ima
zapovjedništvo nad tim postrojbama i u svojoj zemlji, spremnih za operacije u roku od 30 dana,
kojima se može naknadno priključiti još 2300 pripadnika, deklariranih u okviru Helsinškog kata-
loga. One se angažiraju za vrijeme ili neposredno nakon konflikta, pod vojnim ili policijskim
zapovjedništvom, s ciljem uspostave javnog reda, istraživanja kriminalnih djelatnosti, prikupl-
janja informacija i posredovanja između vojnih i policijskih snaga. Europskom žandarmerijom
zapovijeda Zapovjednik europske žandarmerije, a uz njega sudjelujuće države određuju opera-
tivnog zapovjednika u konkretnoj misiji. Srpnja 2006. godine Europska žandarmerija je postala
operativna. Vidi o tome šire u: Grizold, A., Oblikovanje skupne europske obrambe, Zbornik o
Europskoj uniji, Ljubljana, Fakulteta za družbene vede, 2007., str. 764-766.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
261
1.2.2. Vladavina prava
U Santa Maria de Feiri, uz bok policijskim djelatnostima bila je postavljena
i djelatnost uspostave vladavine prava. Misije vladavine prava uključuju
ponovnu uspostavu kaznenog i pravosudnog sustava, kao uvjet za uspješno
provođenje policijskih djelatnosti. Za tu zadaću EU je trebala usvojiti mjer-
ila za selekciju i pripremu potrebnog broja pravosudnih stručnjaka te us-
postavu kataloga 200 pravosudnih stručnjaka.22
Na skupu u Geteborgu Europsko vijeće je uz Policijski akcijski plan utvrdilo
i temeljne ciljeve misija vladavine prava. Tako bi zadaci u okviru supstituci-
je i potpore trebali uključivati i jačanje lokalnih institucija preko osposo-
bljavanja , nadzora ili provođenja izvršnih naloga. Također je odlučeno da
se osnuju pravosudne grupe za brzi odziv, koje bi mogle biti angažirane u
roku od 30 dana. Te grupe bi imale zadatak da osiguraju prethodne pret-
postavke za provođenje misija vladavine prava.23 U Brislu, 2002. godine na
konferenciji su se države članice dogovorile da bi trebalo osnovati kata-
log od 282 stručnjaka za pravosuđe, od kojih bi 60 bilo stalno na raspo-
laganju za brzo angažiranje. Na istoj konferencije je prihvaćen i koncept
misija vladavine prava koji je trebao razdvojiti misije vladavine prava od
misija promjene-nadogradnje pravosudnog sustava u situacijama gdje pra-
vosudne institucije ne postoje ili su u procesu nestajanja.24 Na konferenciji
2004. godine utvrđeno je da su države članice stavile na raspolaganje EU
631 pravosudnog stručnjaka. 2005. godine EU je prvi put angažirala svoje
pravosudne stručnjake u misiji EUJUST LEX u Iraku, s ciljem potpore loka-
lnom pravosudnom sustavu.25
22 Zaključci Europskog vijeća u Geteborgu naglasili su značaj uključivanja i nevladinih stručnjaka
iz područja pravosuđa.
23 Rutten, M., op. cit., pp. 46.
24 Nowak, A., op. cit. pp. 21.
25 EU Rule-of-law Mission for Iraq, vidi na: www.consilium.europa.eu/uedosc/cmsUpload/Iraq_
Rule_of_Law-Rev2.pdf.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
262
1.2.3. Civilna uprava
O okviru socijalnih, etničkih i političkih kompleksnih konflikata poseb-
no mjesto zauzima civilna uprava, jer takvi konflikti zahtijevaju usklađen
pristup ne samo policijskih i pravosudnih djelatnosti, već i stabilizaciju ad-
ministrativnih organa i njihovih aktivnosti.  U misije civilne uprave u tran-
zicijske države s nerazvijenim sustavima državne uprave, prema odlukama
u Santa Maria de Feiri, trebali bi se slati upravni službenici država članica
s ciljem osposobljavanja lokalnih službenika kako bi se uspostavio up-
ravni sustav i njegovo vođenje i upravljanje prepustilo lokalnim državnim
službenicima. Za razliku od policijskog djelovanja i uspostave vladavine
prava, problematika civilne uprave je bila na marginama konferencije u
Geteborgu, gdje je samo utvrđeno da bi se trebao osnovati katalog državnih
službenika iz uprave koji bi bili spremni provoditi misije širokog spektra na
području legalizacije i registracije vlasništva, provođenja izbora, porezne
politike, socijalne i zdravstvene zaštite te izgradnja potrebne infrastrukture
upravnog sustava.26 Misije civilne uprave bi trebale uključivati i djelatnosti
i pristup  EZ, kao na primjer uporabu Mehanizma brzog odziva.27 U ok-
viru konkretne misije predviđena je uspostava niza organa i agencija koje
bi privremeno provodile dnevne upravne postupke i aktivnosti. Takva vrsta
misije civilnog kriznog upravljanja može biti i rezultat mandata Vijeća sig-
urnosti OUN ili kao odziv na zamolbu lokalnih vlasti.28
26 Dakle, ovdje bi reforma upravnih službi bila provođenja sukladno suvremenim upravnim
doktrinama, kao što su novi javni menadžment (new public management) i dobra uprava (good
governance). O navedenim konceptima više u Lozina, D. – Klarić, M.: Nova javna uprava, Pravni
fakultet u Splitu, Split, 2003., str. 22. 38. i Koprić, I.: Reforma javne uprave u Hrvatskoj: okviri,
iskustva i perspektive, Koprić, I.(ur.): Javna uprava. Nastavni materijali, Društveno veleučilište u
Zagrebu i Pravni fakultet u Zagrebu, Zagreb, 2006., str. 354. – 355.
27  Rutten, M., op. cit., pp. 48.
28 Kao preteča aktivnostima civilne uprave, u okviru civilnog kriznog upravljanja, bila je misi-
ja pokrenuta 1994. godine na temelju odluke Vijeća EU o pružanju potpore gradu Mostaru u
rješavanju posljedica međuetničkih sukoba u prethodnom periodu, prvenstveno preko tehničko-
ekonomske obnove i političkog i socijalnog ujedinjavanja. Među ciljevima u dvogodišnjem razdo-
blju bila je uspostava zajedničkih policijskih snaga. Na žalost, očekivanja se nisu tada ostvarila jer
su razjedinjenost i narušen suživot ostavili predubokog traga. Tome je pripomoglo i neusklađeno
djelovanje EU i ZEU. Misija se završila relativno neuspješno, posebno zbog nedostatka instrume-
nata prisile i pomanjkanja analitičnog pristupa planiranja misije. Vidi: Kjell A. Eliassen (ur.), For-
eign and Security Policy in the European Union, London itn.: Sage Publications, 1998., pp. 55.-56.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
263
1.2.4. Civilna zaštita
Područje najvećeg prijepora, odnosno najvećeg protivljenja, u proteklom
periodu bila je civilna zaštita. Među prvim pitanjima javilo se dvoumljenje
o tome da li civilna zaštita predstavlja zasebno područje civilnog kriznog
upravljanja ili spada u djelatnost civilne uprave. Isto tako, Komisija EU pro-
tivila se razvoju civilne zaštite unutar ESOP, argumentom da su aktivnosti
civilne zaštite snažno povezane s humanitarnom pomoći, te se kao takve ne
bi trebale zasnivati na političkim odlukama, već na temelju stvarnih potre-
ba u kriznim situacijama. Unatoč početnom protivljenju, u Santa Maria de
Feiri civilna zaštita je uključena u prioritetna područja civilnog kriznog
upravljanja u okviru stupa Zajedničke vanjske i sigurnosne politike. Na zas-
jedanju Europskog vijeća u Geteborgu, u okviru zaključaka o konceptima
civilnog kriznog upravljanja, civilnoj zaštiti se utvrđuje značajna uloga u
kompleksu prirodnih ili antropogenih kriza, ne samo u okviru akcija EU,
već i onih humanitarnih akcija koje EU treba provoditi u suradnji s Ure-
dom OUN za koordinaciju humanitarnih pitanja, kao vodećim tijelom u
usklađivanju globalnih humanitarnih aktivnosti.29 Kao posebna uloga civ-
ilne zaštite utvrđena je njezina asistencija humanitarnim akterima pri us-
postavljanju uvjeta za preživljavanje pogođenog stanovništva (spašavanje,
izgradnja izbjegličkih kampova, provođenje logističke potpore i sl.).20 U
Geteborgu su tako utvrđeni sljedeći ciljevi civilne zaštite:
- formiranje 2-3 grupe po 10 stručnjaka za procjene i usklađivanje, koji
bi bili sposobni da se upute u krizno područje u roku od 3-7 sati. Za te
zadaće države članice moraju osnovati katalog 100 stručnjaka;
- formiranje interventnih postrojbi od 2000 pripadnika s mogućnošću
brzog razmještanja;
- osiguravanje potrebnih specijaliziranih sredstava za različite vrste kriza.
Posljednji ciljevi su realizirani već 2002. godine, a 2004. godine ministri
vanjskih poslova država članica su deklaracijom proglasili da su države
članice za potrebe civilne zaštite ukupno izdvojile 4988 pripadnika.
Odlukom Vijeća EU 2002. godine je osnovan Mehanizam EU za civilnu
zaštitu31 s zadaćom da kordinira aktivnosti civilne zaštite u slučajevima
29 Europska unija je u okviru nadogradnje civilnih aspekata za djelovanje u krizama, a radi
učinkovitijeg djelovanja u misijama među svoje prioritete postavila potpisivanje memorandu-
ma o razumijevanju s NATO savezom i OUN, koji bi radi izbjegavanja dupliciranja aktivnosti,
definirali nadležnosti za postupanje, poboljšali međusobnu suradnju i koordinaciju za djelovanje
u kriznim situacijama.
30 Rutten, M., op. cit., pp. 50.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
264
većih kriza. U svom radu ovom tijelu pomažu: Centar za nadzor i in-
formiranje (Monitoring and Information Centre), kao operativno središte
Mehanizma i izvršava zadaće povezivanja kadrova i sredstava s vlastima
država pogođenih krizom. Centar djeluje 24 sata dnevno, a upravljanje cen-
trom je u nadležnosti Europske komisije;  Zajednički krizni i informacijski
sustav (Common Emergency and Information System) za upozoravanje i
komuniciranje u krizama; Program osposobljavanja, kojemu je svrha inter-
operabilnog osposobljavanja kadrova civilne zaštite.32
2005. godine Europska komisija je u cilju poboljšanja djelovanja Mehaniz-
ma, odnosno Centra za nadzor i informiranje, utvrdila niz mjera, od kojih
je od posebnog značaja osnivanje Instrumenta za brzi odgovor i priprem-
ljenost, a pripremila je i prijedlog novog načina financiranja civilne zaštite
za period od 2007. do 2013. godine.
Posljednjih godina u okviru Mehanizma za civilnu zaštitu EU organizirano
je više projekata, koji se većim dijelom sredstava financiraju iz proračuna
EU (Financijski instrumenti za civilnu zaštitu), od kojih su najvažniji SERM
projekt (Concept for European Support for Evacuation, Reception and
Movement), s ciljem definiranja zajedničkog europskog pristupa za jačanje
nacionalne pomoći svojim građanima koji su pogođeni velikim nesrećama
ili katastrofama u trećim državama, te GMES projekt (Global Monitoring
for Environment and Security), kao europska inicijativa za uspostavu europ-
skih kapaciteta za promatranje Zemlje (monitoring kopna, mora, atmosfere
te odgovor na izvanredne situacije i sigurnost). Koordinaciju i upravljanje
ovim projektom provodi Europska Komisija, a koji bi trebao osigurati ko-
risnicima pouzdane i aktualne informacije prije i tijekom kriznih situacija.
Korisnici će dobijati potrebne informacije kroz sustavni monitoring.
Od svog osnivanja, pa sve do danas, Mehanizam je priskrbio pomoć na
području civilne zaštite u brojnim prirodnim i antropogenim krizama, a
samo 2005. godine je zaprimio 14 zamolbi za pomoć te proveo nadzor u 20
kriza. Te godine je, radi suočavanja s krizama, osnovan Krizni centar koji bi
u uvjetima krize trebao združiti sva značajna sredstva i kapacitete Europ-
31 U sklopu Mehanizma za civilnu zaštitu EU, uz 27 država članica sudjeluju još Norveška, Island,
Lihtenštajn i Hrvatska. The Community mechanism for civil protection, dostupno na:
www. ec.europa.eu/environment/civil/prote/mechanism.html
32  Od kad je pokrenut 2004. godine, program se kroz godine razvijao i sad uključuje 12 vrsta
tečajeva. Do danas je oko 1000 stručnjaka završilo barem jedan od tih 12 tečajeva. Tečajevi su
kombinacija teoretskih znanja i praktičnih vježbi na terenu, kako bi se polaznici, radi slanja u
misije, upoznali s međunarodnim standardima i operativnim procedurama. U 8. ciklusu pro-
grama obuke, koji se provodio tijekom 2010. godine (ciklus traje godinu dana!), obuhvaćeno je 42
tečaja. Dosadašnji program obuke ponudio je vrlo konkretne rezultate u jačanju kapaciteta EU za
djelovanje u misijama civilne zaštite.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
265
ske komisije. U skladu s tim, uloga Europske komisije na području civilne
zaštite proširila se s dobijanja nadležnosti planiranja vođenja operativnih
centara u kriznim situacijama.33
Kako je djelovanje na području civilne zaštite bilo podijeljenu u dva prva
stupa EU, Europsko vijeće je na skupu u Sevilji donijelo odluku da Vijeće
EU može samostalno odlučiti da se u intervencije koriste isključivo kapac-
iteti drugog stupa, koji su pod pravnim mandatom Ugovora o EU, odnosno
kapaciteti država članica koji su namijenjeni koordinacijskom mehanizmu
unutar Vijeća EU, a može aktivirati Mehanizam EZ za civilnu zaštitu s
ciljem usklađivanja aktivnosti i postupaka u intervenciji civilne zaštite.34
1.2.5. Nadzorne misije
Ovu vrstu djelatnosti u okviru civilnog kriznog upravljanja, osim onih koje
su ranije spomenute, čine nadzor na području razoružanja, razvojačenja
i reintegracije.35 U svezi s tim zadaćama Vijeće EU je, uz potvrdu Eu-
ropske komisije, koncem 2006. godine usvojilo Koncept EU za potporu
razoružanju, razvojačenju i ponovnoj integraciji,36 kojim se utvrđuju zadaće
civilnih djelatnosti na spomenutim područjima. Te djelatnosti su utvrđene
kao ključno područje u okviru postkonfliktne uspostave mira. Potpora EU
se provodi preko instrumenata EZ i ZVSP/ESOP u svim fazama procesa a
uključuje:
- široke pripreme za proces razoružanja, demobilizacije i ponovne integracije
(planiranje, konzultiranje, dijalog s ciljanom državom o razoružanju i
razvojačenju, pomoć pri uspostavljanju potrebnih institucija te usmjera-
vanje inancijskih sredstava);
- razoružavanje (djelovanje EU u okviru ESOP kao potpora razvojačenju i
razoružavanju može uključivati vojne, odnosno koordinirane civilno-vojne
aktivnosti, pri čemu civilno djelovanje uključuje nadzor, savjetovanje i
33
Vidi
o
tome:
International
security
information
service:
EU
Civilian
Crisis
Management:preparing
for flexible and rapid response 2006, dostupno na:
www.isis-europe.org/ftp/Downolad/ESR25-CCM%20final.pdf.
34 Rutten, M., op. cit., pp. 89-90. i Nowak, A., (ur), op. cit., pp. 23.
35 Razoružanje, demobilizacija i reintegracija se provodi u okviru intervencije s ciljem demilita-
rizacije legalnih ili paravojnih oružanih snaga. Postupak obuhvaća ponovno uključivanje bivših
pripadnika u civilno društvo preko nuđenja socijalne pomoći i drugih alternativa radi osigura-
vanja preživljavanja. Razoružanje je najčešće uključeno u širi okvir mandata OUN za izvođenje
mirovnih operacija te kao aktivnost Razvojnog programa OUN.
36 EU Concept for Support to Disarmament, Demobilisation and Reintegration 2006., dostupno
na: www.eplo.org/documents/EU_Joint_concept_DDR.pdf
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
266
transport, skladištenje ili uništavanje oružja i streljiva);
- razvojačenje (nadzor, prijam, registracija, medicinska i socijalna pomoć);
- ponovna integracija u društvo (potpora bivšim pripadnicima oružanih
skupina u smislu osiguravanja hrane, savjetovališta, izobrazbe, krediti-
ranja, pomoć pri zapošljavanju).
EU je od ranih devedesetih godina prošlog stoljeća uključena u veliki broj
programa razoružanja kroz aktivnosti EZ i bilateralnu suradnju država
članica. Pri tome se vodi temeljnim stavom Koncepta da su razoružavanje i
integracija kompleksni procesi koje se najčešće treba provoditi unutar šire
mirovne misije ili reforme sigurnosnog sektora.

1.2.6. Potpora posebnim predstavnicima
Ovo područje civilnog kriznog djelovanja EU obuhvaća mnoge djelatnosti
i može obuhvaćati odnose s javnošću, vojna ili pravna pitanja, reitegraciju
pripadnika oružanih snaga, djelatnosti povezane s nadzorom granice, uk-
lanjanje mina te reforme sigurnosnog sektora. Aktivnosti posebnog pred-
stavnika i njegovog ureda su zadnjih godina iz političko predstavničke ul-
oge prerasle u uloge operativnog karaktera.37
1.2.7. Reforma sigurnosnog sektora38
Djelovanje na području sigurnosnog sektora, u dosadašnjoj praksi, bilo
je često razapeto između instrumenata ZVSP/ESOP i EZ, radi čega se
ovo djelovanje razvijalo odvojeno pod oba stupa EU. Posljednjih godina
oba stupa su, u suradnji, razvili zasebne koncepte te ih pokušali udružiti
u zajedničkoj strategiji EU na području reformi sigurnosnog sektora. Bez
obzira na to, i dalje se javlja potreba za usklađenijim pristupom u vanjskim
djelovanjima EU na tom području, što se isto tako odnosi i na djelovanje EU/
EZ u odnosu sa državama članicama i njihovim bilateralnim ugovorima.
Koncept reforme sigurnosnog sustava obuhvaća proces promjena u državama
u kojima je razvoj otežan ili ograničen zbog nerazvijenih i slabih pravo-
37  U tom smislu, kao zoran primjer, možemo spomenutu ulogu i značaj kojega ima posebni
predstavnik EU u Bosni i Hercegovini ali, na žalost, i sve prigovore na račun te institucije EU u
toj državi!!!
38 Ovaj pojam je u više navrata pogrešno shvaćan kao aktivnost usmjerena prema izgradnji vojne
organizacije i razvoju protuterorističkih djelatnosti. Vidi o tome: Security Sector Reform:From
Concept to Practice, 2006.,  na:www.isis-europe.org/ftp/Download/SSR_implementation.pdf
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
267
sudnih i sigurnosnih institucija, što je praćeno nedostatkom demokratskog
nadzora. Reforme sigurnosnog sektora predstavljaju politički proces usm-
jeren ka promociji mira, demokratskoj vladavini i poštivanju ljudskih prava.
U okviru ove civilne krizne djelatnosti provodi se široka paleta programa
pomoći, kao što su razvoj pravne regulative i prakse u sigurnom sustavu, na-
dzor nad uništavanjem lakog naoružanja i oružja malog kalibra, promocija
civilnog nadzora nad vojskom te reforme policijske djelatnosti i pravosuđa.
Za uspjeh reformi od posebnog je značaja samo lokalno stanovništvo, jer se
polazi od toga da mjere reforme ne smiju biti nasilne, jer se radi u osnovi
o političkim procesima a ne agresivnom djelovanju. Zato, aktivnosti EU,
na ovom području, moraju biti rezultat stalnog i konstruktivnog dijaloga
s vlastima ciljne države, koje moraju aktivno biti uključene u provođenje
reformi.39
2. Financiranje  civilnog kriznog upravljanja
Proračun Europske unije je financijski instrument u kojem se iskazuju svi
prihodi i rashodi Unije. On je zapravo jedini “centralizirani” instrument
provođenja fiskalne politike na razini Europske unije.40
Pravna osnova proračunske politike proizlazi iz odredbi članaka od 310
do 325. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, a u tom kontekstu treba
također gledati članke 28. i 41. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
Proračun Europske unije je u mnogim svojim segmentima specifičan
u odnosu na “klasične” proračune suvremenih država. U usporedbi s
klasičnim nacionalnim proračunima te se razlike, prema H. Šimović,
ogledaju u sljedećim osobinama proračuna Europske unije: 1. prihodna i
rashodna strana proračuna Europske unije razlikuje se od proračuna na-
cionalnih država, 2. proračun Europske unije je relativno malen u odnosu
na veličinu gospodarstva koje pokriva, 3. strože i čvršće je reguliran, iz čega
proizlazi činjenica da je strogo uravnotežen te s tim u skladu, 4. iz njega je
izuzeto zaduživanje, ali i pozajmljivanje sredstava korisnicima proračuna.41
Proračunskim pravom (proračunom) Europske unije  ne financiraju se
samo javne potrebe vezane za održivi razvoj (konkurentnost i zaposlenost),
39  O zadaćama i ciljevima koncepta reforme sigurnosnog sektora vidi: Developing an EU Strategy
for Security Sector Reform, na:www.isis-europe.org/ftp/download/article%203%20-%20ssr.pdf
40 Podrobnije vidjeti u: Šimović, J. i drugi: Hrvatski fiskalni sustav, Narodne novine, Zagreb, 2010.,
str. 722.
41 Šimović, H., Proračun Europske unije, Financijska teorija i praksa, br. 3/05., Zagreb, 2005., str.
299.-313.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
268
upravljanje i zaštitu prirodnih resursa, građanstvo, slobodu, sigurnost i
pravdu, administraciju, kompenzaciju za nove članice, nego se  financiraju i
javne potrebe vezane za koncept civilnog kriznog upravljanja (npr. rashodi
za zaštitu granica, imigracijska politika i politika azila, vanjska i sigurnosna
politika, odnosno europska sigurnosna i obrambena politika).
Proračun Europske unije počiva na nekoliko temeljnih načela:
1) Jedinstvo - svi prihodi i rashodi zajednički se iskazuju u jedinstvenom
dokumentu.
2) Univerzalnost - temelji se na: 1. pravilu nenamjenskih prihoda koji nisu
unaprijed određeni za pojedine vrste izdataka i 2. pravilu bruto proračuna
prema kojem se evidentiraju puni iznosi svih prihoda i rashoda, bez
međusobnih prebijanja.
3) Godišnje razdoblje - proračunski iznosi odnose se na proračunsku god-
inu u trajanju od 1. siječnja do 31. prosinca. Budući da se sve veći dio ra-
shoda odnosi na višegodišnje projekte, stavke proračuna usporedno se
iskazuju na dva načina. Rashodi prema obračunskom načelu (engl. com-
mitment appropriations) predstavljaju troškove koji proizlaze iz aktivnosti
izvedenih (obračunatih, fakturiranih) tijekom financijske godine. Rashodi
prema gotovinskom načelu (engl. payment appropriations) obuhvaćaju
iznose plaćanja za aktivnosti izvedene iste godine, ali uključuju i plaćanja
po osnovi obveza iz prethodnih razdoblja, a ne uključuju iznose koji se
odnose na istu godinu i na naplatu dospijevaju kasnije.
4) Ravnoteža - planirani rashodi (prema gotovinskom načelu) trebaju biti
jednaki prihodima koji se planiraju prikupiti te godine. Nije dopušteno po-
zajmljivati sredstva za pokrivanje deficita, a proračunski suficit prenosi se
u iduće razdoblje.
5) Specifikacija - za rashode se mora navesti točna svrha kako bi se izbjegle
nedoumice pri njihovu odobravanju ili izvršenju.
6) Monetarna jedinica - od 1. siječnja 1999. iznosi se izražavaju u eurima.42
Osnovna je svrha financijske perspektive 2007.-2013. postavljanje
sedmogodišnjih političkih prioriteta i obuzdavanje ukupnog porasta ra-
shoda. To se postiže određivanjem dvostrukih plafona: (1) za ukupne ra-
shode i (2) za svaku pojedinu proračunsku glavu (engl. heading) i ne
42 Osim navedenih načela proračun  Europske unije posluje i prema drugim temeljnim načelima:
1) načelo proračunske točnosti, 2) načelo transparentnosti i 3) načelo razumnog financijskog up-
ravljanja. O načelima proračuna Europske unije podrobnije vidjeti u: Šimović, J. i Šimović, H.,
Fiskalni sustav i fiskalna politika Europske unije, Pravni fakultet Zagreb, Zagreb, 2006., str. 51.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
269
dopušta se prelijevanje sredstava iz jedne proračunske glave u drugu. U
razdoblju 2007.-2013. tri su prioriteta Europske unije:
1) Korištenje jedinstvenog tržišta za šire ciljeve održivog rasta. Sredstva za
postizanje tog cilja deinirana su u novim proračunskim glavama 1 i 2,
a tiču se konkurentnosti, kohezije te očuvanja i upravljanja prirodnim
resursima.
2) Jačanje koncepta europskog građanstva (čime se bavi proračunska glava 3).
3) Jačanje uloge Europe u svijetu u smislu preuzimanja regionalne odgo-
vornosti, promicanja održivog razvoja i doprinosa civilnoj i strateškoj
sigurnosti,  (proračunska glava 4).43
Europski parlament je 15 prosinca 2011. godine na plenarnoj sjednici u
Strasbourgu izglasao zajednički proračun Europske unije za 2011. godinu u
skladu s Lisabonskim ugovorom. Proračun iznosi 126,5 milijardi eura, i veći
je za 2,9 posto  od proračuna za 2010. godinu.
Uspoređujući javne prihode i javne rashode u proračunu Europske unije za
2010. godinu i 2011. godinu može se zaključiti: a) da  rashodi financiranja

civilnog kriznog upravljanja iznose 0,8 milijardi eura za slobodu, sigurnost
i pravdu (imigracijska politika, politika azila, zaštita granica, javno zdravs-
43 Vidjeti internet stranice: http://www.entereurope.hr/, preuzeto 15. ožujka 2011.
Tablica 1 Prikaz javnih rashoda u proračunu Europske unije za 2011. godinu
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
270
tvo i slično) odnosno da su  veći za 10,1% u odnosu na 2010. godinu, dok
rashodi za civilnu i stratešku sigurnost, vanjsku sigurnosnu i obrambenu
politiku  (rashodi Europske unije kao globalnog partnera)  iznose 7,2 mili-
jarde eura i  manji su za 7,1% u odnosu na 2010. godinu, c) rashodi održivog
razvoja – konkurentnost za rast i zaposlenost (inovacije, istraživanje,
tehnološki razvoj i slično) veći su za 11,7% u odnosu na 2010. godinu, dok
su rashodi – kohezija za rast i zaposlenost (smanjivanje razlika u stupnju i
razvoju među slabije razvijenim regijama i zemljama članicama Europske
unije) veći za 2,5% u odnosu na 2010. godinu.
Kao što je već navedeno izvori financiranja civilnog kriznog upravljanja koji
se odnose na  civilnu i stratešku sigurnost, vanjsku sigurnosnu i obrambenu
politiku Europske unije smanjeni su za 7,1% u odnosu na proračun iz 2010.
godine. S druge strane Europska komisija je 24. veljače 2011. predložila da
se iz Europskog fonda solidarnosti dodijeli Hrvatskoj 1,17 milijuna eura, a
Sloveniji 7,46 milijuna eura pomoći za pokrivanje dijela troškova sanacije
šteta od poplava iz rujna prošle godine, nakon izlijevanja rijeke Save. Re-
publika Hrvatska je već dobila blizu 4 milijuna eura za poplave iz svibnja i
lipnja prošle godine u Osječko-baranjskoj i Vukovarsko-srijemskoj županiji.
Ne treba zanemariti činjenicu da je Europska sigurnosna i obrambena
politika (ESOP, engl. European Security and Defence Policy – ESDP) sas-
tavni dio Zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP,  engl. Common
Foreign and Security Policy - CFSP). Njezino temeljno obilježje jest da
ovom politikom države članice Europske unije nastoje zauzeti zajedničko
stajalište prema najvažnijim sigurnosnim izazovima današnjice i u skladu
sa zajedničkim stajalištem djelotvorno se s tim izazovima suočiti. Ako sve
države članice Europske unije o tomu jednoglasno odluče, Europska unija
je spremna uputiti vojnu ili civilnu misiju u područje gdje je izbila kriza
kako bi spriječila eskalaciju sukoba, ili ako je za to kasno, kako bi pomogla
razriješiti nastalu sigurnosnu krizu. To se ne odnosi samo na krize u bližem
ili daljem susjedstvu Europske unije, već i na krize na udaljenim lokaci-
jama koje ne predstavljaju izravnu ugrozu sigurnosti Europske unije, što
održava namjeru Europske unije da se  afirmira kao prepoznatljiv čimbenik
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
271
međunarodne sigurnosti.44,45 Europska unija je započela  upućivati vojne i civ-
ilne misije u krizna područja jugoistočne Europe (Makedonija, BiH), a kasnije
i područja Bliskog istoka, Azije i Afrike. Civilne misije i vojne operacije Europ-
ske unije provode se s ciljem ispunjena “peterberških zadaća”  (humanitarne i
operacije spašavanja, operacije očuvanja mira, razrješavanje kriznih situacija
i operacije uspostave mira). Za njihovu provedbu Europska unija može koris-
titi sposobnosti država članica, Europske unije te za potrebe vojnih operacija
NATO-a. Do danas Europska unija je pokrenula ukupno 22 misija i operacija,
a trenutno su u tijeku 2 vojne operacije i 10 civilnih misija.46 Dugoročni cilj
politike Europske unije prema Bliskom istoku je postizanje sveobuhvatnog
mirovnog ugovora. Europska unija je imenovala posebnog izaslanika za Bliski
istok te usko surađuje sa SAD-om i Rusijom kako bi se našlo trajno političko
rješenje. Osim toga, Europska unija financira infrastrukturnu i administrativnu
potporu Palestincima te na godinu izdvaja 100 milijuna eura pomoći Agenciji
UN-a koja skrbi za palestinske izbjeglice. Pokretanjem Europske sigurnosne
i obrambene politike Europska unija započinje svoj angažman kao globalni
čimbenik ne samo u ekonomskom, nego i u sigurnosno-obrambenom smislu,
stoga bi bilo nužno izdvajati više novčanih sredstava iz proračuna Europske
unije za 2012. godinu za sigurnosnu i obrambenu politiku.
44 Vidjeti internet stranice: http://www.consilium.europa.eu/showPage.aspx?id=261&lang=en,
preuzeto 9. ožujka 2011.
45 Pravni temelj budućem razvitku ESOP-a stvoren je Ugovorom iz Maastrichta iz 1993. koji je uveo
Zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku te uključio odredbe o odgovornosti Europske unije za sva
pitanja koja se odnose na njezinu sigurnost, “uključujući eventualno formiranje zajedničke obram-
bene politike, koja s vremenom može voditi zajedničkoj obrani” (članak J.4). Ugovor je predvidio
da će Europska unija, budući da nema vlastitih vojnih mogućnosti, zatražiti od Zapadnoeuropske
unije primjenu planiranih vojnih mjera u njezino ime. Ugovor iz Amsterdama iz 1997. uvrstio je u
čl. 17 “petersberške zadaće” (engl. “Petersberg tasks”) Zapadnoeuropske unije, a to su: humanitarne
i operacije spašavanja, operacije očuvanja mira, razrješavanje kriznih situacija, operacije uspostave
mira te time osigurao pravni okvir za operativni razvoj ESOP-a. Vidjeti internet stranice: http://www.
consilium.europa.eu/showPage.aspx?id=266&lang=EN, preuzeto 15. ožujka 2011. godine.
46  Od 2005. Europska unija je započela pozivati hrvatske službene predstavnike na sastanke koji su
se održavali u sklopu ESOP-a (sastanci EU Trojke za države kandidate, sastanci Vojnog odbora EU
(EUMC) u proširenom formatu i dr.), a već 2007. Hrvatska se sa svojim policijskim predstavnicima
prvi puta uključila u jednu od ESOP-ovih misija: EUPOL u Afganistanu, čiji je cilj pomoć izgradnji
učinkovite civilne policijske službe u Afganistanu. Uslijedilo je kao sljedeći korak sudjelovanje pred-
stavnika Oružanih snaga Republike Hrvatske u operaciju EUFOR u Čadu i Srednjeafričkoj Repub-
lici (izvidnički tim i dva stožerna časnika) od listopada 2008. do ožujka 2009.  Počevši od studenog
2008. hrvatski policijski i pravosudni predstavnici uključuju se u sastav civilne misije uspostave vla-
davine prava na Kosovu EULEX, a od srpnja 2009. u prvu pomorsku vojnu operaciju koju je Eu-
ropska unija pokrenula EU NAVFOR Atalanta uz somalijske obale. Hrvatska također kontinuirano
pruža logističku podršku (korištenje pomorskih i zračnih luka te dr.) provedbi operaciji EUFOR
ALTHEA u susjednoj Bosni i Hercegovini. Vidjeti internet stranice: http://www.consilium.europa.
eu/showPage.aspx?id=266&lang=EN, preuzeto 15. ožujka 2011. godine.
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
272
Zaključak
Konac hladnog rata predstavljao je veliku prijelomnicu unutar europskog
prostora. Nestanak jasnog neprijatelja zatresla je konceptualne temelje
saveza NATO, što je imalo za posljedicu da europske države motivira da
krenu u vođenje samostalnije i aktivnije uloge glede vlastite sigurnosti.
Dinamična narav pojma sigurnosti, tijekom devedesetih godina prošlog
stoljeća, pokazala se u najboljoj maniri. Nedostatak jedinstvenog neprijatel-
ja omogućio je da se otkrivaju nove ugroze sigurnosti, koje su uključivale
ugroze unutardržavnih konflikata, prigušenih konflikata, ekoloških ugroza
i ugroza okoliša, ekonomskih kriza i terorističkih aktivnosti.
Amsterdamski ugovor i zaključci doneseni u Petersbergu trasiraju put pre-
ma aktivnijoj i učinkovitijoj suradnji država članica EU na planu jačanja
europske sigurnosti, posebno u njihovom uključivanju u misije kriznog up-
ravljanja radi uspostavljanja i održavanja mira. Takvo djelovanje, u prvom
redu, pretpostavlja usklađene postupke i zajednički odaziv država članica
EU, zbog čega su, kao rezultat više sastanaka Europskog vijeća, uspostav-
ljene stalne strukture, koje imaju za cilj da osiguraju provođenje zajedničkih
aktivnosti, čime su udareni institucionalni temelji Europske sigurnosno-
obrambene politike (ESOP). U okviru ESOP-a  EU je započela proces raz-
voja kapaciteta za provođenje širokog spektra misija kriznog upravljanja,
da bi u Helsinkiji 1999. godine konačno došlo do povezivanja civilnih i
vojnih kapaciteta. Sastanci u Santa Marii de Feiri i Geteborgu utvrdili su
područja civilnog djelovanja ESOP-a, koje uključuje policijske misije, ak-
tivnosti civilne zaštite, civilne uprave, misije vladavine prava, da bi kasnije
ta područja bila proširena uključivanjem nadzornih misija te misija pot-
pore posebnim predstavnicima EU. Osim aktivnosti u okviru drugog stupa
EU (ZVSP), djelovanje na civilnom području bilježimo i u okviru meha-
nizama EZ. Posebno su bile značajne aktivnosti na humanitarnom planu,
na području civilne zaštite, provođenju promatračkih misija, te brojne ak-
cije financiranja i pružanja dugoročne pomoći, koje pomažu u uspostavi
dugotrajnog mira.
Širenjem Unije i otvaranjem vrata novim državama članicama EU se
približila regijama koje opterećuju političke, humanitarne i gospodarske
krize, te primireni ili aktivni konflikti, čime se stvarala svijest o velikom
značaju nevojnih aktivnosti radi uspostave ili održavanja mira i stabilnosti.
Tako se uz vojni aspekt rješavanja konflikata, sve više javljala potreba za
jačanjem civilnih kapaciteta koji su trebali odgovoriti na niz izazova od
policijskih misija i vladavine prava, civilne uprave i civilne zaštite, do na-
dzornih misija i humanitarnih akcija. U tom smislu, počeo se formulirati
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
273
koncept civilnog kriznog upravljanja.
Proces razvoja civilnih kapaciteta započeo je na prijelazu stoljeća sjednicom
Europskog vijeća u Santa Maria de Feiri definiranjem prioritetnih područja
djelovanja, kao što su policijske djelatnosti, misije vladavine prava, misi-
je civilne uprave i civilne zaštite, kojima su kasnije pridodate i nadzorne
misije te potpora posebnim predstavnicima Unije. Države članice su prvih
godina razvoja koncepta civilnog kriznog upravljanja EU iskazale pozitivnu
političku volju, pri čemu su do 2004. godine, osiguravši odziv više od 12000
stručnjaka – dragovoljaca, ne samo postigle, već i premašile postavljene
ciljeve. U tom periodu EU je napravila i prvi aktivni pozitivni pomak na
području civilnog kriznog upravljanja provođenjem misije EUPM u Bosni i
Hercegovini. Uz svu dobru volju i pozitivan stav država članica, glede misija
civilnog kriznog upravljanja, pojavile su se dileme u svezi praktične sposob-
nosti razmještaja civilnih stručnjaka, mogućnosti njihovog uzdržavanja na
području djelovanja, a javila se i potreba formiranja i razvoja civilnih ka-
paciteta koji se mogu brzo angažirati i razmjestiti, te koji će biti prilagođeni
stvarnim kriznim potrebama, radi postizanja najučinkovitijih  rezultata. U
narednim godinama, sve do naših dana, traje permanentni proces razvoja
civilnih kapaciteta, koji je trajno aktualan i traži snažniji i veći angažman,
posebno u svezi s pronalaženjem potrebnog kadra na području pravosuđa
i kaznenog sustava. Bez obzira na izneseno, o stvarnoj i značajnoj ulozi
civilnih aktivnosti EU na području kriznog upravljanja dovoljno govori
činjenica da se u većini dosadašnjih misija u okviru ESOP-a, civilne ili vo-
jno-civilne prirode, uloga civilnih aktivnosti, na temelju okvira i zadataka
koji su postavljeni Europskom sigurnosnom strategijom, širi na područje
preventivnog djelovanja. U skladu s tim, možemo zaključiti da civilno
djelovanje EU, u okviru vanjske politike EU nema sekundarnu ulogu, ili
ulogu potpore vojnim akcijama (kao npr. u misijama NATO saveza!), već se
vojne aktivnosti stavljaju u ulogu potpore civilnim aktivnostima. Činjenica
da je EU angažirana u većem broju mirovnih misija samo dokazuje njenu
sposobnost za djelovanje na području ˝meke strategije˝. Isto tako, zada-
ci civilnih stručnjaka na području policijskih djelatnosti (mentorskih ili
izvršnih), uspostavljanja vladavine prava ili civilne uprave ukazali su da iste
značajno pomažu u širenju demokratskih procesa i dugoročnoj izgradnji
mira na nestabilnim područjima. Na temelju dosadašnjih iskustava, glede
civilnog kriznog upravljanja, može se zaključiti da su sve misije bile legalne
i legitimne, jer su se, i još uvijek se izvode u skladu s mandatom VS OUN
i na temelju Zajedničkih zaključaka država članica zastupljenih u Vijeću
EU, i ono što je posebno važno, sve te misije su se provodile, ili se još uvijek
provode na zahtjev ili uz pristanak država ugroženih političkom, gospodar-
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
274
skom ili humanitarnom krizom. Dosadašnje civilne misije EU predstavljaju
aktivnu komponentu ESOP pri suočavanju s kompleksnim zadaćama civ-
ilnog kriznog upravljanja, pri čemu treba posebno naglasiti, one značajno
pomažu međunarodnoj stabilnosti i sigurnosti,  uspostavom demokratskih
institucija i procesa. Također, iz dosadašnjeg iskustva može se zaključiti da
su za trajno poboljšanje kriznih situacija potrebne dugoročne mjere, jer su
pitanja uspostave demokracije, vladavine prava i poštivanje ljudskih prava
procesi, koji se ne mogu ostvariti ˝preko noći˝. S obzirom na to, civilne
misije ESOP-a (većinom kratkotrajne) se moraju shvaćati isključivo kao dio
šireg vanjskopolitičkog djelovanja EU. U tom smislu je EU, radi postizanja
bolje učinkovitosti pristupila i donošenju više dokumenata ali i preobliko-
vanju financijskih mehanizama, usvojivši plan financiranja za period od
2007. do 2013. godine.
Literatura
Eliassen, Klell A., (ur), Foreign and Security Policy in the EU, London, 1998.
Eu budget 2011. in figures (European Parliament , 15. December 2011.).
Grizold, A.,  Evropska varnost, Ljubljana, Fakulteta za družbene vede, 1999.
Grizold, A., Oblikovanje skupne obrambe, Zbornik o Europski uniji, Lju-
bljana, Fakulteta za družbene vede, 2007.
Koprić, I.: Građani i uprava, u Koprić, I.(ur.):Javna uprava. Nastavni ma-
terijali, Društveno veleučilište u Zagrebu i Pravni fakultet u Zagrebu, Za-
greb, 2006.
Koprić, I.: Reforma javne uprave u Hrvatskoj: okviri, iskustva i perspektive,
Koprić, I.(ur.): Javna uprava. Nastavni materijali, Društveno veleučilište u
Zagrebu i Pravni fakultet u Zagrebu, Zagreb, 2006.
Lindstrom, Gustav, The Headline Goal 8, Paris, EU Institute for Security
Studies, 2007.
Lindstrom, Gustav et al., ESDP:From Cologne to Berlin and
beyond:Operations-Institutions-Capabilities, Paris, EU Institute for Secu-
rity Studies, 2007.
Lozina, D. – Klarić, M.: Nova javna uprava, Pravni fakultet u Splitu, Split,
2003.
Nowak Agnieszka (ur.), Civilian crisis management:The EU way, Paris, Eu-
ropean Union Institut for Security Studies, 2006.
Pusić, E.: Nauka o upravi, Školska knjiga, Zagreb, 2002.
Rutten, Maartje, From St-Malo to Nice, European defence core documents,
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
275
Chaillot paper 47., Paris, Institute for Security Studies, Western European
Union, 2001.
Rutten, Maartje, From Nice to Laeken, European defence core documents,
Chaillot paper 51., II., Paris, Institute for Security Studies, Western Euro-
pean Union, 2002.
Smith, Michael E., Europe’s Foreign and Security Policy: The institutionali-
zation and cooperation, Cambridge University Press, 2004.
Šimović, H., Proračun Europske unije, Financijska teorija i praksa, br. 3/05.,
Zagreb, 2005.
Šimović, J. i Šimović, H., Fiskalni sustav i fiskalna politika Europske unije,
Pravni fakultet Zagreb, Zagreb, 2006.
Šimović, J. i drugi: Hrvatski fiskalni sustav, Narodne novine, Zagreb, 2010.
Internet izvori:
http://www.iss-eu.org/esdp.pdf
http://www.iss-eu-org/activ/content/berlin09.pdf
http://www.iss-eu.org/chaillot/chai90.pdf
www. ec.europa.eu/environment/civil/prote/mechanism.htm
http://www.entereurope.hr/
http://www.consilium.europa.eu/showPage.aspx?id=261&lang=en
http://www.consilium.europa.eu/showPage.aspx?id=266&lang=EN
Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
276
Eu and challenges of civil crisis management –
political, administrative and financial aspects
Abstract
The process of safety integration of the European space begun with the
design of the organization of the Brussels contract and later ZEU, achieved
its peak by signing the Maastricht Agreement and formulating of the sec-
ond column – common foreign and safety policy (ZVSP). The crisis in for-
mer Yugoslavia indicated the need to establish proper military and civil
capacities of EU in order to oppose modern threats, such as inter-ethnical
conflicts, terrorism and economic and ecological crises. This resulted in
the establishment of the European safety-defence policy (ESOP), within
which military and civil capacities for performing crisis management mis-
sions started to be developed at the end of 1990s. The field of civil activities
(management and leading) was determined as part of the European Coun-
cil in Santa Maria de Feira, and included missions of government of laws,
civil administration, and police mission, later joined also by supervision
missions and activities in support to special EU representatives. As one of
the most important objectives and priorities of the tasks of the mentioned
missions as part of the European safety strategy has become the stabilisa-
tion of the space of the European neighbourhood, which is also one of the
basic safety interests of EU. Since the Republic of Croatia is soon to joint
the EU membership, the paper aims to present the basic characteristics of
the concept of civil crisis management and the resulting obligations of the
EU member countries with all the conflicts and challenges.
Keywords: civil crisis management concept, public administration and cri-
sis management, civil missions, crisis management funding

Saša Šegvić, Mirko Klarić, Zoran Šinković
277
udk 351.78(4-6EU:497.5)
Mr. sc. Robert Barić*
Upravljanje krizama u EU – pouke
za Republiku Hrvatsku
Sažetak
Tema rada je sagledavanje problema u razvoju područja upravljanja kri-
zama u okviru eu. Analiziraju se tri područja upravljanja krizama unutar
EU – tradicionalno područje civilne zaštite (prirodne katastrofe), vanjsko
djelovanje EU (ESDP), te područje povezano sa sigurnosnim ugrozama
poput terorizma ali i narušavanja stabilnosti financijskog sustava. Premda
EU na sva tri područja posjeduje značajne sposobnosti, i dalje ne pos-
toji koordinacija u djelovanju između ovih područja upravljanja krizama.
Unutar EU ne postoji ni jedinstveno prihvaćeno određenje krize i krizne
situacije. Iako se unutar eu poduzimaju napori za prevladavanjem nave-
dene situacije, napredak je spor (vidljivo je suprotstavljanje niza članica
naporima za jačanje ovlasti tijela EU na području upravljanja krizama).
Situacija prisutna u Republici Hrvatskoj uspoređuje se sa stanjem u EU. I
u hrvatskom slučaju prisutni su problemi koji postoje na razini EU (nepo-
stojanje jasno definiranih pojmova krize i krizne situacije; sposobnosti su
dostupne ali su nekoordinirane u različitim tijelima državne uprave); kao
i u slučaju EU, rješenje je u njihovom integriranju.
Ključne riječi: eu, upravljanje krizama, usporedba s hrvatskom
* Mr. sc. Robert Barić, MORH, stavovi izneseni u ovom radu predstavljaju mišljenje autora,
i ne mogu se uzeti kao pogledi ili stavovi bilo koje institucije Vlade Republike Hrvatske.
278
Intenziviranje angažiranja Europske unije na području upravljanja kri-
zama2 započelo je krajem devedesetih godina prošlog stoljeća potak-
nuto kombinacijom nekoliko činilaca. Na području same EU to je bio
niz prirodnih i tehnoloških katastrofa koje su dovele do napora za
poboljšavanjem postojećih i stvaranjem novih mehanizama djelovanja u
takvim situacijama. Praktično, poslije svake krize postavilo se pitanje što
EU kao organizacija može uraditi na razrješavanju i prevenciji  kriza na
teritoriju zemalja-članica unije.
Može se reći kako su različite vrste kriza stalno prisutne unutar EU. To
su prirodne i tehnološke nesreće i katastrofe, ekonomski poremećaji,
poremećaji transportnog sistema, ali i prijetnje poput terorističkih na-
pada i posljedica djelovanja međunarodnog organiziranog kriminala (od
ilegalnih migracija do sve sofisticiranijih financijskih prevara). Ovim
“unutarnjim” krizama treba dodati i vanjsko djelovanje unije - sve veće
angažiranje EU na međunarodnoj sceni, u rješavanju kriza koje prijete
regionalnoj stabilnosti (djelovanje EU na području bivše Jugoslavije)
Praktično nakon svake ozbiljnije krize koja je u zadnja dva desetljeća
ugrozila mehanizme EU postavilo se pitanje što EU kao organizacija može
uraditi na prevenciji i razrješavanju kriza, pošto se pokazalo kako napori
i sredstva na nacionalnoj razini nisu dovoljna, posebno kada su pojedine
države nastojale umanjiti i djelomično prikriti razmjer pojedine krize zbog
mogućnosti velike štete za pojedine ekonomske sektore3. Također, veliki
ekološki incidenti izazvani potonućem brodova-tankera (npr. potonuće
tankera Erika 1999. godine ili tankera Prestige tri godine kasnije) pokazali
su potrebu bolje suradnje članica u rješavanju ovakvih katastrofa.
Intenziviranje vanjskog djelovanja EU na području ispunjavanja
petersberških zadaća pokazalo je potrebu razvijanja odgovarajućih vo-
jnih i civilnih sposobnosti radi uspješnog djelovanja. Ovakvo djelovan-
je EU bilo je potaknuto nizom neuspješnih akcija - neuspjehom unije u
zaustavljanju sukoba na području bivše Jugoslavije između 1990. i 1999.
2 Upravljanje krizama, eng. crisis management. Premda se često koristi izraz krizno up-
ravljanje, on se može tumačiti vrlo usko (kao djelovanje samo u određenoj vrsti kriza,
ili u pojedinačnim slučajevima). S obzirom na široki spektar izazova i zadaća koji danas
obuhvaća ovo područje autor smatra kako je izraz upravljanje krizama primjereniji u
razmatranju ovog pitanja .
3 Primjeri takvog ponašanja država-članica unije su slučaj bolesti kravljeg ludila (BSE)
1996. godine u Velikoj Britaniji ili skandal sa dioksinom 1999. godine (Belgija - dioksin
otkriven u maslacu  što je bila posljedica činjenice kako su belgijski poljoprivrednici ko-
ristili stočnu hranu u kojoj prisutan i dioksin) koji se ponovio u Njemačkoj 2010. godine.
Robert Barić
279
godine, neadekvatne reakcije za vrijeme krize u Albaniji 1997. godine4,  ili
nespremnosti za rješavanje izbjegličke krize na području Kosova, Make-
donije i Albanije izazvane intervencijom NATO-a na području Kosova
1999. godine5.
Napokon, možemo izdvojiti i treću skupinu izazova djelovanju EU na
području upravljanja krizama. To je borba protiv terorizma i organiziranog
kriminala, te potreba zajedničke reakcije članica u slučaju globalnih
ekonomskih poremećaja. Teroristički napadi izvedeni u Madridu 2004.
godine i Londonu 2005. godine, te nekoordinirana i nedovoljna reakcija
EU na posljedice globalne ekonomske krize na području Europe 2008.-
2009. godine primjer su izazova koji na području upravljanja krizama
stoje pred unijom na navedenom području.
Svi ovi primjeri pokazuju raznovrsnost kriza sa kojima se susreće EU. Na-
vedeni primjeri pokazuju i činjenicu da upravljanje krizama unutar EU
nije jedno jedinstveno područje, već obuhvaća tri područja:
1. Zajednički mehanizam u okviru EU za poticanje suradnje na području
civilnog upravljanja krizama (u slučaju prirodnih i tehnoloških katastrofa);
u biti to je klasično područje djelovanja civilne obrane.
2. Upravljanje krizam a predstavlja dio ESD P-a - putem  razm ještaja snaga
za očuvanje mira, pružanjem humanitarne pomoći, te razvijanje civilnih
sposobnosti u međunarodnim misijama
3. Zajednička suradnja otklanjanju različitih vrsta prijetnji – od pitanja zaštite
potrošača, kontrole kvalitete hrane pa do suradnje u protuterorističkom
djelovanju i uklanjanju posljedica ekonomskih kriza.
U ovoj situaciji postavlja se nekoliko pitanja. Prvo pitanje je – kada je neka
kriza relevantna za EU, odnosno kada unija treba reagirati, a kada se kriza
može rješavati na razini članice unije? Sljedeće pitanje je kako bolje koor-
dinirati djelovanje radi ostvarivanja uspješnog djelovanja na svim područjima
upravljanja krizama (identificiranje potencijalnih kriza, planiranje resursa za
djelovanje, upravljanje operacijama usmjerenim na rješavanje krize i njezinih
posljedica). Da li u EU postoje mehanizmi za uspostavu sustava upravljan-
ja krizama koji bi obuhvatio ova tri područja, te omogućio koordinirano
djelovanje članica unutar EU ali i u zadaćama izvan unije?
Praksa pokazuje kako su mnoge krize dovele do reakcije na razini EU.
4 EU kao organizacija nije se involvirala u zaustavljanje ekonomske i političke krize u Al-
baniji. Dvije članice EU, Italija i Grčka, samostalno su inicirale pokretanje operacije Alba,
kako bi izbjegle posljedice mogućeg potpunog kolapsa Albanije.
5 Kosovska izbjeglička kriza predstavljala je test za mehanizme EU uspostavljene sporazu-
mom iz Amsterdama 1997. godine (novi zakoni o azilu i migraciji koji su stupili na snagu
1999. godine) koji unija nije položila.
Robert Barić
280
Tako je nakon britanskog i belgijskog skandala (BSE i dioksin) EU os-
novala agenciju European Food Safety Authority (EFSA), koja je dobila
zadaću prikupljanja i analize podataka o prehrambenim proizvodima za
potrebe Europske komisije. Nakon madridskih i londonskih terorističkih
napada članice EU zajednički su poduzele strože protuterorističke mjere.
Međutim, usprkos postignutim uspjesima, ozbiljna zapreka naporima EU
na ovom području predstavlja nepostojanje specifičnog institucionalnog
okvira unutar EU za razvoj i provođenje upravljanja krizama. Još uvijek
ne postoji djelotvorni okvir koji bi koordinirao napore raznih članica EU
na ovom području, te suradnju EU sa drugim državama i međunarodnim
organizacijama.
Nepostojanje zajedničkog koncepta krize
Osnovni problem u razmatranju područja upravljanja krizama je u nepo-
stojanju jasno definiranog odgovora na pitanje koji su to rizici i prijetnje
ugroze za EU, odnosno koje su to krizne situacije u čijem se rješavanju
ne mogu primijeniti nacionalne sposobnosti . U okviru EU do danas nije
formuliran konsenzus po pitanju kada je neka kriza relevantna za EU, a
time i potrebna zajednička reakcija članica.
U okviru unije ne postoji općeprihvaćena definicija krize, već definicija
krize ovisi o subjektivnim pogledima svake članice. To znači da ne postoji
i konsenzus članica po sljedećim pitanjima:
- Koje su ključne prijetnje prema glavnim vrijednostima EU?
- Kada neka kriza predstavlja krizu za cjelokupnu EU?
- Tko procjenjuje kada je neka prijetnja neposredna (može se materijalizirati
svakog trenutka)?
Navedene dileme mogu se ilustrirati reakcijom članica unije na terorističke
bombaške napade u Madridu 2004. godine. Na pitanje – da li su teroristički
bombaški napadi u Madridu 2004. godine predstavljali krizu za cjelokup-
nu EU – mogle su se izdvojiti dvije vrste odgovora. Zagovornici nega-
tivnog odgovora navodili su kako se EU se nije trebala miješati već je
trebala sav posao prepustiti Španjolskoj, pošto unija kao cjelina nije bila
ugrožena (napadi su bili izazvani španjolskim angažiranjem u Iraku). Ci-
jela stvar trebala je ostati u nadležnosti španjolske vlade (uz vjerojatnu
suradnju sa drugim državama), ali bez izravnog angažiranja EU. Zago-
vornici pozitivnog odgovora navodili su kako je taj napad bio  kriza za
Robert Barić
281
cijelu EU, jer je ugrozio zajedničke vrijednosti koje su temelj postojanja i
djelovanja EU, stoga se EU mora izravno angažirati.
Problemi u određivanju jasne definicije krize vidljivi su u razlici pristupa
ovom pitanju između akademskih i političkih krugova. Za članove aka-
demske zajednice karakteristična su nastojanja razvoja sveobuhvatnog
i logičnog koncepta krize. Ali, u političkim krugovima definicija krize
ovisi o trenutnoj situaciji i ostvarivanju određenih političkih ili organi-
zacijskih interesa, te spremnosti ili nespremnosti za poduzimanje akcije
u određenim situacijama. Na primjer, moguće je neku krizu proglasiti
toliko ozbiljnom da se za suzbijanje njezinih posljedica traži hitna reak-
cija i osiguravanje potrebnih sredstava za suzbijanje krize, iako zapravo
ni kriza a ni njezine potencijalne posljedice ne zahtijevaju tako snažnu
reakciju. Moguća je i obrnuta situacija – određena prijetnja može dovesti
u budućnosti do ozbiljne krizne situacije, ali ona se od strane političkih
krugova može iz različitih razloga namjerno zanemarivati. Na primjer,
dugoročna prijetnja globalnog zagrijavanja može imati teške posljedice ali
visoka ekonomska cijena poduzimanja odgovarajućih protumjera dovela
je u nizu zemalja do neadekvatnog provođenja prihvaćenih mjera spora-
zumom iz Kyota ili do nepristupanja ovom sporazumu.
Svaka definicija krize6 treba jasno navesti ključne prijetnje, stupanj nji-
hove opasnosti i mogućnost kontroliranja krize izazvane tim prijetnjama.
Na osnovi navedenog treba procijeniti jesu li postojeći mehanizmi i in-
stitucije za krizna stanja dovoljni za borbu protiv percipiranih prijetnji, te
ako nisu na koji ih način treba promijeniti.
Do danas unutar EU nije prihvaćena jedinstvena definicija krize. To je
s jedne strane posljedica različitih pogleda i koncepata zemalja-članica,
odnosno teškoća u njihovom usklađivanju radi poduzimanja zajednički
aktivnosti na području upravljanja krizama. Ali, glavni problem je u
činjenici kako je EU supranacionalna institucija koja je i dalje u proce-
su transformacije – još uvijek nije jasno da li će EU i dalje predstavljati
samo okvir za provođenje međudržavne koordinacije i suradnje, ili će
se razvijati u smjeru političke zajednice koja će predstavljati određenu
vrstu višerazinskog upravljanja u kojoj će se kombinirati aktivnosti su-
pranacionalnih institucija EU, državnih organizacija zemalja-članica i
nedržavnih organizacija.
6 Vidi: - Boin, Arjen, Ekengren, Magnus i Rhinard, Mark, Functional Security and Crisis
Management Capacity in the EU: Setting the Research Agenda, Leiden University Crisis
Research Center, travanj 2006., str. 11.-23.
- Porfiriev, Boris, Managing Crises in the EU: Some Reflections of a Non-EU Scholar, Jour-
nal of Contingencies and Crisis Management 13(4), 2005., str. 145-147.
Robert Barić
282
Drugi problem je u činjenici da su institucije EU razvijene u procesu za-
padnoeuropske integracije započetom početkom pedesetih godina prošlog
stoljeća izgrađene sa primarnim ciljem sprječavanja obnove rivaliteta i
ratnih sukoba između zemalja-članica. Sve do Maastrichtskog sporazu-
ma 1991. godine razvoj procesa europske integracije – od Zajednice za
ugljen i čelik do Europske zajednice – usprkos očekivanjima prisutnim u
šezdesetim godinama prošlog stoljeća - nije doveo u pitanje suverenitet
država-članica. Premda su na određenim područjima članice prenijele dio
njihovog suvereniteta (funkcionalna područja, povezana sa ekonomskom
suradnjom), područje vanjske politike i nacionalne sigurnosti ostalo je
u nadležnosti članica EU. I nakon Maastrichtskog sporazuma i uvođenja
koncepta Zajedničke vanjske i sigurnosne politike (te 1999. Europske sig-
urnosne i obrambene politike), upravo je ovo područje ostalo u primarnoj
nadležnosti članica a ne EU kao supranacionalne organizacije.
Opisana situacija izuzetno otežava donošenje odluka i zajedničko
djelovanje članica na području upravljanja krizama. Kao što je ranije na-
vedeno, ovo područje u EU danas obuhvaća široki spektar zadaća – od
zadaća koje potpadaju pod tradicionalno djelovanje sustava civilne obrane,
sudjelovanja u međunarodnim operacijama potpore miru pa do područja
na kojima članice i dalje nastoje zadržati suverenitet (protuteroristička
borba, područje prehrambene sigurnosti, odnosno osiguravanja kvalitete
hrane i zaštite potrošača, zaštita financijskog sustava).
Snažni nacionalni interesi članica (a posebno velikih članica) i danas
sprječavaju uspostavljanje funkcionalnog sustava planiranja, koordiniran-
ja i djelovanja EU na svim područjima upravljanja krizama. Političko
odlučivanje na razini EU nije identično sustavu političkog odlučivanja na
razini država-članica. EU nema formalni autoritet kojim bi članice prisil-
ila da provedu mjere donesene na razini EU, osim ako članice izravno ne
delegiraju dio svog suvereniteta EU.
Ipak, usprkos navedenim problemima navodi se kako je unutar EU razvi-
jen “refleks koordinacije” - članice sve više koordiniraju djelovanje na nizu
područja na razini unije. Prema ovim pogledima, navedeni refleks koor-
dinacije može se prenijeti i na područje upravljanja krizama ako članice
EU kroz duže vremensko razdoblje koordiniraju planiranje i djelovanje
njihovih nacionalnih struktura za civilno i vojno upravljanje krizama.
Ukoliko bi se to ostvarilo, rezultat bi mogao biti razvoj zajedničkog pogle-
da na sigurnosne prijetnje i krize koji bi poslužio kao temelj za definiranje
krize na razini unije kroz pronalaženje odgovora na sljedeća pitanja:

1. Koji događaji predstavljaju krizu za cjelokupnu EU?
Robert Barić
283

2. Koje su ključne vrijednosti EU ugrožene pojedinom krizom?

3. Da li se broj kriza povećava, i ako se povećava zbog čega?

4. Na koji način pojedina kriza predstavlja prijetnju?

5. Da li na području kriznog upravljanja treba dati veće ovlasti
članicama EU, ili je poželjno razvoj usmjeriti u suprotnom smjeru (kao
dio procesa europske integracije EU sve više preuzima nadležnosti od
članica na području kriznog upravljanja)?
O mogućnosti postizanja sinergije članica na području upravljanja kri-
zama govori zajedničko djelovanje članica na području civilne obrane.
To je bila koordinacija djelovanja članica za vrijeme velikih poplava na
području srednje Europe 2002. godine, ili u slučaju izljeva otrovnog mulja
u Mađarskoj u listopadu 2010. godine.
S druge strane, postoje i primjeri sukobljavanja među članicama kada se
postavi pitanje zaštite unutarnjeg tržišta pojedinih članica. Na primjer,
danska reakcija na krizu sa dioksinom, te britanska u slučaju kravljeg
ludila u devedesetim godinama prošlog stoljeća - obije države nastojale su
u početku radi zaštite svojih proizvođača prikriti razmjere problema. Kao
reakciju na takvu situaciju, druge članice EU su i prije odluke Europske
komisije unilateralno zabranile uvoz zaraženih proizvoda iz obije zemlje
ne samo zbog zdravstvene opasnosti već i činjenice da su ekonomski prof-
itirale od zabrane (što je itekako bilo primijećeno u Belgiji i Britaniji).
U navedenoj situaciji postavlja se pitanje kako odrediti vodstvo u koor-
diniranju napora na području upravljanja krizama - da li putem zakonod-
avnih rješenja na razini EU (koja bi svaka članica morala primijeniti pod
pritiskom organa EU) i/ili stvaranjem središnjeg tijela EU za upravljanje
krizama, ili održavanjem dotadašnjeg statusa quo.
Sposobnosti EU na području upravljanja krizama
Drugo pitanje koje traži jasan odgovor je: koje sposobnosti i mehanizme
usklađivanja na području upravljanja krizama EU ima u ovom trenutku,
te da li sa njima mogu obavljati zadaće iz tri područja povezana sa up-
ravljanjem krizama. Da li su postojeće sposobnosti dovoljne ili se moraju
razviti i nove? Koje sposobnosti će razvijati pojedine članice, a koje će
postojati na razini EU kao organizacije?
Institucije EU izgrađene su na temelju iskustava iz II svjetskog rata, odnos-
Robert Barić
284
no potrebe prevazilaženja podjela nastalih u prvoj polovici XX. stoljeća.
Stoga je njihov glavni cilj bio razvoj suradnje između bivših protivnika
na temelju zajedničkog interesa. Ova suradnja stvorila je supranacion-
alne strukture EU koje su se usredotočile na djelovanje protiv poznatih
prijetnji u hladnoratovskom razdoblju koje bi mogle ugroziti konačno
postignuto jedinstvo i suradnju u Zapadnoj Europi - od vojnih (mogući
napad snaga Varšavskog ugovora radi čega je razvijen NATO kao sustav
kolektivne obrane), do zaštite stanovništva u slučaju rata te prirodnih i
industrijskih katastrofa (civilna obrana). Međutim izgrađene institucije
i mehanizmi pokazali su se nefleksibilni u odgovoru na posthladnora-
tovske probleme povezane sa područjem upravljanja krizama.
Do sada u okviru unije najbolji rezultati postignuti su na području civ-
ilne zaštite. Niz mehanizama i institucija koje postoje na ovom području
uslovili su potrebu njihovog boljeg koordiniranja. Stoga je EU je 2001.
na području civilne zaštite osnovala Mehanizam civilne zaštite zajednice
(Community Civil Protection Mechanism, CCPM), sa ciljem poticanja
i koordiniranja suradnje članica u otklanjanju prirodnih katastrofa.7  U
okviru ove institucije osnovan je poseban Centar za nadzor i razmjenu
informacija8 (Monitoring and Information Centre, MIC) kao kontaktna
točka za sve članice. Tijekom nekoliko nedavnih prirodnih katastrofa po-
jedine članice iskoristile su navedeni mehanizam za traženje pomoći od
drugih članica. Godine 2007. u zadaće CCPM-a uz postupanje u slučaju
prirodnih katastrofa (zbog čega je i CCPM osnovan) dodano je djelovanje
i u slučaju nesreća izazvanih ljudskim djelovanjem te nesreća nastalih kao
posljedica terorističkog čina.
Međutim, usprkos svim promjenama u djelovanju CCPM-a, primarna
odgovornost je i dalje na nacionalnoj razini (kod članica), a ne na razini
EU. Države članice odlučuju o tome hoće li koristeći mehanizme CCPM-
a (MIC) ponuditi pomoć i tražene sposobnosti kada dobiju zahtjev za
pružanjem pomoći, ili će odbiti sudjelovanje. Uloga MIC-a je ograničena na
poticanje i provođenje koordinacije operacija država-članica na razini EU
(izbjegavanje dupliciranja napora država-članica) u njihovom djelovanju
unutar granica unije ali i izvan njih (tako je 1998. godine MIC poslužio
kao tijelo koje je koordiniralo nacionale odgovore članica u evakuaciji i
medicinskom zbrinjavanju građana članica EU nakon terorističkog na-
7 Za prikaz zadaća i načina djelovanja CCMP vidi: The Community mechanism for civil
protection   (http://ec.europa.eu/echo/civil_protection/civil/prote/mechanism.htm).
8 MIC ima tri uloge: praćenje katastrofa koje su u toku, razmjena informacija, te koordi-
nacija djelovanja članica, posebno u slučajevima djelovanja izvan granica EU. Vidi: http://
ec.europa.eu/echo/civil_protection/civil/prote/mic.htm.
Robert Barić
285
pada u Mumbaiju u Indiji).
Na području vanjskog djelovanja EU, odnosno ispunjavanja petersberških
zadaća, nesposobnost unije bila je očita tijekom procesa raspada Ju-
goslavije, te krize u Albaniji 1997. godine. Kao odgovor na uočene ne-
dostatke EU je pokrenula proces razvoja ESDP-a te u okviru nje razvoj
vojnih sposobnosti za izvođenje petersberških zadaća u okviru rješavanja
kriza koje izbijaju u zemljama izvan područja EU, kako bi se spriječila ili
umanjila mogućnost da rezultati ovih vanjskih kriza dovedu do unutarn-
jih sigurnosnih prijetnju u članicama EU (ilegalne imigracija, terorizam,
organizirani kriminal isl.)
Ova povezanost vanjskog djelovanja radi prevencije unutarnjih prijetnji je
eksplicitno naznačena u prvoj Sigurnosnoj strategiji EU donesenoj 2003.
godine. Sigurnosna strategija EU je identificirala širok raspon prijetnji
(terorizam, proliferacija oružja masovnog uništenja, regionalni sukobi,
posljedice raspada neuspjelih država, organizirani kriminal) koje utječu
na sigurnost EU i protiv kojih se EU mora boriti izvan njezinih granica.9
Ali, sposobnost EU za angažiranje u petersberškim misijama i dalje su
ograničene. Dosadašnji napori u razvijanju operativnih sposobnosti unije
na ovom području nisu dali željene rezultate. na summitu u Helsinkiju
1999. godine usvojen je ambiciozan plan stvaranja snaga EU za brzu in-
tervenciju veličine korpusa (50.000-60.000 ljudi) do 2003. godine. Cilj
je bio preambiciozan, pošto članice EU nisu bile spremne uložiti sred-
stva potrebna za formiranje ovih snaga. Kao alternativa, razvijen je znat-
no manje ambiciozan koncept borbenih skupina EU (manje modularno
organizirane borbene skupine veličine ojačane bojne), koje su korištene
u određenom broju slučajeva. Iskustvo iz primjene borbenih skupina je
ponovno ukazalo na probleme u koordinaciji djelovanja na području
upravljanja krizama. Premda se u misijama u kojima su angažirane bor-
bene skupine EU traži usklađeno djelovanje vojne i civilne komponente
u misijama, zapovjedni lanci vojne i civilne komponente su i dalje su os-
tali razdvojeni. Prema mnogim mišljenjima navedeni problemi mogu se
riješiti samo kroz integriranje civilnih i vojnih sposobnosti članica EU na
području upravljanja krizama.10 Također, i na ovom području je i dalje
9 A secure Europe in a better world - European security strategy, Bruxelles, 12.12.2003.
(http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/78367.pdf).
10 Kao primjer takvog razmišljanja, vidi: - Drent, Margriet i Zandee, Dick, Breaking Pillars:
Towards a civil-military security approach for the European Union, Netherlands Institute of
International Relatioons Clingendael, The Hague 2010.
- Driver, Darrell, The European Union and the Comprehensive Civil-Military Approach in
Euro-Atlantic Security: Matching Reality to Rhetoric, Strategic Studies Quarterly 4(3), 2010.,
str. 136-155.
Robert Barić
286
vidljiv primat nacionalnih interesa pojedinih članica kao i nespremnost
za razmještajem borbenih skupina u kriznim situacijama11.
Idući otvoreni problem je odnos sa NATO-om. Premda je sporazum Berlin
plus iz 2002. godine pozdravljen kao okvir za razvoj suradnje između NA-
TO-a i EU na sigurnosnom i obrambenom području, praksa je pokazala da
on pokriva samo jedno usko područje isključivo vojne suradnje12.  To znači
da i dalje postoji potencijal za sukobe između obje organizacije po pitanju
dupliciranja struktura i sposobnosti. Na primjer, na području upravljanja
krizama u NATO-u je bila dana kritika osnivanja MIC-a s obrazloženjem
da je njegovo osnivanje predstavljalo dupliciranje već postojećih struk-
tura odnosno NATO-vog Euroatlantskog središta za usklađivanje odgo-
vora na katastrofe (Euro Atlantic Disaster Response Coordination Centre,
EADRCC) osnovanog 1998. godine, što dovodi do situacije da članice EU
biraju koji će mehanizam koristiti umjesto usklađivanja djelovanja MIC-a
i EADRCC-a13.  Ovaj primjer pokazuje potrebu pronalaženja zajedničkog
okvira djelovanja EU i NATO-a na području upravljanja krizama koji će
prevladati rivalitet institucija.
Na trećem području upravljanja krizama EU je tijekom proteklog
desetljeća formirala niz specijaliziranih agencija i mehanizama za pre-
venciju odnosno odgovor na različite vrste prijetnji (to su posebna tijela
Europske komisije – uprave, tzv. Directorates-General, DG):
1. DG za javno zdravlje i zaštitu potrošača - mehanizam za borbu protiv
zaraznih bolesti i bolesti koje mogu nastati kao posljedica narušavanja
propisa o sigurnosti hrane (BSE isl.). Također, ovo tijelo je zaduženo i za
reakciju u slučaju kriznih situacija koje bi uključivale biološke i kemijske
agense (u slučaju industrijskih nesreća, ali i mogućeg terorističkog napada).
2. BICHAT program razvoja sposobnosti EU za pravovremeno otkrivanje
i identiikaciju opasnih agensa, te za razvijanje procedura djelovanja
javnih institucija u takvim slučajevima (mehanizam RAS-BICHAT za
izmjenu informacija).
3. U listopadu 2004. godine Europska komisija razvila je mrežu ARGUS za
koordiniranje raznih kriznih centara smještenih u državama članicama.
11 Vidi: Balossi-Restelli, Ludovica Marchi, Fit for what? Towards explaining Battlegroup in-
action, European Security 20(2), 2011., str. 155-184.
12 Za kritični osvrt suradnje između NATO-a i EU, vidi: Smith, Simon John, EU-NATO co-
operation: a case of institutional fatigue?, European Security 20(2), 2011., str. 243-264.
13 Civil Protection and Crisis Management in the European Union, House of Lords, Euro-
pean Union Committee 6th Report of Session 2008-09, HL Paper 43, The Stationery Office,
London 11.3. 2009,  str. 9-10.
Robert Barić
287
4. Nakon terorističkih napada u Madridu EU je uložila dodatne napore u
razvijanju suradnje na području pravosuđa i policije među članicama.
Tako agencije Eurojust i Europol koordiniraju djelovanja nacionalnih
policijskih i pravosudnih institucija na području borbe protiv terorizma
i kriminala.
5. Na području borbe protiv ilegalne imigracije osnovan je CIREFI centar
(Centre for Information, Discussion and Exchange on the Crossing of
Frontiers and Immigration) koji služi za razmjenu informacija i koor-
diniranje djelovanja nacionalnih agencija.
6. Uz ove, u okviru EU postoji i cijelni niz specijaliziranih agencija i meha-
nizama koji pokrivaju različite aspekte upravljanja krizama.14
Radi poboljšavanja koordinacije djelovanja navedneih instutija i mehani-
zama EU je 2005. godine uvela sporazume o koordinaciji u slučajevima
kriza (EU Emergency Crisis Coordination Arrangements, CCA) kao meh-
anizme za provođenje brzog i koordiniranog djelovanja EU u slučajevima
ozbiljnih kriza15.  Međutim, još 2001. godine osnovan je ranije spomenuti
CCMP mehanizam, čime je stvorena situacija da su u okviru EU za jednu
zadaću stvorena dva mehanizma koji se međusobno bore za utjecaj. Oba
mehanizma ujedno predstavljaju i dva radikalno različita modela organi-
zacije nastala pod utjecajem dviju članica EU16.
Navedeni primjeri pokazuju kako nastanak specijaliziranih agencija i
mehanizama na području upravljanja krizama nije predstavljao rezultat
operacionalizacije pripremljenog dugoročnog plana razvoja područja up-
ravljanja krizama, već fragmentarne odgovore potaknute izbijanjem po-
jedinih kriza na području EU. Također, djelovanje svih ovih tijela poka-
zalo je kako među agencijama EU i dalje postoje sukobi oko područja
14 Na primjer, ECDC za kontrolu zaraza; FRONTEX za pitanja sigurnosti granica; EMSA za pitan-
ja pomorske sigurnosti; EFSA za kontrolu kvalitete hrane; ENISA za zaštitu informatičkih mreža;
EEA za zaštitu okoliša; EMA za regulaciju farmaceutske industrije. Na području mehanizama za
uzbunjivanje članica u slučaju krize može se nabrojati cijeli niz mehanizama: RASFF za izmjenu
informacija o mjerama koje se poduzimaju za osiguravanje kvalitete ljudske i stočne hrane; RAPEX
za izmjenu informacija o ozbiljnim prijetnjama sigurnosti i zdravlju potrošača; ECURIE za izm-
jenu informacija o statusu određenog akcidenta; EWRS za obavještavanje zdravstvenih institucija
o izbijanju zdravstvenih prijetnji koje mogu zahvatiti više država;  ARGUS za izmjenu informacija
i političku koordinaciju u slučaju velikih kriza koje zahvaćaju više različitih sektora djelovanja;
ADNS za izmjenu informacija o bolestima koje zahvaćaju životinje; EUROPHYT za izmjenu in-
formacija o opasnim organizmima ili nepoštivanju propisa o uzgajanju zabranjenih vrsta biljaka.
15 Vidi: Reinforcing the European Union’s emergency and crisis response capacities, Council
of the European Union, 10551/06, Bruxelles 15.6.2006.
16 Za obrazloženje ove teze, vidi: Wendling, Cécile, Explaining the Emergence of Different
European Union Crisis and Emergency Management Structures, Journal of Contingencies &
Crisis Management 18(2), 2010., str. 74-82.
Robert Barić
288
djelovanja i podjele nadležnosti, koji u mnogim slučajevima nisu riješeni.
Navedeni slučajevi pokazuju kako u okviru EU i dalje ne postoji jedan
sveobuhvatni koncept sustava upravljanja krizama koji bi obuhvatio sva
područja upravljanja krizama i jasno definirao njihove uloge.
Scenariji daljeg razvijanja područja upravljanja krizama u EU
Kako bi EU uspješno razvijala svoje sposobnosti za upravljanje krizama
na sva tri navedena područja, treba poduzeti sljedeće korake:
1. Jasno deiniranje prijetnji i načina postupanja prema njima. Ovo traži i
jasno deiniranje pojma krize koje će prihvatiti sve članice.
2. Razvoj sposobnosti za koordinaciju djelovanja nacionalnih tijela i tijela
EU. Premda postoji niz institucija i mehanizama za djelovanje na području
upravljanja krizama, pitanje je da li su ta tijela sposobna za izvođenje
njihovih funkcija u samoj kriznoj situaciji.
     Koordinacija između svih tijela je naporan i vremenski dugotrajan proces,
što znači da ne postoji mogućnost brze reakcije u slučaju prijetnji koje
zahtijevaju ovakvu reakciju.
3. Sposobnosti EU a području upravljanja krizama i dalje su primarno
usmjerene prema ostvarivanju dugoročnih ciljeva, a ne prema brzom
reagiranju radi ostvarivanja kratkoročnog cilja.
4. Premda je EU oformila mnoga tijela za praćenje situacije i poduzimanje
reakcije na pojedinim područjima (npr. zaštita hrane, pitanja sigurnosti
radioaktivnog materijala, ili reakcija u slučaju poplava), ova tijela nisu
eikasna kada dođe do krize koja istovremeno obuhvaća nekoliko područja
(npr. neka tijela uopće ne planiraju reakciju u slučaju krizne situacije koja
ne potpada pod njihovo područje, ali u kojoj bi bila angažirana, makar
samo u pomoćnoj ulozi).
Pred EU su tri moguća scenarija za dalje razvijanje sustava upravljanja
krizama:
1. Institucionalno EU nije sposobna za ovu ulogu, te ju treba prepustiti
državama članicama dok će uloga EU biti svedena na instrument za koor-
dinaciju djelovanja na nacionalnoj razini. Ovaj pristup bi EU usmjerio
isključivo na upravljanje krizama unutar EU, pošto se ne bi mogle razviti
sposobnosti potrebne za djelovanje EU izvan granica unije. Prihvaćanje
ovog scenarija potpuno bi pokopalo kredibilitet EU na međunarodnoj
sceni.
2. Krize koje su sve više transnacionalne, traže od EU razvijanje sposob-
nosti odgovora koje će se moći primijeniti i unutar EU ali i u drugim
Robert Barić
289
dijelovima svijeta. Zagovornici ovog pristupa navode da krize kao što su
terorizam, prirodne katastrofe (tsunami u Aziji, uragan Katarina u SAD)
nisu vezane za speciičnu geografsku lokaciju, i da njihove posljedice u
današnjem globaliziranom svijetu izravno narušavaju sigurnost i stabilnost
EU. Stoga EU treba brže razvijati sposobnosti djelovanja na području
kriznog upravljanja.
3. Razvoj sposobnosti za krizno djelovanje izvan EU treba se odvijati u
okviru NATO-a (ili neke druge organizacije) a ne u EU. EU je po svo-
joj strukturi nesposobna za donošenje i provođenje potrebnih mjera

(odlučivanje konsenzusom). U ovom slučaju, EU bi bila ograničena na
provođenje kriznog upravljanja na svom području te podređena nekoj
drugoj organizaciji u djelovanju izvan njezinih granica (to bi bilo teško
prihvatljivo za mnoge članice, koje ne bi bile spremne ulagati sredstva
potrebna za takvo djelovanje, gdje ne bi mogla utjecati na donesene odluke).
Međutim, NATO je i dalje primarno vojna organizacija, koja se može
baviti samo vojnim aspektom upravljanja krizama  (a i to s određenim
ograničenjima), a ne cjelokupnim procesom upravljanja krizama.
U ovom trenutku raspoloženje unutar EU je usmjereno prema drugom
scenariju (rašireno je mišljenje da EU treba poduzeti veće napore u sklopu
njezinog airmiranja na međunarodnoj sceni). Treba se prevladati sadašnji
fragmentirani i nekoordinirani pristup EU - EU ima već sada dovoljna sred-
stva za mnoge zadaće na području kriznog upravljanja, ali gore navedeni
problemi negiraju te prednosti EU.
Sa ciljem prevladavanja opisane situacije u veljači 2010. godine tajništvo
Vijeća EU provelo je racionalizaciju svoje strukture osnivanjem Uprave za
upravljanje krizama i planiranje.17 Druga značajna promjena koja je nastu-
pila sa usvajanjem Lisabonskog sporazuma je stvaranje Službe za vanjsko
djelovanje EU (European External Action Service, EEAS) u lipnju 2010.
godine  kao diplomatske službe EU, te položaja Visokog predstavnika EU
za vanjske poslove i sigunrosnu politiku.
EEAS je između ostalog dobio i ključnu ulogu u koordiniranju svih ak-
tivnosti EU na području upravljanja krizama. Stoga je EEAS u svoj sastav
preuzeo CMPD, CPCC18,  vojni stožer EU (EUMS) i Združeno situacijsko
središte (Joint Situation Centre). Ovakva centralizacija je logična s obzi-
Robert Barić
17 Stvaranje Uprave za upravljanje krizama i planiranje (Crisis Management Planning Directo-
rate, CMPD) koji je ujedinio uprave VIII (Uprava za obrambena pitanja) i IX (uprava za civilno
upravljanje krizama) radi unificiranja civilnog i vojnog planiranja na strateškoj razini. Također
u okviru Vojnog stožera EU (EUMS) formiran je civilno-vojni odjel.
290
rom na činjenicu da je jedna od glavnih zadaća EEAS-a pružanje potpore
Visokom predstavniku EU za vanjsku i sigurnosnu politiku koji je ujedno
i šef EEAS-a19.
Ključni razlog za osnivanje EEAS-a bio je namjera prevladavanja pod-
jele ovlasti za razvoj svih aspekata Zajedničke vanjske i sigurnosne poli-
tike EU (uključujući i područje upravljanja krizama) između Europske
komisije i Tajništva Vijeća EU. Međutim, taj cilj nije ostvaren. Europska
komisija je tijekom vođenja pregovora o strukturi EEAS-a nastojala na
svaki način zadržati do tada prikupljene ovlasti na području vanjske i sig-
urnosne politike EU. Ni dio članica EU nije bio spreman dati pune ovlasti
EEAS-u u izvođenju njegovih funkcija.
Oba stava bila su vidljiva tijekom pregovora o strukturi i ovlastima EEAS-
a vođenim tijekom 2010. godine20.
Rezultat je vidljivo ograničavanje prvobitne ideje o velikoj autonomiji EE-
AS-a. Ključne članice EU (Njemačka, Francuska, Velika Britanija) i dalje
žele zadržati sposobnost samostalnog djelovanja na vanjskopolitičkom
području, ali i da spriječe dominaciju jedne države u okviru EEAS-a (to je
bio i razlog njemačkog i francuskog protivljenja mogućem prevelikom bri-
tanskom utjecaju u okviru EEAS-a – veliko oslanjanje Catherine Ashton
na britansko diplomatsko osoblje u uspostavi EEAS-a procijenjeno je kao
britanski pokušaj ostvarivanja dugoročnog utjecaja Londona na vanjsku
politiku EU).21
Europska komisija također je zadržala snažan utjecaj na vanjsku i sig-
urnosnu politiku EU – na EEAS su samo djelomično prenijete ovlasti
iz nekoliko ključnih područja (razvojna pomoć, susjedska politika EU,
sprječavanje sukoba/postkonfliktna stabilizacija) – EEAS mora blisko
surađivati sa članovima komisije zaduženim za ova područja kako bi se
održala koherentnost u vanjskom djelovanju EU. U nadležnosti Europske
komisije je kontrola proračuna EEAS-a, kao i upravljanje pružanjem raz-
18 CPCC (Civilian Planning and Conduct Capability) je uprava koja je osnovana kao tijelo
izravno podređeno Visokom predstavniku EU za vanjske poslove i sigurnosnu politiku. CPCC
je zadužen za operativno planiranje i vođenje misija EU na području civilnog upravljanja kri-
zama.
19 Za prikaz organizacije i zadaća EEAS-a vidi: Council Decision of 26 July 2010 establishing
the organisation and functioning of the European External Action Service, Official Journal L
201, 3.8.2010., str. L 201/30-L 201/40. (http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=
OJ:L:2010:201:0030:0040:EN:PDF).
20 Za prikaz ovog procesa, vidi: Hillion, Christophie i Lefebvre, Maxime, The European Exter-
nal Action Service: towards a common diplomacy?, Foundation Robert Schuman, European Is-
sue no.184, 25.10.2010. (http://www.robert-schuman.eu/doc/questions_europe/qe-184-en.pdf).
21 Vidi: Traynor, Ian, Germany and France dispute Lady Ashton’s ‘excessive’ EU powers, The
Guardian, 28.2.2010.
Robert Barić
291
vojne pomoći iz fondova unije (ova funkcija nije prenesena na EEAS, koji
po ovom pitanju ima status pomoćne službe koja pomaže EK u provođenju
programa koje je definirala komisija).22
Dakle, usprkos nastojanjima da se izbjegne preklapanje nadležnosti na
području vanjske i sigurnosne politike EU kroz ustrojavanje EEAS-a, ovaj
cilj nije postignut. I dalje postoje preklapanja koja mogu dovesti do su-
koba institucija EU, te između EEAS-a i članica unije. To znači da će na-
cionalni interesi i dalje imati prednost pred postizanjem zajedničkih sta-
vova na razini unije. Ovakva situacija i na području upravljanja krizama
sprječava rješavanje glavnog problema unije na području upravljanja kri-
zama – djelotvorne koordinacije stvorenih sposobnosti unije u unutarn-
jem i vanjskom djelovanju na ovom području.
Proces stvaranja civilnih i vojnih sposobnosti EU na području upravljanja
krizama do sada je vrlo neujednačen. Glavni poticaj bila je reakcija na
različite vrste kriza, a uspostavljeni oblici suradnje predstavljali su ad-
hoc rješenja, bez razmišljanja o stvaranju jednog sveobuhvatnog okvira
upravljanja krizama u uniji. Temelj unijinog pristupa upravljanju krizama
je podjela odgovornosti između EU i država-članica. Praksa je pokazala
kako su u mnogim slučajevima članice nespremne odustati od svoje au-
tonomije na području sigurnosti i obrane, te štititi nacionalne ekonomske
interese po svaku cijenu. Navedena područja se i dalje percipira kao jedno
od ključnih obilježja nacionalnog suvereniteta; stoga, bez obzira na pred-
nosti koje proizlaze iz “labavljenja” suvereniteta na području upravljanja
krizama (posebno po pitanju prevencije budućih kriza), članice i dalje
pokazuju nespremnost za poduzimanjem tog koraka. Stoga se sustav up-
ravljanja krizama na razini EU i dalje percipira kao primarno usmjeren
prema pružanju potpore nacionalnim sustavima zemalja-članica.
Ova tendencija vidljiva je i u slučaju najnovijih institucionalnih rješenja
u EU. Lisabonski sporazum je kroz kreiranje EEAS-a i druge korake tre-
bao omogućiti jačanje koherentnosti EU na području upravljanja kriza-
ma. Jedna od mogućih mjera koja proizlazi iz Lisabonskog sporazuma je
i prenošenje ovlasti za pokretanje procedura u kriznoj situaciji sa razine
država-članica na ključna tijela EU (predsjednik Vijeća Europe, pred-
sjednik Europske komisije, šef EEAS-a). Premda je ovaj korak bio logični
rezultat primjene CCA sporazuma, nekoliko članica je sredinom prošle
godine odbilo ovaj prijedlog s obrazloženjem da bi se tako stvorila prev-
elika koncentracija moći u institucijama EU.23 Do danas ovo pitanje nije
22 Vidi čl. 9 (Council Decision of 26 July 2010 establishing the organisation and functioning
of the European External Action Service), str. L 201/36-37.
Robert Barić
292
riješeno.
Stoga se može zaključiti kako EU do danas nije stvorila jedan jedin-
stveni okvir za vođenje i dalji razvoj sustava upravljanja krizama. Prem-
da je vidljivo kako na razini unije i država-članica postoji niz potrebnih
sposobnosti, nacionalni interesi i dalje imaju prevagu nad zajedničkim
djelovanjem. Ovu činjenicu pokazuju i institucionalna rješenja usvojena
na temelju Lisabonskog sporazuma, opisana u ovom radu. Zbog toga će
pitanje stvaranja jedinstvenog okvira za djelovanje EU na području uprav-
ljanja krizama ovisiti o krajnjem ishodu procesa preispitivanja temeljnih
postavki odnosa unutar EU koje je u tijeku.
Literatura
A secure Europe in a better world - European security strategy, Bruxelles,
12.12.2003.(http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/78367.pdf).
Balossi-Restelli, Ludovica Marchi, Fit for what? Towards explaining Battlegroup
inaction, European Security 20(2), 2011., str. 155-184.
Brand, Constant, EU member states cling to crisis-management powers, Euro-
pean Voice, 22.7.2010.
Boin, Arjen, Ekengren, Magnus i Rhinard, Mark, Functional Security and Crisis
Management Capacity in the EU: Setting the Research Agenda, Leiden Univer-
sity Crisis Research Center, travanj 2006.
Civil Protection and Crisis Management in the European Union, House of Lords,
European Union Committee 6th Report of Session 2008-09, HL Paper 43, The
Stationery Office, London 11.3. 2009.
Council Decision of 26 July 2010 establishing the organisation and functioning
of the European External Action Service, Official Journal L 201, 3.8.2010., str. L
201/30-L 201/40. (http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:
2010:201:0030:0040:EN:PDF).
Drent, Margriet i Zandee, Dick, Breaking Pillars: Towards a civil-military secu-
rity approach for the European Union, Netherlands Institute of International Re-
latioons Clingendael, The Hague 2010.
Driver, Darrell, The European Union and the Comprehensive Civil-Military Ap-
proach in Euro-Atlantic Security: Matching Reality to Rhetoric, Strategic Studies
Quarterly 4(3), 2010., str. 136-155.
Hillion, Christophie i Lefebvre, Maxime, The European External Action Service:
23 Brand, Constant, EU member states cling to crisis-management powers, European Voice,
22.7.2010.
Robert Barić
293
towards a common diplomacy?, Foundation Robert Schuman, European Issue
no.184, 25.10.2010. (http://www.robert-schuman.eu/doc/questions_europe/qe-
184-en.pdf).
Porfiriev, Boris, Managing Crises in the EU: Some Reflections of a Non-EU
Scholar, Journal of Contingencies and Crisis Management 13(4), 2005., str. 145-
152.
Reinforcing the European Union’s emergency and crisis response capacities,
Council of the European Union, 10551/06, Bruxelles 15.6.2006.
Smith, Simon John, EU-NATO cooperation: a case of institutional fatigue?, Euro-
pean Security 20(2), 2011., str. 243-264.
The Community mechanism for civil protection   (http://ec.europa.eu/echo/civ-
il_protection/civil/prote/mechanism.htm).
Traynor, Ian, Germany and France dispute Lady Ashton’s ‘excessive’ EU powers,
The Guardian, 28.2.2010.
Crisis management in EU – lessons to learn for
the Republic of Croatia
the Abstract
The paper considers the problem in the development of the areas of crisis manage-
ment within EU. Three areas of crisis management within EU are analyzed – the
traditional area of civil protection (natural disasters), EU external activities (ESDP),
and the area related to security threats such as terrorism as well as disturbance of
stability of the financial system. Although EU has in all the three areas significant
competencies, there is still no coordination in the activities among these crisis man-
agement areas. Within EU there is no unique accepted determination of crisis and
crisis situation. Although efforts are being undertaken within EU to overcome these
situations, the advance is slow (there is visible opposition by a number of member
countries to the efforts for the strengthening of the authorities of EU bodies in the
area of crisis management). The situation present in the Republic of Croatia is com-
pared to the situation in EU. Also in the Croatian case there are problems that exist
at the EU level (the absence of clearly defined notions of crisis and crisis situation;
competencies are available but they are uncoordinated in different government ad-
ministration bodies); as in case of EU, the solution lies in their integration.
Keywords: EU, crisis management, comparison with Croatia
Robert Barić
294
udk  351.78(4-6Eu)

 351.862(4-6Eu)
Tamara Kopal, dipl. ing, Arabela Vahtarić, prof.*
 Upravljenje krizama:
integralan pristup EU
Sažetak
Usprkos napretku koji je postignut na području katastrofa i upravljanja kriza-
ma, države Europske unije susreću se s izazovima kojima je potrebno pristupiti
na integralan način. Europska komisija i Vijeće Europske unije naglašavaju što
bolje povezivanje odnosno integriranje politika Europske unije. U ovom radu
bit će prikazan skup aktivnosti nazvanih “Europa koja štiti”
. Cilj tih aktivnosti
jest unaprjeđenje sigurnosti Unije na području jačanja suradnje u provedbi za-
kona, upravljanja granicom, pravosudnoj suradnji u kaznenim pitanjima, ali
i jačanje suradnje u području civilne zaštite kao i u području upravljanja u
katastrofama. U tom smislu, u radu će biti prikazane i očekivane aktivnosti
Republike Hrvatske u području civilne zaštite kao i u području upravljanja u
katastrofama nakon pristupanja EU.
Ključne riječi: EU, strategija unutarnje sigurnosti, upravljanje krizama, civilna
zaštita.
* Tamara Kopal, Odjel za međunarodnu suradnju, Državna uprava za zaštitu i spašavanje.
Arabela Vahtarić, načelnica Odjela za međunarodnu suradnju, Državna uprava za zaštitu i
spašavanje
295
Uvod
Europska unija i njene susjedne države su tijekom 2010. godine iskusile niz
osobito teških velikih nesreća i katastrofa: od poplava i oluja u zapadnoj Europi,
velikih poplava u srednjoj Europi, oblaka vulkanskog pepela nakon erupcije
vulkana Eyjafjallajokull do šumskih požara bez presedana u Rusiji.
Tijekom 2010. godine bili smo svjedoci dvije najgore prirodne katastrofe u
posljednjih nekoliko godina: potresa na Haitiju i poplava u Pakistanu koje
su obje rezultirale s velikim gubitkom ljudskih života i velikim materijalnim
štetama. Bili smo, isto tako, svjedoci nesrećama poput eksplozije na naftnoj
bušotini u Meksičkom zaljevu (što je rezultiralo najvećim izlijevanjem nafte u
povijesti) te velike suše u Sahelu.
Podaci iz 2010. godine nisu samo statistički ekstrem. Kao što je poznato, diljem
svijeta bilježi se rast godišnjeg broja velikih nesreća i katastrofa koji je povećan
peterostruko: sa 78 u 1975. godini na gotovo 400 danas. Prosječni godišnji
gubici iznose oko 0,25% globalnog BDP-a. Tijekom proteklih 20 godina u
zabilježenim katastrofama u Europi3 poginulo je gotovo 90.000 ljudi, ugroženo
je više od 29 milijuna ljudi i izazvano je 211 milijardi eura ekonomskih gubitaka.
Ovaj trend posljedica je uglavnom klimatskih promjena, porasta broja
stanovnika u kombinaciji s porastom urbanizacije, kao i drugih čimbenika,
uključujući povećanje industrijske aktivnosti i degradaciju okoliša. Osim toga,
terorizam ostaje značajna sigurnosna prijetnja za europske građane. Zbog ovih
čimbenika, učestalost i intenzitet katastrofa će vjerojatno i dalje biti u porastu.
Suočeni s ovom promjenom stvarnosti postoji dobar razlog da EU ojača svoje
kapacitete odgovora u velikim nesrećama i katastrofama.
Prirodne i civilizacijske katastrofe kao što su šumski požari, potresi, poplave i
oluje kao i teroristički napadi sve više utječu na sigurnost i zaštitu građana EU
i potiču daljnji razvoj djelovanja EU u upravljanju u katastrofama.
Zbog navedenog, Stockholmski program4 poziva na razvoj europske ‘”Strate-
gije za unutarnju sigurnost”
,5 koja se fokusira na podjelu zadaća između in-
stitucija EU i država članica u borbi protiv terorizma, upravljanju granicama,
3 Prema definiciji Centra za istraživanje epidemiologije katastrofa (CRED). CRED definira
katastrofu kao: “situaciju ili događaj koji nadvladava lokalni kapacitet odgovora te ima za
posljedicu zahtjev na nacionalnoj ili međunarodnoj razini za vanjsku pomoć” (www.cred.be).
Članak se primarno bavi velikim nesrećama i katastrofama koje imaju za posljedicu zahtjev za
međunarodnu pomoć.
4 European Council: The Stockholm Programme — an open and secure Europe serving and
protecting citizens, 2010/C 115/01, Brussels.
5 European Commission: Communication from the Commission to the European Parliament
and the Council: The EU Internal Security Strategy in Action: Five steps towards a more secure
Europe, Brussels, 22. 11. 2010.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
296
civilnoj zaštiti i pravosudnoj suradnji u kaznenim pitanjima.
U Stockholmskom programu navedeno je da se upravljanje u katastrofama
EU treba temeljiti na integriranom pristupu, koji obuhvaća cijeli ciklus od ak-
tivnosti prevencije katastrofa, pripravnosti do odgovora i oporavka unutar i
izvan EU.
Upravljanje u katastrofama EU temelji se na dva glavna načela:
1. odgovornosti država članica za pružanje prijeko potrebne zaštite svojim
građanima s obzirom na postojeće rizike i prijetnje te
2. solidarnosti među državama članicama u pomoći jedni drugima i prije,
tijekom i nakon katastrofa ukoliko katastrofa nadilazi nacionalne kapac-
itete ili pogodi više od jedne države članice.
Europsko vijeće smatra da se buduće djelovanje Europske unije treba voditi
ciljevima smanjivanja ranjivosti na katastrofe razvijanjem strateškog pristu-
pa u prevenciji katastrofa te daljnjim unaprjeđenjem pripravnosti i odgovora
uzimajući u obzir nacionalnu odgovornost. Potrebno je izraditi Smjernice za
rizike i metode za mapiranje rizika, procjene i analize kao i pregled prirodnih
i civilizacijskih opasnosti s kojima se EU može suočiti u budućnosti. Potrebno
je, isto tako, nastaviti jačanje Mehanizma Europske unije za civilnu zaštitu i
poboljšati instrumente civilne zaštite, uključujući dostupnost, interoperabil-
nost, korištenje i podršku za koordinaciju pomoći i izvan EU u slučajevima
kada su građani EU ugroženi u velikim nesrećama i katastrofama. Potrebno
je ojačati Centar za monitoring i informiranje (MIC) s ciljem poboljšanja
koordinacije pomoći država članica, omogućavanja boljeg korištenja karata,
analitičke potpore državama članicama određivanju i registraciji nacionalnih i
multinacionalnih modula civilne zaštite te unaprijediti obuku i vježbe kako bi
se pridonijelo učinkovitijem odgovoru EU u katastrofama.
1. Principi provođenja unaprjeđenja
Učinkovita provedba razumne politike upravljanja u katastrofama znači manje
smrtnih slučajeva i manje štete. Kako se rizici s kojima se suočavamo povećavaju
i postaju sve očitiji potrebno je ojačati lokalne, nacionalne i europske politike
kako bi se mogli učinkovito nositi s tim prijetnjama. Potrebno je identificirati
načine poboljšanja postojećih sustava i primijeniti ih u cilju učinkovitog odgo-
vora na buduće velike nesreće i katastrofe.
Kao što je već naglašeno te je od najveće važnosti, zaštita sigurnosti građana jest
dužnost svake države te odgovornost za sprječavanje katastrofa, pripravnost
i odgovor leži prvenstveno na nacionalnim vladama. Ali, kada se dogodi
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
297
katastrofa i nacionalni kapaciteti više nisu dovoljni, zajednički europski odgo-
vor učinkovitiji je od samostalnog djelovanja država članica. Suradnja na razini
EU daje jasnu poruku solidarnosti među državama članicama i s trećim zem-
ljama. Bliska suradnja na razini EU također može ojačati sveukupni odgovor i
koordinaciju kada aktivnosti odgovora provode Ujedinjeni narodi (UN).
Važnost suradnje na razini EU prepoznali su i europski građani. Prema ispiti-
vanju javnog mnijenja njih oko 90% očekuje da će EU učiniti više da pomogne
njihovoj državi kada se suoči s katastrofom.6 Sličan postotak građana EU
podržava humanitarne aktivnosti EU izvan granica EU.7
EU posjeduje niz instrumenata za odgovor na katastrofe. Za katastrofe unu-
tar EU, Mehanizam civilne zaštite olakšava i koordinira pružanje materijalne
pomoći država članica.8 Mehanizam EU za civilnu zaštitu isto tako koordini-
ra isporuku materijalne pomoći tijekom katastrofa izvan EU.9 EU (Komisija i
države članice u kombinaciji) je najveći svjetski donator humanitarne pomoći
zemljama u razvoju. Financiranje se provodi putem partnerskih organizacija
(uglavnom agencije UN-a, Crvenog križa/polumjeseca i humanitarnih nev-
ladinih organizacija) koje pružaju najveći dio pomoći osobama u potrebi na
terenu.
Nadalje, postignut je dogovor o olakšavanju korištenja vojnih sredstava država
članica kada su ona potrebna kao dio ukupnog EU odgovora u katastrofi.10
U slučaju potresa na Haitiju odgovor EU je bio učinkovit i brz. Međutim,
iskustva iz ove i ostalih nedavnih nesreća ukazuju na to da postoji prostor za
daljnja poboljšanja u smislu djelotvornosti i učinkovitosti (brzine implement-
acije i primjerenost akcije), koherentnosti (operativne i političke koordinacije)
i vidljivosti EU odgovora na katastrofe. No, bolji odgovor EU u izvanrednim
slučajevima izvan EU-a ipak temelji na odgovoru civilne zaštite sa snažnim i
6 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_328_en.pdf
7 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_343_en.pdf
8 U 2002. godini, prvoj godini rada, Mehanizam je mobiliziran tri puta. U 2009. godini on je
bio mobiliziran 27 puta a prošle 2010. godine aktiviran je 32 puta. Približno polovica aktivacija
odnosilo se na odgovore na katastrofe unutar EU.
9 U svim slučajevima, zahtjev iz zemlje ili zemalja pogođene katastrofom moraju biti zaprim-
ljene prije nego što se Mehanizam aktivira. U slučaju trećih zemalja, odmah se konzultira Viso-
ka predstavnica za vanjsku politiku, u duhu zajedničke Deklaracije između Vijeća i Komisije o
korištenju Mehanizma za civilnu zaštitu u kriznim situacijama (doc. 10639/03) da bi se utvrdilo
bi li aktiviranje Mehanizma potpalo u upravljanje krizom ZVSP (ZVSP – Zajednička vanjska i
sigurnosna politika).
10 Dokumenti Vijeća EU od 2003. do 2006. godine obuhvaćaju “Opći Okvir za korištenje vo-
jnih i vojno zakupljenih prijevoznih sredstava država članica” i “Koordinaciju alata ESOP za
potporu EU odgovora u katastrofama i vojne podrške EU odgovoru u katastrofa - identifi-
kacija i koordiniranje raspoloživih sredstava i sposobnosti” (dokumenti 10639/03, 6644/4/04,
8976/06, 9462/3 REV3 i 14540/06 + COR1)
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
298
učinkovitim kapacitetima država članica. Polazište unaprjeđenog odgovora na
razini EU mora se temeljiti na jačanju nacionalnih kapaciteta.
Temeljem Stockholmskog programa i sukladno Strategiji za unutarnju sig-
urnost EU,11 Priopćenje Komisije “Prema snažnijem europskom odgovoru u
katastrofama: uloga civilne zaštite i humanitarne pomoći”12  utvrđuje strategiju
s ciljem korištenja stručnosti i resursa (koji su dostupni lokalnoj, nacionalnoj i
EU razini) u sustavu odgovora u katastrofi EU.
Stvaranje Europskog kapaciteta za odgovor u katastrofama (eng. European
Emergency Response Capacity) na temelju imovine država članica te razvoj
Europskog centra za odgovor u katastrofama (eng. European Emergency Re-
sponse Centre – EERC) predloženi su kao temelj strategije. Prijedlozi se odnose
na područje civilne zaštite i humanitarne pomoći.
Tijekom analiza i konzultacija provedenih među državama članicama, Europ-
skom komisijom i partnerima, zaključeno je da se rad na unaprjeđenju EU ka-
paciteta za odgovor u katastrofama mora temeljiti na sljedećim principima:
1. EU bi trebala biti u stanju učinkovito i duhu solidarnosti odgovoriti na
katastrofe unutar i izvan EU-a.
2. Kapaciteti za odgovor u katastrofama EU trebaju se baviti svim vrstama
velikih nesreća i katastrofa (tj. prirodnim i civilizacijskim osim oružanog
sukoba) koji mogu nadilaziti kapacitete nacionalnog odgovora i rezultirati
zahtjevom za pomoći EU.
3. Potpuno dosljedan (koherentan) pristup za katastrofe izvan EU-a morat
će obuhvatiti različita područja koje bi mogla biti aktivirana (ovisno o
prirodi krize): civilnu zaštitu, humanitarnu pomoć, odgovor na krize u
okviru Instrumenta za stabilnost,13 geografske instrumente za vanjsku
pomoć (koristeći leksibilne procedure u situacijama krize i velikih nesreća
i katastrofa) te civilno i vojno upravljanje krizom u okviru Zajedničke
sigurnosne i obrambene politike (ZSOP). Cilj bi trebao biti identiiciranje
i implementacija najprikladnijih resursa (sredstava) odgovora na bilo koju
katastrofu. Takav pristup će se graditi na postojećim ulogama, mandatima
i kapacitetima a utvrdit će se i kritične “praznine” i uska grla.
11 Vidjeti fusnote 3. i 4.
12 Communication from the Commission to the European Parliament and the Council: To-
wards a stronger European disaster response: the role of civil protection and humanitarian
assistance.
13 Instrument za stabilnost (eng. Instrument for Stability, IfS) je strateški alat dizajniran za
rješavanje brojnih globalnih sigurnosnih i razvojnih izazova. Cilj mu je osigurati podršku
rješavanju kriza i nestabilnosti u trećim zemljama te aktivnosti vezanih za međunarodne
izazove uključujući nuklearnu sigurnost i sprečavanje širenja nuklearnog naoružanja, borbu
protiv trgovine ljudima, organiziranog kriminala i terorizma. Vrijednost ovog instrumenta u
financijskoj perspektivi 2007. – 2013. godine je 2 milijarde eura.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
299
4. U slučaju odgovora na humanitarne potrebe koje su uzrokovane katastro-
fom izvan EU, pomoć EU se mora pružati u skladu s međunarodno
dogovorenim humanitarnim načelima (čovječnost, neutralnost, nepris-
tranost i neovisnost) i smjernicama. Poboljšana koordinacija na razini
EU pomoći će ojačati središnju koordinacijsku ulogu UN za izvanredne
situacije u trećim zemljama.
5. Pristup koji balansira odgovor u slučaju katastrofa s prevencijom
katastrofa i spremnosti je najbolji način odgovora sve veće prijetnje koju
predstavljaju katastrofe.14 Aktivnosti jačanja odgovora u katastrofama
bit će dopunjene jakim mjerama prevencije i pripravnosti. To uključuje
povećanje sinergije između smanjenja rizika od katastrofa (eng. disaster
risk reduction) i prilagodbe na klimatske promjene tako da, na primjer,
inancijska potpora za prevenciju, oporavak i aktivnosti obnove povećava
otpornost na buduće velike nesreće i katastrofe.
6. Veća isplativost (eng. cost efectiveness) označava traženje učinkovitijih
načina dostave pomoći. To se može postići kroz bolje udruživanje sred-
stava kako bi se smanjili troškovi i izbjeglo dupliciranje napora. Kada je
to primjereno, države članice trebaju iskoristiti zajednička sredstva. EU
bi također trebala izbjegavati stvaranje novih struktura i dodatne razine
birokracije.
14 Komisija je 2009. godine usvojila Priopćenje o “Pristupu Zajednice prevenciji prirodnih i
civilizacijskih katastrofa” (COM (2009) 82 final) i Strategiju EU za potporu smanjenju rizika
od katastrofa u zemljama u razvoju (COM (2009) 84 final). Uskoro bi trebao biti usvojen Plan
provedbe EU DRR Strategije. U tijeku je rad na pregledu rizika na razini EU a Komisija istražuje
mehanizam za redovite recenzije politika prevencije i pripravnosti država članica. Dostupna su
značajna financijska sredstva EU za sprječavanje katastrofa iako korištenje (povlačenje) tih
sredstava ostaje ograničeno. Financiranje je također dostupno u okviru Sedmog okvirnog pro-
grama za istraživanje i razvoj - FP7 (Tema svemir i sigurnost). U tijeku su napori na širenju
potpore EU za sprječavanje katastrofa u projektima trećih zemalja, identificiranju i razmijeni
najbolje prakse, ispitivanju mogućnosti za inovativne i financijske aranžmane. Navedene ak-
tivnosti trebale bi biti povezane s naporima EU vezanim za prilagodbu klimatskim promjena-
ma. Provedba i daljnji razvoj Fonda solidarnosti EU također može pružiti priliku za jačanje EU
za upravljanje u katastrofama.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
300
2. Povećanje učinkovitosti
2.1. Stvaranje Europskog kapaciteta za odgovor u katastrofama na
temelju unaprijed prijavljene imovine država članica i unaprijed
dogovorenih planova
Odgovor civilne zaštite EU temelji se na ad hoc ponudama država članica za
pomoć. Takav sustav otežava planiranje hitnih operacija i ne može osigurati
dostupnost i dovoljnu količinu odgovarajuće vrste pomoći u svim slučajevima.
U cilju poboljšanja planiranja operacija civilne zaštite EU, temeljem spomen-
utih strategija, uskoro će se početi raditi na:
- izradi referentnih scenarija za glavne vrste katastrofa unutar i izvan EU,
- identiiciranju i mapiranju postojećih ključnih sredstava koja bi se
mogla staviti na raspolaganje državama članicama za hitni odgovor EU
u spomenutim scenarijima,
- izradi planova za raspoređivanje tih sredstava, uključujući i prijevoz, te
ih provjeravati na temelju naučenih lekcija (stečenih iskustava) iz novih
velikih nesreća i katastrofa i vježbi,
- identiikaciji i ojačavanju sinergije između materijalne pomoći i pomoći
iz EU inancijskih sredstava za humanitarnu pomoć.
Mapiranje kapaciteta koji su na raspolaganju za operacije civilne zaštite EU
na temelju unaprijed definiranih scenarija katastrofa znatno će unaprijediti
sposobnost odgovor EU. To će omogućiti Komisiji i državama članicama mak-
simalno iskorištavanje komplementarnosti i udruživanje sredstava što će re-
zultirati većom učinkovitošću i isplativošću.
Za poboljšanje dostupnosti ključne imovine testirani su razni aranžmani kroz
“Pripremne aktivnosti sposobnosti brzog odgovora EU” (eng. Preparatory Ac-
tion on an EU Rapid Response Capability). To je obuhvaćalo standby aranžmane
za module poljske bolnice, crpljenje visokog kapaciteta, pročišćavanje vode i
ostalih sredstava sa sjedištem u nekim državama članicama. Na temelju tog
početnog iskustva Komisija predlaže da se uspostave Europski kapaciteti za
odgovor u katastrofama u obliku unaprijed identificiranih resursa civilne
zaštite država koje sudjeluju u Mehanizmu civilne zaštite koji bi se dobrovoljno
stavili na raspolaganje za operacije EU u slučaju katastrofa unutar i izvan EU.
Države članice koje su pristale dati sredstva za udruživanje, trebaju ih učiniti
dostupnim za operacije EU na poziv osim ako su ta sredstva potrebna za na-
cionalne potrebe. Ova sredstva ostat će pod nacionalnim zapovjedništvom i
kontrolom. Registracija udruženih sredstava će ostati na dobrovoljnoj bazi a
takvi aranžmani trebaju biti otvoreni za sudjelovanje trećih zemalja, posebice
iz Europskog gospodarskog prostora i država kandidatkinja za EU.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
301
Stručnjaci Europske unije (Komisije i država članica), koje će na teren poslati
Europski centar za odgovor u katastrofama, osigurat će koordinaciju različitih
EU modula na terenu i, gdje je to relevantno, njihovu integraciju u sustav UN
klastera.
Budući da je većina modula civilne zaštite država članica već dostupna za na-
cionalne svrhe, očekuje se da ovaj sustav neće generirati značajne dodatne
troškove vezane za njihov razvoj i standby. Naprotiv, može se očekivati da
će razvijanje mogućnosti za zajednički odgovor stvoriti veću učinkovitost i
poboljšati ukupnu isplativost operacija EU odgovora na katastrofe.
Između Europskog kapaciteta za odgovor u katastrofama i Europske službe
vanjskih poslova (eng. European External Action Service, EEAS) dogovorit će
se način rada s ciljem osiguranja komplementarnosti i korištenja moguće sin-
ergije između načina upravljanja aktivnostima otklanjanja posljedica katastrofa
i civilno - vojnim upravljanjem krizom.
2.2. Pre pozicioniranje sredstava za otklanjanje posljedica
katastrofe
Učinkovita pomoć podrazumijeva da sredstva za otklanjanje posljedica
katastrofe moraju biti unaprijed postavljena što je moguće bliže zoni katastrofe,
oslanjajući se na lokalne i regionalne resurse kada god je to moguće. To je razlog
zašto su velike međunarodne humanitarne organizacije (npr. Svjetski program
za hranu - WFP i Međunarodna federacija Crvenog križa i Crvenog polum-
jeseca - IFRC) stvorili i proširili svoje pre-pozicionirane kapacitete uz značajnu
materijalno financijsku potporu EU. Unutar EU, države članice grupirale su
nacionalna sredstva za pružanje pomoći i otklanjanje posljedica katastrofa na
strateškim mjestima. Nedavna iskustva pokazala su da ovaj pristup značajno
ubrzava operativni odgovor na katastrofe. Globalne mreže regionalnih skladišta
/ čvorišta uvelike mogu olakšati brzu mobilizaciju pomoći. Zbog toga, a u cilju
brze raspoloživosti sredstava za humanitarne svrhe u hitnim slučajevima izvan
EU predviđeno je da se:
- ocjene iskustva stečena iz EU suradnje s ključnim humanitarnim part-
nerima - osobito WFP i IFRC te da se i dalje razvijaju mogućnosti za
razvoj ovakvog pristupa,
- ako je moguće, traži korištenje postojećih pre pozicioniranih sustava
država članica u trećim zemljama.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
302
2.3. Poboljšana procjena potreba
Pravovremene i točne procjene potreba neophodne su za donošenje in-
formirane i utemeljene odluke o otklanjanju posljedica katastrofa. Za hitne
slučajeve izvan EU, ECHO stručnjaci na terenu i timovi civilne zaštite EU
imaju ključnu ulogu u pružanju informacija i savjeta za odgovor EU. Oni
također sudjeluju u procjeni i koordinaciji koju provodi UN. Potrebno je
osigurati bolje veze između procjene humanitarnih potreba u ranim fazama
katastrofe i procjene pristupa oporavku i razvoju kao što je procjena potre-
ba nakon katastrofe (eng. Post-Disaster Needs Assessments, PDNA). U tom
smislu Komisija će nastojati:
- podržati napore UN-a u stvaranju zajedničkih, međusektorskih i uspore-
divih procjena potreba,
- slati na teren EU stručnjake koji će biti časnici za vezu sa sustavom UN-a,
- povećati kapacitete EU timova za procjene kako bi se pokrio što veći teri-
torijalni opseg i, ako je potrebno, popunile praznine u UN kapacitetima,
- osigurati odgovarajuće sudjelovanje EU stručnjaka u PDNA koji su već
uključeni u procjenu potreba i provedbu humanitarnih aktivnosti u vezi
s otklanjanjem posljedica katastrofe.
2.4. Zajednička, učinkovitija i isplativija logistika
Trenutno postoje razni nacionalni i planovi na razini EU za logistička
čvorišta u zonama katastrofe u trećim zemljama. Takve različite strukture
do sada su značile da svaki učesnik ima plan za implementaciju i vlastitu
podršku na terenu. Ponekad ti nacionalni centri za potporu ne komunicira-
ju učinkovito s ostalim centrima što nije operativno učinkovito, niti ispla-
tivo te smanjuje vidljivost EU.
Obavljanje zadataka na horizontalnoj razini, poput logistike, može biti
učinkovitije ako se provodi na razini EU. Komisija u suradnji s državama
članicama razvila je specijalističke timove (za tehničku pomoć i potporu,
TAST15) koje funkcioniraju kao mobilna logistička podrška. Stoga, Komisija
predlaže da se u nadolazećem razdoblju:
- sustavno rasporede timovi tehničku pomoć i potporu (TAST) pogotovo
u situacijama u kojima nema lokalne infrastrukture te da se uspostave
ugovoreni planovi kako bi se osigurala njihova dostupnost,
 15 Tim za tehničku pomoć i potporu, TAST (eng. Technical Assistance Support Team) jedan
je od 17 modula čiji je ustroj propisan općim zahtjevima i koji su utvrđeni Odlukom Komisije.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
303
- u suradnji s EEAS istraže mogućnosti kako ti timovi mogu bolje podržati
Delegacije EU, konzularna predstavništva i druge EU i međunarodne
aktere tijekom velikih hitnih slučajeva izvan EU,
- istraži razvijanje ovih planova u EU Centru za koordinaciju na terenu
koji se može priključiti sustavu UN-a.
2.5. Koordinirani i troškovno učinkovit prijevoz pomoći
EU trenutno ima mogućnost sufinancirati prijevoz materijalne pomoći civ-
ilne zaštite. Ovu mogućnost potrebno je ojačati i ukloniti uska grla u pri-
jevozu pomoći. Poboljšanja su potrebna i u isporuci pomoći pogođenim
zemljama, uključujući logistiku i lokalnu dostavu do mjesta gdje je pomoć
najpotrebnija. U ostvarenju ovih ciljeva Komisija predlaže da se:
- pojednostavne i pojačaju postojeći aranžmani za prikupljanje i suinan-
ciranje prijevoza,
- potakne udruživanje s privatnim sektorom i pripreme mogućnosti za
pružanje komercijalnog transporta i logistike u katastrofama,
- u potpunosti iskoriste dogovoreni okviri za korištenje vojnih ili vojno
unajmljenih prijevoznih sredstava država članica i alata za koordinaciju
u okviru Zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP) kao potporu
odgovoru u katastrofama EU,
- nastavi razvoj odgovarajućih zračnih / transportnih kapaciteta (strateških
i taktičkih) humanitarnih organizacija i UN-a.
2.6. Korištenje vojnih sredstava država članica i
potpore ZSOP EU u odgovoru na katastrofe
Civilne i vojne sposobnosti razvijene u kontekstu Zajedničke sigurnosne i
obrambene politike EU (ZSOP) mogu biti korisne prilikom pružanja pomoći
civilne zaštite i humanitarne pomoći osobito u prirodnim katastrofama.
Uporabu vojnih sredstava za pružanje pomoći u trećim zemljama kao dio
odgovora na prirodne katastrofe, propisuju Oslo smjernice.16 Ove su smjer-
nice dogovorene na razini UN-a i potvrđene u EU u Europskom konsen-
zusu o humanitarnoj pomoći.17 Oslo smjernice propisuju da vojna sredstva
treba koristiti kao posljednji izbor kada ne postoji druga dostupna civilna
 16 Guidelines on the Use of Military and Civil Defence Assets in International Disaster Relief
— ‘Oslo Guidelines’ (re-launched by UN OCHA in November 2006).
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
304
alternativa za podršku hitnih humanitarnih potreba.
Neke države članice imaju uređen nacionalni sustav za korištenje vojnog pri-
jevoza ili drugih vojnih sredstava kao potpore civilnoj zaštiti u odgovoru na
velike katastrofe izvan EU. Takva vojna sredstva, usmjerena kroz nadležna
tijela za civilnu zaštitu država članica mogu doprinijeti pružanju materi-
jalne pomoći koja se šalje kroz Centar za monitoring i informiranje (MIC)
Mehanizma za civilnu zaštitu EU. Kao što je pokazalo iskustvo pružanja
pomoći u slučaju potresa i tsunamija u Indijskom oceanu u prosincu 2004.
godine te poplava 2010. godine u Pakistanu, vojna sredstva mogu popuniti
praznine kapaciteta u područjima kao što su transport, logistička potpora
ili medicinska potpora.
EU je razvila okvir vojne potpore za odgovoru EU u katastrofama koji
obuhvaća korištenje vojnih prijevoznih sredstava i alata koordinacije Eu-
ropske sigurnosne i obrambene politike (ESOP). Izrađeni Standardni op-
erativni postupci korišteni su dobrim dijelom u hitnim situacijama kao npr.
u Pakistanu 2010. godine kada je Komisija (putem MIC-a) osigurala pot-
poru u dostavi pomoći zrakoplovima koji su ponuđeni kroz EU ćeliju za
planiranje (eng. EU Movement Planning Cell) u EU vojnom stožeru. Ova
mogućnost koristila se kao dodatak civilnim letovima u organizaciji i sufi-
nanciranju u okviru Mehanizma.
Konkretne prijedloge kako poboljšati mehanizme za korištenje civilnih i vo-
jnih sredstava u okviru ZSOP kao dio odgovor u katastrofama EU, posebice
unaprjeđenje dosljednosti i sinergije s EU humanitarnom pomoći i civil-
nom zaštitom posebno će dati Visoka predstavnica i Europska komisija.
Zbog svega navedenog, postoji potreba da se razvije Europski centar za
odgovor u katastrofama (eng. European Emergency Response Centre –
EERC) kao poveznica Komisije s koordinacijskim alatima ZSOP s ciljem
zadovoljavanja humanitarnih potreba na terenu s dostupnim sredstvima
država članica za upravljanje u krizama.
17 The European Consensus on Humanitarian Aid (2008/C 25/01)
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
305
3. Povećanje dosljednosti
3.1. Razvijanje Centra za odgovor u katastrofama (EERC)
Civilna zaštita i humanitarna pomoć glavni su operativni instrumenti tre-
nutnog odgovora EU na katastrofe. Ovi instrumenti integrirani su u jednu
Opću upravu Europske komisije – Opću upravu za humanitarnu pomoć i
civilnu zaštitu (DG ECHO) što omogućuje uspostavljanje ojačanog Cen-
tra za odgovor u katastrofama (EERC) koji će se oslanjati na informacije
i znanja iz oba područja i učinkovito povezati, na europskoj razini, tijela
nadležna za civilnu zaštitu i za humanitarnu pomoć u državama članicama.
Krizne sobe ECHO-a i MIC-a bit će spojene u pravi operativan centar koji
će djelovati 24 sata i biti odgovoran za koordinaciju civilnog odgovora EU u
slučaju katastrofa. To će zahtijevati kvalitativni pomak od razmjene infor-
macija i reagiranja na krizna stanja u proaktivniju ulogu planiranja, praćenja,
pripreme, operativne koordinacije i logističke podrške. U tu svrhu EERC će
razviti integrirano praćenje kapaciteta koje će se temeljiti, između ostalog,
na GMES18 uslugama. EERC će osigurati kontinuiranu razmjenu informaci-
ja i s tijelima civilne zaštite i s tijelima nadležnim za humanitarnu pomoć u
slučaju potrebe za pomoći koju će ponuditi države članice Europske unije i
drugi akteri. To će omogućiti državama članicama donošenje informirane
odluke o financiranju i ponudi dodatne pomoći. EERC će također razviti
referentne scenarije za glavne vrste katastrofa unutar i izvan EU kao što je
već u ovom članku spomenuto u prethodnom poglavlju.
Za hitne slučajeve izvan EU, EERC bi trebao biti odgovoran za prikupljanje
podataka o cjelokupnoj dostupnoj europskoj materijalne pomoći i osigurati
dosljednost sa sustavom koordinacije UN-a i ugrožene zemlje.
EERC će isto tako olakšati operativnu koordinaciju s drugim EU sudion-
icima . To će uključivati razmjenu informacija i analiza s geografskim odje-
lima EEAS (uključujući Situacijski centar (eng. Situation Centre – Sit Cen)
kada je to prikladno) i Delegacija EU. To se odnosi i na suradnju s EEAS
strukturom za upravljanje krizama kada se korištenje civilnih i / ili vojnih
sredstava EU smatra dijelom odgovora u katastrofi EU. EERC bi također
trebao biti točka za vezu s odgovarajućim dijelovima EEAS uključujući u
tom pogledu misije ZVSP ili ESOP raspoređene u trećim zemljama. EERC
će biti povezan s planovima koji se se razvijaju kao dio te će na taj način
doprinijeti povećanju otpornost prema katastrofama cijele Europe.
18 Globalno nadziranje okoline i sigurnost (eng. Global Monitoring for Environment and
Security, GMES) je zajednička inicijativa EU i Europske svemirske agencije (ESA)
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
306
Sukladno tim planovima Komisija će:
- spojiti krizne centre civilne zaštite (MIC) i Opće uprave ECHO i time
stvoriti pravi 24 / 7 Europski Centar za odgovor u katastrofama (EERC)
koji će usko surađivati s drugim odgovarajućim službama, uključujući
i one odgovorne za Strategiju za unutarnju sigurnost EU,
- s vremenom razviti EERC u platformu za podršku drugim službama
koje se bave katastrofama,
- utvrditi radne planove s EEAS (i u sjedištu i u Delegacijama EU) što se
može učiniti, između ostalog, kroz mjere koje uključuju redovite sastanke,
privremenu razmjenu časnika za vezu, zajedničke vježbe i trening.
3.2. Jačanje koordinacije
Za katastrofe u trećim zemljama EU snažno podupire središnju koordinaci-
jsku ulogu UN-a, prije svega UN-ov Ured za koordinaciju humanitarnih
poslova (UN OCHA). EU koordinacija ojačat će ulogu UN-a osiguravajući
dosljedan EU doprinos UN-ovim naporima u olakšavanju posljedica
katastrofa.
U integriranom pristupu Komisija predlaže da se:
- ojača podrška UN-ovoj koordinaciji humanitarne pomoći (sustavu klastera
UN-a i UN koordinatoru humanitarne pomoći) uključujući i moguće
raspoređivanje EU časnika za vezu na lokalni sustav UN koordinacije,
- EERC koristi u usmjeravanju protoka informacija vezanih za napore u
olakšavanju posljedica katastrofa između EU i UN,
- poboljšati izvještavanje UN-ovog inancijskog sustava za praćenja ukupne
pomoći EU u bilo kojoj katastroi.
Spajanje humanitarne pomoći i civilne zaštite u portfelj jednog povjerenika
Europske komisije19 pruža mogućnosti za zajedničku analizu, zajedničko
prikupljanje informacija, pojednostavljeni doprinos sustavu koordinacije
klastera i poboljšanje koordinacije EU-a na terenu.20 U cilju unaprjeđivanja
usklađenosti pružanja europske pomoći u otklanjanju posljedica katastrofa
Komisija će:
- predložiti nominaciju kontaktnih točaka u državama članicama za hu-
manitarnu pomoć koje će u svako doba biti na raspolaganju za razmjenu
19  Kristalina Georgijeva imenovana povjerenicom Europske komisije za međunarodnu surad-
nju, humanitarnu pomoć i odgovor na izvanredne situacije (eng. International Cooperation,
Humanitarian Aid & Crisis Response).
20 Tamara Kopal, Arabela Vahtarić: Civilna zaštita u okvirima Lisabonskog ugovora, Zbornik
radova III. Međunarodne konferencije “Dani kriznog upravljanja”
, Veleučilište Velika Gorica,
Velika Gorica, 2010.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
307
informacija (ove kontaktne točke bit će povezane s nacionalnim kontak-
tnim točkama za civilnu zaštitu EU Mehanizma za civilnu zaštitu kako
bi se osigurao potpuno usklađen pristup),
- razviti alat za informacije (na temelju trenutnog sustava 14 bodova za
humanitarnu pomoć i CECIS21 sustava za pomoć civilne zaštite),
- poticati države članice da pravovremeno izvještavaju o svim humani-
tarnim doprinosima.
4. Povećanje vidljivosti
Javnost EU ima pravo na točne i potpune informacije o načinu na koji EU
reagira na katastrofe. EU je najveći donator humanitarne pomoći i ti napori
se smatraju operativno učinkovitim, ali oni nisu uvijek vidljivi građanima
EU, korisnicima zemalja u razvoju i međunarodnim partnerima. To uve-
like smanjuje vjerodostojnost i pregovarački položaj Europske unije na
međunarodnoj razini u ovo doba koje pokreće globalizacije. Za komuni-
kacijska pitanja potreban je odgovarajući pristup planiranju temeljen na
scenarijima. Institucije EU, zajedno s državama članicama, trebaju razviti
komunikacijsku strategiju koja će povećati vidljivost odgovora Europske
unije.
Važno je da EU financiranje, putem međunarodnih i lokalnih partner-
skih organizacija, bude pravilno prepoznato i vidljivo na terenu (osim u
slučajevima gdje bi prisutnost EU simbola otežala isporuku pomoći) kao i
na Internetu. S tim u vezi Komisija će:
- predstaviti jedinstveni iznos pomoći EU u otklanjanju posljedica katastrofa
(i inancijski i materijalni), umjesto odvojenih iznosa EU i država članica,
priznajući odgovarajuću bilateralnu pomoć,
- raditi na češćoj upotrebi EU simbola u kombinaciji s nacionalnim sim-
bolima za svo osoblje EU i država članica prilikom pružanja pomoći u
odgovoru na katastrofe,
- razmotriti načine da partnerske organizacije daju odgovarajuću uočljivost
pomoći koju inancira EU (npr. kroz logotip EU ili dvostruki logotip na
artiklima),
- u većoj mjeri nadzirati poštovanje postojećih uvjeta inanciranja,
- razmotriti odgovarajuće brendiranje kapaciteta EU odgovora.
21 CECIS - Zajednički sustav za veze i informiranje u slučaju katastrofa (eng. Common Emer-
gency Communication and Information System)
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
308
Zaključak
Analizirana strategija prikazana u ovom radu predstavlja prvi korak u
razvoju snažnijeg kapaciteta EU odgovora u katastrofama. To će pomoći
povećanju utjecaja EU u ublažavanju patnje žrtava katastrofa unutar EU i
širom svijeta. Zakonodavni prijedlozi za provedbu ključnih prijedloga bit
će predloženi tijekom 2011. godine. Republika Hrvatska odnosno Državna
uprava za zaštitu i spašavanje kao tijelo državne uprave nadležno za civilnu
zaštitu i pružanje pomoći u katastrofama aktivna je u Mehanizmu civilne
zaštite Europske unije već nekoliko godina. Sudjelovanje u vježbama Me-
hanizma civilne zaštite EU te 25 osoba koje se educiraju u sustavu tečajeva
Mehanizma u dogledno vrijeme neće biti dostatne aktivnosti.
U ovome trenutku, kada se završetak pregovora o pristupanju EU mjeri
u mjesecima a punopravno članstvo u EU je vrlo blizu, aktivnosti Hrvat-
ske morat će postati proaktivne. U nadolazećem razdoblju bit će potreb-
no intenzivirati osposobljavanje i na tečajevima koje organizira Europska
komisija ali i na nacionalnoj razini koje bi trebalo obuhvaćati informacije o
načinu pružanja pomoći u okviru EU. Jedan od ciljeva trebao bi biti opre-
manje i prijavljivanje modula civilne zaštite u suradnji s drugim tijelima
državne uprave kojima je zaštita i spašavanje redovita djelatnost kako bi
se i hrvatska nacionalna sredstva mogla staviti na raspolaganje državama
članicama za hitni odgovor EU.

Literatura
European Commission: Communication from the Commission to the Eu-
ropean Parliament and the Council: The EU Internal Security Strategy in
Action: Five steps towards a more secure Europe, COM (2010) 673 final,
Brussels, 22. 11. 2010.
European Commission: Communication from the Commission to the Eu-
ropean Parliament and the Council: A Community approach on the pre-
vention of natural and man-made disasters, COM (2009) 82 final, Brussels,
23. 2. 2009.
European Commission: Communication from the Commission to the Eu-
ropean Parliament and the Council: Towards a stronger European disaster
response: the role of civil protection and humanitarian assistance, COM
(2010) 600 final, Brussels, 26. 10. 2010.
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
309
European Commission: Communication from the Commission to the Eu-
ropean Parliament and the Council: EU Strategy for Supporting Disaster
Risk Reduction in Developing Countries, COM (2009) 84 final, Brussels,
23. 2. 2009.
European Council and the Commission: Joint Declaration on the use of the
Community Civil Protection Mechanism in Crisis Management referred
to in Title V of the Treaty on European Union, doc. 10639/03, Brussels, 29.
September 2003.
European Council: General Framework for the use of Member States mili-
tary and military chartered transportation assets and ESDP coordination
tools in support of EU disaster response, doc. 8976/06, Brussels.
European Council: Military support to EU disaster response — Identifica-
tion and coordination of available assets and capabilities, doc. 9462/3/06
REV 3 and doc. 14540/06 + COR 1, Brussels.
European Council: The European Consensus on Humanitarian Aid, 2008/C
25/01, Brussels.
European Council: The Stockholm Programme - an open and secure Eu-
rope serving and protecting citizens, 2010/C 115/01, Brussels.
http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_328_en.pdf
http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_343_en.pdf
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić: Civilna zaštita u okvirima Lisabonskog
ugovora, Zbornik radova III. Međunarodne konferencije “Dani kriznog up-
ravljanja”, Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2010.
UN OCHA: Guidelines on the Use of Military and Civil Defence Assets in
International Disaster Relief - ‘Oslo Guidelines’ (re-launched by UN OCHA
in November 2006).
Popis kratica:
CECIS – Zajednički sustav za veze i informiranje u slučaju katastrofa (eng.
Common Emergency Communication and Information System)
CRED - Centar za istraživanje epidemiologije katastrofa
ECHO – Opća uprava za humanitarnu pomoć i civilnu zaštitu Europske
komisije (eng. Directorate General Humaniratian Aid and Civil Protection)
EEAS - Europske službe vanjskih poslova (eng. European External Action
Service)
EERC - Europski centar za odgovor u katastrofama (eng. European Emer-
gency Response Centre)
ESOP - Europska sigurnosna i obrambena politika (eng. European Security
and Defence Policy – ESDP)
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
310
EU – Europska unija
GMES - Globalno nadziranje okoline i sigurnost (eng. Global Monitoring for
Environment and Security)
IFRC - Međunarodna federacija Crvenog križa i Crvenog polumjeseca
IfS - Instrument za stabilnost (eng. Instrument for Stability)
MIC - Centar za monitoring i informiranje (eng. Monitoring and Informa-
tion Centre)
PDNA - procjena potreba nakon katastrofe (eng. Post-Disaster Needs Assess-
ments)
TAST - Tim za tehničku pomoć i potporu (eng. Technical Assistance Support
Team)
UN - Ujedinjeni narodi
UN OCHA - Ured za koordinaciju humanitarnih poslova Ujedinjenih naroda
WFP - Svjetski program za hranu (eng. World Food Programme)
ZSOP - Zajednička sigurnosna i obrambena politika (eng. Common Security
and Defence Policy - CSDP)
ZVSP – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (eng. Common Foreign and
Security Policy - CFSP)
Crisis management: integral approach EU
Abstract
In spite of the achievements in the area of disasters and crisis management,
the European Union countries face the challenges which need to be ap-
proached in an integral way. The European Commission and the European
Union Council emphasise the best possible connections i.e. integration
of the European Union policies. This paper will present a set of activities
called “The Europe that protects”. The goal of these activities is to improve
security of the Union in the areas of strengthening the cooperation in en-
forcing laws, managing the borders, judicial cooperation in criminal issues,
as well as strengthening of cooperation in the area of civil protection as well
as in the area of disaster management. In this sense, the paper will present
also the expected activities of the Republic of Croatia in the field of civil
protection as well as in the area of disaster management following the EU
accession.
Keywords: EU, strategy of internal security, crisis management, civil protection
Tamara Kopal, Arabela Vahtarić
311
udk 351.78
Mr. sc. Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk, prof.*
Procjena rizika u vođenju projekta:
Izbor metode analize rizika
Sažetak
Pogled na prisutnost rizika tijekom vođenja projekta s aspekta mogućnosti
trpljenja gubitka ukazuje na senzibilnost u upravljanju rizicima svojstve-
nu svakom pojedinačnom projektu. Oblikovanje poslovnih procesa čija je
svrha zaštita od negativnih efekata rizika može se generalizirati kroz pro-
ces proaktivnog identificiranja, analize i rješavanja rizika. U ovom radu je
napravljen kratak pregled procjene rizika s obzirom na dva smjera – dvije
ocjene modela (kvalitativnu i kvantitativnu), te se također predlaže novi
pristup u tom smjeru.  Uzimajući u obzir pojavu rizika kao stohastičku po-
javu, izbor metode podrazumijevat će onu metodu koja će smanjiti poten-
cijalne gubitke, odnosno gubitke kad se događaj realizira kao i smanjenje
intenziteta izloženosti rizicima.
Ključne riječi: upravljanje rizikom, procjena rizika, metode analize rizika
* Mr. sc. Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk, prof., Institut za međunarodne odnose
UPRAVLJANJE RIZICIMA
312
Uvod
Bez obzira koliko bio dobar plan projekta, neizvjesnost i rizik pojavljivanje
neželjenih događaja su gotovo uvijek prisutni, a to iziskuje pristup proak-
tivnog djelovanja.
Rizik je mogućnost pojave neizvjesnih događaja ili skupa okolnosti koji os-
tvaruju pozitivan ili negativan učinak na ostvarenje ciljeva projekta [1], a
karakterizira ga vjerojatnosti nastanka i utjecaja na projekt. U tom kontek-
stu rizik možemo zapisati kao funkciju varijabli
rizik=f(vjerojatnost, utjecaj) (1).
Upravljanje rizicima možemo, između mnogobrojnih definicija, promatrati
kao sustavan proces identifikacije, analize, planiranja, praćenja i kontrole
rizika uz unaprijed pripremljene odgovore na rizike projekta, odnosno kao
proces koji obuhvaća utvrđivanje i kvantifikaciju rizika te plan odgovora u
smislu sprječavanja rizika uz kontrolu svih radnih procesa[2]. Upravljanje
rizicima je kontinuiran proces koji se odvija tijekom životnog ciklusa pro-
jekta uz pravovremena poboljšanja aktivnosti planiranja, identifikacije, na-
dzora i kontrole rizika, tako da se novi rizici mogu identificirati u bilo koje
vrijeme. Smanjiti vjerojatnost kako same pojave tako i utjecaja nepovoljnih
događaja na projekt nesumnjivo je najvažniji cilj upravljanja rizicima.
Procjena vjerojatnosti nastanka rizika i utjecaja na projekt je dio analize
rizika.
Aspekti procjene rizika
Upravljanje rizicima se oslanja na  situacije koje su realno ostvarive i koje
se mogu ostvariti. U ciklusu upravljanja rizicima važni su svi elementi,
međutim svi su u korelaciji s procjenom rizika.
Proces procjene rizika analizira se paralelno s nekoliko aspekata. Jedan od
njih je pretpostavka scenarija mogućih katastrofa prema stupnju ranjivosti
faza projekta i prema mogućim ishodima nepovoljnih događaja koji uz-
rokuju rizik. S druge strane, na vjerojatnost pojave rizika utječu kako vanjs-
ki čimbenici tako i unutarnji subjekti kao što su poslovni procesi u projektu
za koje je i napravljena procjena rizika što povlači važnost kontrole svih
procesa. Unutarnji faktori podrazumijevaju između ostalog skup podataka
prikupljenih tijekom vremena trajanja poslovnih procesa unutar odvijanja
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
313
razvojnih faza projekta, a takvo skladište podataka nudi čak i one infor-
macije koje nam se u prvom trenutku čine beskorisne, a u odgovarajućim
okolnostima poprimaju ključnu ulogu. Govoreći o vanjskim čimbenicima
dolazimo do vertikalnih analiza unutar društvenih, tehnoloških, ekonom-
skih, ekoloških i političkih utjecaja koji se uglavnom ne mogu kontrolirati,
ali mogu biti očekivani. Ovdje su također podrazumijevaju događaji, izvan
aktivnost tvrtke odgovorne za projekt, kao što su prirodne katastrofe ili
teroristički napadi, napadi na informacijske sustave (virusi, spam, DoS na-
padi i sl.).
Tehnička vrsta rizika proizlazi iz alata koji se koriste tokom projekta. Na-
dalje,  prisutnost elektronskog i mobilnog poslovanja, kao i okružje infor-
macijskog sustava, povlače softverski rizik.
Procjena rizika je preventivna akcija koju treba provesti prije pojave
neželjenih događaja. A u slučaju da se nesreća već dogodila, treba što prije
započeti s korektivnim akcijama i realizacijom plana oporavka.
U slučaju da su troškovi ublažavanja rizika veći od troškova preuziman-
ja rizika i nastalih posljedica, ključna je pravovremena procjena vjerojat-
nosti i utjecaja svakog rizika na strategiju  ublažavanja gubitaka i to prije
donošenja odluke o provedbi plana ublažavanja.
S druge strane, bilo koji događaj čiji bi utjecaj mogao biti pozitivan treba
iskoristiti u skladu sa pravilima.
Analiza rizika
Nakon što je rizik identificiran procjenjuje se vjerojatnost njegove pojave,
stupanj utjecaja na planirani raspored, opseg, troškove i kvalitetu aktivnos-
ti, a zatim se određuju prioriteti. Zahvaljujući analizi rizika dolazimo do
rangiranja svih evidentiranih potencijalnih rizika do čega možemo doći
koristeći [3]:
− kvalitativne analize koje se daju opisnu skalu za opisivanje vjerojatnosti
i posljedica rizika,
− polu – kvantitativne analize koje određuje numeričke vrijednosti za opi-
sivanje skale, brojevi su korišteni kako bi se kvantiicirali faktori rizika,
− kvantitativne analize koje koriste numeričke skale za mogućnosti (vjero-
jatnosti) i posljedice rizika.
Svaki rizik koji je rangiran tijekom analize mora biti nadziran (Tablica 1).
Svi prepoznatljivi rizici bi trebali biti uneseni u registar rizika, koji sadrži
sve informacije o riziku kao i tretmane koji su povezani s njima i doku-
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
314
mentirani kao rizici gubitaka.
Težina rizika (eng. Severity) jednaka je umnošku vjerojatnosti (eng.  Prob-
ability) pojavljivanja rizika i utjecaja koji ima na projekt (eng. Impact) odn.
posljedice
S=P*I (2).
Vjerojatnost pojavljivanja, broj kategorija na koje utječu i stupanj (visok,
srednji, nizak) utjecaja određuju osnovu za dodjeljivanje prioriteta rizika.
Osim toga, procjena vjerojatnosti pojavljivanja rizika i njegovog utjecaja
na projekt uvelike ovisi o iskustvu i znanju svih dionika u projektu, te svih
ostalih koji sudjeluju u procesu analize rizika.
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
315
Tablica 1 Upravljanje rizicima
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
316
Metode analize rizika projekta
Razlikujemo dva modela procjene rizika: kvalitativni i kvantitativni model.

Kvalitativna analiza rizika je proces procjene utjecaja identificiranih fak-
tora rizika. U tom smislu određuje prioritete identificiranih rizika koristeći
vjerojatnost njihova pojavljivanja i odgovarajući utjecaj na ciljeve projekta.
Tijekom ovog procesa odlučuje se o prioritetu aktivnosti u rješavanju (ot-
klanjanju ili ublažavanju) faktora rizika ovisno o stupnju utjecaja kojeg im-
aju.  Ključna značajka kvalitativnih modela je uporaba subjektivnih indeksa
u smislu  rastućeg niza utjecaja neželjenih događaja (nizak (N)-srednji (S)-
visok (V)), zatim kao posebna značajka presudan-kritičan utjecaj i na kraju
nezaobilazan benchmarking svih.
Preciznija   procjena   rizika može   se   napraviti  po   razvojnim fazama u
životnom ciklusu  projekta s obzirom na zavisnost o vremenu.
Kvantitativna analiza rizika rezultira numeričkim rješenjima koja izražavaju
vjerojatnost pojave svakog rizičnog faktora po fazama projekta i njegovih
posljedica na ciljeve projekta, ali i globalno rizika na razini cijelog projekta.
Kvantitativna analiza ne može funkcionirati bez dostupnosti detaljnih po-
dataka o svakom (već unaprijed predviđenom ili tek nastalom) neželjenom
događaju kao i bez podataka o mogućim mjerama pogodnim za njihovo
rješavanje. Takve podatke treba učestalo obnavljati jer o njihovoj točnosti
zavisi i efikasnost rješavanja problema.
S jedne strane, vjerojatnost da se očekivani gubitak dogodi u jedinici vre-
mena definiramo kao produkt izloženosti neželjenom događaju u jedinici
vremena i posljedice očekivanog gubitka uslijed pojave neželjenog događaja.
S druge strane, neke od kvantitativnih metoda odlučivanja u slučaju
procjene rizika se ne oslanjaju na znanje vjerojatnost poput teorije igara.
Uglavnom rezultati kvantitativne analize ne proturječe ishodu kvalitativne
analize, premda se ta dva procesa mogu odvijati istodobno.
Bez obzira koristi li se kvalitativna ili kvantitativna procjena rizika u obzir
se u svakom slučaju moraju uzeti sljedeći elementi: materijalna ili nema-
terijalna vrijednost imovine, učestalost prijetnje, faktor izloženosti prijetnji,
učinkovitost zaštite, trošak zaštite, te nesigurnost.
Ponekad je poželjno kombinirati kvalitativne i kvantitativne metode te
ovisno o situaciji i prilikama doći do jedinstvene metode procjene rizika
primjerene upravo tom projektu na kojem se radi. Pri tom se svakako ne
smije zanemariti uloga ljudskog faktora, kao ni upotrebu raznih softverskih
alata  s druge strane.
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
317
Izbor metode: Prednosti i nedostaci metoda analize
rizika projekta
Izbor metode analize rizike prepušten je timu zaduženom za upravljanje
rizicima na projektu, pa s te strane ljudski faktor izbija u prvi plan. S druge
strane, već su poznate neke prednosti i nedostaci koji se odnose na svaku
metodu pojedinačno što uvelike olakšava izbor najpovoljnije metode. Osim
toga, treba voditi računa radi li se o domaćim ili međunarodnim projek-
tima, gospodarskim ili projektima u znanosti i razvoju, odnosno o klasifi-
kaciji projekta koja utječe na izbor metode analize rizika.
Projektni menadžment međunarodnih projekata ima već samim svojim
međunarodnim statusom kao i uvjetima provedbe jednim djelom usmjeren
izbor metode za procjenu rizika.  U tom smislu, uvelike pomaže pozna-
vanje koraka za donošenje strategije vezane uz obradu rizika, metoda kvan-
tificiranja i klasifikacije rizika, te već poznatih iskustava kao smjernica za
bolje procjenjivanje rizika.
Jedna od najjednostavnijih kvalitativnih procjena rizika je matrična procje-
na rizika čiji je najveći nedostatak što daje vrlo grube rezultate, premda u
nekim slučajevima za to nema ni potrebe.
Što-ako analiza je namijenjena kvalitativnoj procjeni rizika i  provodi se
vrlo brzo softverskim alatom predočavajući različite scenarije projekta kao
što su odgađanje dostave neke važne komponente, duže trajanje specifičnih
poslova ili uvođenje novih vanjskih faktora kao što su prekid ili promjena
procesa koji su u tijeku. Podaci dobiveni na taj način tvore različite baze
podataka pomoću kojih se provodi komparativna analiza. Nedostaci ove
metode su što ne garantira kompletnost analize te ovisi o subjektivnosti
analitičara.
Sofisticiraniji softverski paketi rezultiraju sveobuhvatnom bazom podataka
koja omogućava analizu i izvještavanje povezanih projekata (cross-project).

Na taj način je oživljena distribuiranost i transparentnost podataka pa
budžetni i organizacijski modeli dijele zajedničke podatke koji dopuštaju
integraciju projekata te smanjuju probleme nekonzistentnih i redundantnih
podataka.
U kvalitativnoj procjeni rizika koristi se i FMEA  metoda (Failure Mode and
Effects Analysis) kao jedna od induktivnih tehnika koja polazi od analize
svih mogućih neželjenih događaja i pripadajućih štetnih efekata. Prednost
ove metode se očituje u raširenosti primjene, dok se nedostaci očituju kroz
loše obučeno osoblje, te nedovoljnu potporu rukovodeće strukture (proma-
tra je kao administrativni zadatak).
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
318
Kvantitativna analiza koristi tehnike kao što su Monte Carlo metoda pomoću
koje može: utvrditi vjerojatnost postizanja cilja, kvantificirati rizik na razi-
ni cijelog projekta i odrediti iznos troška potrebnog za saniranje posljedica,
identificirati prioritete rizičnih faktora i njihov doprinos s obzirom na in-
deks rizika na razini cijelog projekta,  identificirati realne promjene kako
u troškovima tako i u planu aktivnosti. U njoj je za svaku planiranu ak-
tivnost napravljena distribucija (stupanj nesigurnosti na svakoj aktivnosti)
mogućeg trajanja aktivnosti koja se koristi za računanje distribucije svih
mogućih ishoda projekta. Ako u analizu uključimo faktor povećanja utje-
caja  zbog mogućnosti pojave više različitih rizika istovremeno, onda ko-
ristimo koeficijent korelacije.  Spomenimo najpoznatije distribucije: nor-
malna distribucija, gamma distribucija te beta distribucija. Bolja procjena
rizika se može dobiti modeliranjem vjerojatnosti rizika s eksponencijalnom
distribucijom te utjecaja na projekt s beta distribucijom. [5]
Slika 1 Funkcije gustoće distribucija
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
319
Nadalje, procjena rizičnih situacija metodom Markovljevih modela se sas-
toji od  izrade  grafa stanja, određivanja  koeficijenata prelaznih vjerojat-
nosti  između stanja i  postavljanja i  rješavanja  sustava diferencijalnih
jednadžbi.  Ovaj model karakterizira zahtjevnija provedba, a rašireniju
primjenu ima u donošenju odluka.
Bayesove metode se mogu npr. upotrijebiti za procjenu distribucije rizika,
nadalje za odabir distribucije ili ulaznih parametara distribucije. U tom
slučaju Bayesove metode su samo pomoćni alat jer same po sebi nemaju
odlučujući utjecaj na konačni izgled modela procjene rizika pa ni na sve-
obuhvatan proces odlučivanja u rješavanju neželjenih događaja.
Odgovarajući izbor jedne ili više metode rezultirat će uspješnom proved-
bom projekta i pored svih koristi koje projekt sam po sebi ostvaruje, stvara
se ozračje pouzdanog i uspješnog poslovanja i otvaraju se vrata za pokre-
tanje novih projekata. Pogotovo ako govorimo o internacionalizaciji i
konkurentnosti u međunarodnom prostoru poželjno je dobrim poslovan-
jem dobiti i dobre reference za nove poslove. S obzirom na Zaključak o
određivanju prioritetnih programa Europske zajednice (donesen u veljači
2007.) za koje će RH pokrenuti postupak pristupanja, treba raditi na posti-
zanju što veće izvrsnosti u projektnom menadžmentu. Odgovarajući izbor
metode za procjenu rizika nalazi svoje uporište u značajkama i pravilima
vezanim uz, u ovom slučaju, programe EU kao što su FP7 (Sedmi okvirni
program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti),
EURATOM, CIP (Okvirni program za konkurentnost i inovacije), eCon-
tent Plus, Erasmus, LIFE+, Program za cjeloživotno učenje, IPA (Instru-
ment pretpristupne pomoći).
Procjena rizika u vođenju projekta treba se prilagoditi kako unutarnjim
tako i vanjskim faktorima, pogotovo onim razvojnim jer npr. jedan od
ciljeva IPA programa je priprema zemalja kandidatkinja i potencijalnih
kandidatkinja za članstvo u EU za korištenje Strukturnih fondova gdje će
financijska sredstva biti znatno veća, ali će unutarnja kontrola regularne
provedbe projekta morati biti znatno veća.
Zaključci i preporuke
Izvrsno planiranje projekta i mogućih rizika ne otklanja neizvjesnost nji-
hove pojave. Ponekad rizik ima pozitivan utjecaj na projekt, no češće se po-
javljuje u negativnom kontekstu, a upravo posljedice neželjenih događaja su
ono što se želi izbjeći ili umanjiti.  U tome možemo uspjeti jedino djelujući
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
320
proaktivno s obzirom da se upravlja jedino identificiranim rizicima. Me-
tode koje se koriste u procjeni rizika polaze uglavnom od dva elementa:
vjerojatnosti da se rizik dogodi i nastanka moguće štete u slučaju realizacije
rizičnih događaja. Ako se u evaluaciji ovih elemenata polazi od niskog-
srednjeg-visokog kriterija, radi se o kvalitativnoj procjeni rizika. U slučaju
rangiranja prema stupnju u smislu da je svaki od tih elemenata kvantificiran
kao nezavisni, objektivni pokazatelj kao što su novčana vrijednost imovine
ili frekvencija godišnje pojave prijetnje, procjena rizika postaje uglavnom
kvantitativna.
Uspješna realizacija projekta podrazumijeva odgovarajući izbor jedne ili
više metode procjene rizika, što povlači ozračje pouzdanog i uspješnog
poslovanja te izgradnju referenci za pokretanje novih projekata.
Literatura
Norris, C.; Perry,  J.; Simon P. Project Risk Analysis and Management, Buck-
inghamshire, 2000.
The Project Management Institute. The Project Management Body of
Knowledge Guide, 4th Ed. Project Management Institute. Newtown Square,
USA, 2008.
Cooper D.; Grey, S. Raymong, G.; Walker, P.  Project risk management
guidelines: managing riks in large projects and complex procurements,
John Wiley & Sons Ltd., West Sussex, 2005.
Kerzner,  H.  Project  Management:  A  System  Approach  to  Planning,
Scheduling  and Controling. 10th ed. New Jersey, USA, 2009.
Divjak, B. (ur.) Projekti u znanosti i razvoju. Europski programi. Tiva,
Varaždin, 2009.
Caltrans. Project Risk Management Handbook, Opportunities and Threats.
Second Ed., Office of Statewide Project Management Improvement (OSP-
MI), Sacramento, Canada, 2007.
Guyonnet, D. Bayesian methods in risk assessment. Orléans Cedex 2, France,
www.ramas.com (30.03.2011.)
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
321
Risk assessment in managing a project: selection of
risk analysis method
Abstract
A look at the presence of risk during project management from the aspect of
the possibility of suffering loss indicates the sensibility in risk management
which is the characteristic of every individual project. Forming of business
processes that are aimed at protection against negative effects of risk may
be generalized through the process of proactive identification, analysis and
resolving of risks. This paper provides a brief overview of risk assessment
regarding two directions – two model evaluations (qualitative and quantita-
tive), and it proposes a new approach in that direction. Considering the risk
occurrence as a stochastic phenomenon, the selection of the method will
mean the method that will reduce the potential losses, i.e.losses when the
event is realised as well as the reduction of the intensity of exposure to risks.
Keywords: risk management, risk assessment, risk analysis methods
Mira Mileusnić Škrtić, Andrea Ruk
322
udk 614.8:006.032ISO

331.45:006.032ISO
Mr. sc. Darko Palačić*
Primjena norme ISO 31000 u upravljan-
ju rizicima zaštite zdravlja i sigurnosti
na radu
Sažetak
Provedba procjene opasnosti iz zaštite na radu početak je upravljanje ri-
zicima u području  zaštite zdravlja i sigurnost na radu. Procjena opasnosti
iz zaštite na radu provodi se nekom od priznatih metoda koje za cilj ima-
ju utvrđivanje razine rizika glede nastanka ozljede na radu, profesionalne
bolesti, bolesti u svezi s radom te poremećaja u procesu rada koji bi mogao
izazvati štetne posljedice po sigurnost i zdravlje zaposlenika. Međunarodna
norma ISO 31000:2009 Upravljanje rizicima – Principi i smjernice, definira
brojne principe koje je potrebno primijeniti kako bi upravljanje rizikom
bilo učinkovito. Ovaj norma preporuča da organizacije razviju, primjene i
kontinuirano poboljšavaju okvir rada čija je svrha integrirati proces uprav-
ljanja rizikom u sveopće upravljanje organizacijom, njezinom strategijom
i planiranjem, menadžmentu, procesima izvješćivanja, politici, vrijednosti-
ma i kulturi. Upravljanje rizikom prema zahtjevima ove norme može se
primijeniti na cjelokupnu organizaciju, pa tako i na područje upravljanja
rizicima zaštite zdravlja i sigurnosti na radu.
Ključne riječi: Norma, primjena, rizik, upravljanje
* Mr. sc. Darko Palačić, Visoka škola za sigurnost s pravom javnosti, Zagreb
323
Uvod
Zaštita zdravlja i sigurnost na radu, odnosno zaštita na radu, sastavni je
dio organizacije rada i izvođenja radnog procesa, a ostvaruje se obavl-
janjem poslova zaštite na radu i primjenom propisanih, ugovorenih, kao
i priznatih pravila zaštite na radu te naređenih mjera i uputa poslodavca.
Za organiziranje i provedbu zaštite na radu odgovoran je poslodavac te-
meljem objektivne odgovornosti, neovisno o tome da li je u tu svrhu za-
poslio stručnjaka za zaštitu na radu, odnosno organizirao službu za zaštitu
na radu ili je ugovorio suradnju s ovlaštenom fizičkom osobom za zaštitu
na radu, ustanovom ili trgovačkim društvom za poslove zaštite na radu. [10]
Radi što učinkovitijeg organiziranja zaštite na radu, poslodavac je dužan
izraditi procjenu opasnosti, na temelju koje primjenjuje pravila kojima se
otklanjaju ili na najmanju moguću mjeru smanjuju opasnosti i štetnosti, te
u tu svrhu osigurati sva potrebna materijalna sredstva. Procjena opasnosti
je postupak kojim se utvrđuje kolika je razina rizika od nastanka ozljede na
radu, profesionalne bolesti, bolesti u vezi s radom te poremećaja u procesu
rada koji bi mogao ugroziti sigurnost i zdravlje radnika.
Međunarodna norma ISO 31000:2009 Upravljanje rizicima – Principi i sm-
jernice, definira brojne principe koje je potrebno primijeniti kako bi uprav-
ljanje rizikom bilo učinkovito. Ovaj norma preporuča da organizacije razv-
iju, primjene i kontinuirano poboljšavaju okvir rada čija je svrha integrirati
proces upravljanja rizikom u sveopće upravljanje organizacijom, njezinom
strategijom i planiranjem, menadžmentu, procesima izvješćivanja, politici,
vrijednostima i kulturi.
1. Upravljanje zaštitom zadravlja i sigurnošću na radu
Kompleksna interakcija ljudskih, materijalnih i tehnoloških resursa u su-
vremenom poslovnom okruženju prepunom brzih promjena i potreba
prilagođavanja, osim poslovne organizacije, nameće potrebe koje će or-
ganizaciji osigurati poslovni uspjeh. Interakcija poslovnog sustava i organ-
izacijske kulture određuje vodstvo, razvoj kulture sigurnosti, upravljanje
promjenama te izgradnju i upravljanje sustavom sigurnosti. Primarni cilj
sustava sigurnosti jest kroz potpuno razumijevanje ugrožavanja, opasnosti
i rizika osigurati optimalnu razinu sigurnosti osoba, imovine (materijalne i
nematerijalne), poslovnih procesa i okoliša. Postizanjem takvog razumije-
vanja, organizacija može biti učinkovita i uspješna u razvoju vlastitog sus-
tava upravljanja sigurnošću. Izostane li razumijevanje ugrožavanja, opas-
Darko Palačić
324
nosti i rizika, sustav upravljanja sigurnošću postati će skup postupaka koji
se temelje na prethodnim iskustvima i zahtjevima propisa. Iako su preth-
odna iskustava i zahtjevi propisa važni, oni sami nisu dovoljni za izgradnju
sustava upravljanja sigurnošću i procesa kojima će se učinkovito upravljati
rizicima.
Provedba i osiguravanje potrebnog stanja sigurnosti na radu omogućava
normalan tijek poslovnih procesa i funkcioniranje poslovnih sustava, a
time i postizanje boljih gospodarskih rezultata. Smatra se da se oko 80% uz-
roka nezgoda pripisuje ljudskim čimbenicima. [3] Stoga je temeljno pitan-
je strategije sprečavanja ozljeda na radu, nezgoda i tehnoloških nesreća
djelovanje na ljudske čimbenike kroz odgoj, obrazovanje i osposobljavanje.
Važan čimbenik u stvaranju pozitivnog stajališta i kulture sigurnosti jest i
motiviranje za siguran rad. Stoga osposobljavanje za rad na siguran način
podrazumijeva usvajanje znanja, vještina i radnih navika neposrednog
izvršitelja posla, kojim se otklanjaju ili na najmanju moguću mjeru sman-
juju opasnosti i štetnosti u radnoj okolini. Za razliku od navedenog, poslo-
davci, odnosno njihovi ovlaštenici koji organiziraju radne procese, trebaju
usvojiti znanja koja će im omogućiti da već pri njihovom organiziranju po-
duzmu preventivne mjere zaštite. Time se smanjuju opasnosti od ozljeda,
profesionalnih bolesti i poremećaja u tehnološkom procesu koji bi mogli
ugroziti sigurnost radnika. Osposobljavanje za rad na siguran način zakon-
ska je obveza prema propisima i izravno se povezuje s organiziranjem i
provedbom poslovnih procesa. [6]
Svaka organizacija posjeduje sustav koji specificira na koji se način provode
poslovni procesi. Kada je sustav upravljanja zaštitom zadravlja i sigurnošću
na radu dio ostalih poslovnih procesa, učinak svih procesa bit će postizanje
poslovnih ciljeva uz smanjenje rizika po zdravlje i sigurnost na radu svih
zaposlenih. Dizajniranje proaktivnog sustava upravljanja zaštitom zadravlja
i sigurnošću na radu zahtijeva punu pozornost, posvećenost i razmišljanje
menadžmenta.
Postoji nekoliko osnovnih čimbenika koji osiguravaju učinkovit sustav up-
ravljanja zaštitom zadravlja i sigurnošću na radu:
− sustavna identiikacija i ocjena ugroženosti, opasnosti i rizika
− očekivanja od sustava upravljanja zaštitom zadravlja i sigurnošću na
radu
− model sustava upravljanja koji osigurava upravljanje promjenama i
kontinuirano poboljšanje
− oblikovanje procesa procjene ugroženosti, opasnosti i rizika
− vodič ili poslovnik sustava upravljanja zaštitom zadravlja i sigurnošću
na radu
Darko Palačić
325
− primjeri najbolje prakse za sustave upravljanja zaštitom zadravlja i
sigurnošću na radu
− obaveza i uključenost vodstva poslovnog sustava.
Načela kojima se sustav upravljanja zaštitom zadravlja i sigurnošću na radu
mora voditi kako bi bio učinkovit jesu: [12]
− svaka nezgoda, ozljeda, akcident i neželjeni događaj pokazuju da nešto
nije u redu u sustavu upravljanja
− za određenu skupinu okolnosti mogu se predvidjeti ozljede i neželjeni
događaji
− sigurnošću se mora upravljati kao i svakim drugim poslovnim procesom
u organizaciji
− sigurnosti se učinkovito provodi preko procedura kojima se određuju
odgovornosti
− funkcija provedbe sigurnosti jest locirati i deinirati pogreške u poslovnom
sustavu koje dovode do neželjenih događaja u sigurnosnom smislu
− uzroci ponašanja koje narušava sigurnost mogu se identiicirati i klasi-
icirati
− u većini slučajeva, ponašanje koje narušava sigurnost normalno je
− postoje tri osnovna podsustava kojima se potrebno baviti tijekom izgradnje
učinkovitog sustava upravljanja sigurnošću: izički, upravljački i sustav
ponašanja
− sustav upravljanja sigurnošću mora biti u funkciji organizacijske kulture.
Sustav upravljanja zdravljem i sigurnošću na radu prema normi OHSAS
18001:2007 promovira sigurnu i zdravu radnu okolinu tako što osigurava
okvir koji dozvoljava tvrtkama da:
− sustavno identiiciraju i kontroliraju svoje zdravstvene i sigurnosne rizike
− smanjuju potencijalni rizik od nezgoda
− svoje sustave usklade sa zakonskim propisima
− u cijelosti poboljšaju svoje poslovanje. [10]
Darko Palačić
326
2. Upravljanje rizicima
2.1. Općenito o upravljanju rizicima
Rizici su u suvremenom životu i radu postali dio svakodnevice. Rizik je kao
pojava evoluirao te postoje stariji i noviji rizici, prepoznati i neprepoznati
rizici, te poznati i nepoznati rizici. [4]
Svakodnevno funkcioniranje poslovnih sustava u hazardnom poslovnom,
društvenom, tehnološkom i prirodnom okruženju kao neizbježnoj realnos-
ti dovodi do zahtjeva za upravljanjem i predviđanjem incidentnih situacija
svih vrsta. Ovisno o promatranom sustavu za koji se provodi analiza opas-
nosti, u praksi se prepoznaje niz raznih pristupa i metoda koje su manje ili
više optimizirane za specijalne slučajeve.
U području rada i poslovanja postoji niz poznatih rizika, koji evoluiraju iz
dana u dan usko vezano uza razvoj tehnologija i tehnoloških procesa. Ono
što nekad nije postojalo kao rizik, danas je mračna stvarnost bez koje nije
moguće provoditi neki proizvodni proces. Rizik se može pojaviti ako se ne
primjenjuju pravila određenog specifičnog područja sigurnosti. [5]
Općenito, provedba pravila i mjera zaštite temelj je uspješne borbe protiv
pojavljivanja štetnog događaja i opasnosti od rizika. Ono što je u nekom
okruženju rizik za radnika, može postati rizik za širu društvenu zajednicu.
Svaki se rizik može promatrati u dimenziji vremena. Njegovo trajanje veza-
no je i s pitanjem posljedica rizika. Sama identifikacija rizika nije dovoljna,
nego se moraju primijeniti odgovarajuće mjere zaštite. Rizik, dakle traje.
Ocjena o nekom riziku često se svodi na procjenu vjerojatnosti njegova
pojavljivanja unutar uobičajenog odvijanja procesa. Povratni učinci rizika
ovise o tome da li je on samostalno izabran ili je nametnut.
2.2. Tradicionalno i suvremeno upravljanje rizicima
Tradicionalno shvaćanje upravljanja rizicima ima sljedeća obilježja: [10]
− upravljanje rizicima je ad hoc aktivnost, odnosno menadžment reagira
nakon što se spoznaju rizici
− upravljanje rizicima usmjereno je na strojeve i uređaje, a primarni izvori
rizika su osobe i poslovni procesi s radnim operacijama
− u središtu upravljanja su gospodarski, ekonomski pokazatelji, odnosno
upravljanje se svodi na smanjivanje troškova zaštite
− upravljanje rizicima promatra se fragmentarno, odnosno svako se
područje sigurnosti analizira odvojeno s obzirom na rizike.
Darko Palačić
327
Za razliku od tradicionalnog, suvremeno upravljanje rizicima obilježava
sljedeće:
− vrednovanje rizika je kontinuiran proces
− svi sudjeluju u upravljanju rizicima, osobe i neučinkoviti poslovni procesi
i radne operacije primarni su izvori rizika
− menadžment preuzima odgovornost za vrednovanje i upravljanje rizicima,
a deinira se i plan upravljanja rizicima
− neprekidno se promatraju i vrednuju stvarni izvori rizika, i to preventivno
unaprijed.
2.3. Upravljanje rizicima u području sigurnosti
Upravljanje rizicima je proces prepoznavanja, procjene, tretiranja i nadzora
vjerojatnih događaja koji mogu utjecati na organizaciju, a primjenjuje se
zbog uklanjanja ili smanjivanja operativnog rizika, zaštite ugleda kompani-
je te zaštite svih koji sudjeluju u poslovanju organizacije. [9]
Upravljanje rizicima definira se i kao ukupnost svih pravila i mjera koje se
odnose na prepoznavanje i odnos prema rizicima. Osnovni zadatak je up-
ravljanje i nadzor postojećih i potencijalnih rizika te pravodobna priprema
mjera za izbjegavanje prijetećih situacija i ovladavanje njima, čime se nas-
toji povećati sigurnost. Taj se cilj postiže provedbom:
− analize rizika
− mjera za povećanje sigurnosti
− nadzora nad rizicima.
Osnovna struktura upravljanja rizicima sadržava različite korake i ciklus
koji podrazumijeva identifikaciju, kvantifikaciju, donošenje odluka i sman-
jenje rizika, dok terminologija i naglasak ovise o problematici i specifičnom
području primjene. [2]
Sigurnost svakog poslovnog sustava mora se prilagoditi i uskladiti s rizici-
ma. Odrediti koje su mjere sigurnosti najučinkovitije i financijski najpo-
voljnije (optimalne), složen je i ponekad vrlo subjektivan proces. Jedna od
osnovnih zadaća procjene i analize rizika jest objektivno odrediti mjere
zaštite. [11]
Postoje brojni pristupi analizi i upravljanju rizicima. [13] U osnovi se pristu-
pi dijele ovisno o metodama koje se primjenjuju, a one mogu biti kvantita-
tivne i kvalitativne. Kvantitativna metoda sagledava dva osnovna elementa,
i to vjerojatnost nastanka događaja i štetu koja može nastati. Kvalitativnim
metodama sagledava se niz međusobno povezanih elementa, koji utječu na
ostvarivanje stanja sigurnosti.
Darko Palačić
328
3. Procjena opasnosti i rizika u zaštiti zadravlja i
sigurnosti na radu
3.1. Svrha primjene procjene opasnosti i rizika
Procjena opasnosti postupak je kojim se utvrđuje kolika je razina rizika od
nastanka ozljede na radu, profesionalne bolesti, bolesti u vezi s radom te
poremećaja u procesu rada koji bi mogao ugroziti sigurnost i zdravlje radnika.
U tim uvjetima, rizik je vjerojatnost nastanka i veličine navedenih štetnih
događaja, dok je preostali rizik, zapravo rizik od nastanka ozljede na radu, pro-
fesionalne bolesti i poremećaja u procesu rada preostao nakon primjene os-
novnih i posebnih pravila zaštite na radu.
Mnoge europske direktive koje se odnose na zaštitu zdravlja i sigurnost na radu
zahtijevaju procjenu rizika, no taj je postupak koristan i ne ovisi o zakonskim
uredbama, a omogućuje poduzimanje učinkovitih mjera zaštite zdravlja rad-
nika. Postupak prevencije nesreće počinje sa smanjenjem i, gdje je to moguće,
potpunim eliminiranjem potencijalnih rizika, nakon čega slijedi primjena kole-
ktivnih mjera prevencije te u konačnici, rješenja za osobnu zaštitu. Definirajući
opasnosti i ocjenjujući rizike, poslodavac ili osoba koja kontrolira radni proces
mora biti u stanju:
− donijeti odluku o potrebnim mjerama zaštite, uzimajući u obzir relevantne
zakonske uredbe
− provjeriti jesu li provedene mjere adekvatne
− dati prioritet svakoj novoj mjeri koja se pokaže potrebnom
− pokazati da je prosudba u pogledu sigurnosti i zdravlja radnika utemeljena
na znanju (npr. radnika ili nadležnih tijela)
− utvrditi je li postignuto poboljšanje zaštite radnika.
Procjena rizika mora odgovarati vrsti opasnosti, rizicima i potencijalnoj ozljedi.
Na primjer, veliko kemijsko postrojenje vjerojatno raspolaže sustavom procjene
izraženim visoko tehničkim terminima, dok je za jedno malo poduzeće koje
radi poslove niskog rizika dovoljan i sasvim jednostavan sustav. Procjena rizika
mora:
− identiicirati opasnosti
− identiicirati radnike potencijalno izložene tim opasnostima
− procijeniti rizike o kojima se radi
− razmotrili mogu li ovi rizici biti eliminirani, a ako ne: donijeti procjenu
o potrebnim dodatnim mjerama (ako su potrebne) kako bi se rizici
spriječili ili smanjili na prihvaljivu razinu.
Prema odredbama Zakona o zaštiti na radu poslodavac je dužan izraditi
procjenu opasnosti, na temelju koje primjenjuje pravila kojima se otklanjaju
Darko Palačić
329
ili na najmanju moguću mjeru smanjuju opasnosti i štetnosti te u tu svrhu osi-
gurati sva potrebna materijalna sredstva. [16] Obvezu izrade procjene imaju
poslodavci u djelatnosti poljoprivrede, lova i šumarstva, ribarstva, rudarstva,
prerađivačke industrije, opskrbe električnom energijom, plinom i vodom, u
građevinarstvu, prometu, skladištenju i vezama, zdravstvenoj zaštiti i socijalnoj
skrbi te u drugim djelatnostima za dijelove radnog procesa u kojima postoji
mogućnost nastanka ozljeda na radu, profesionalnih bolesti, te poremećaja u
procesu rada koji bi mogli štetiti sigurnosti i zdravlju radnika.
Procjena opasnosti je temeljni dokument za provedbu mjera zaštite zdravlja na
radu. Procjena opasnosti treba:
− prepoznati opasnosti, štetnosti i napore u radnom procesu
− odrediti njihove intenzitete
− ustanoviti radnike izložene riziku
− utvrditi vrste i težine mogućih oštećenja zdravlja
− procijeniti razine mogućeg rizika
− razmotriti mogu li se ti rizici otkloniti, i ukoliko ne mogu
− predložiti potrebne mjere u svrhu sprječavanja ili umanjivanja rizika.
Procjena rizika odnosi se na postupak ocjenjivanja rizika od ozljeda na radnom
mjestu u cilju sigurnosti i očuvanja zdravlja radnika.
Na temelju izrađene procjene opasnosti poslodavac je dužan u pisanom obliku
utvrditi organizaciju provedbe zaštite na radu, pravila zaštite te prava, obveze
i odgovornosti njegovih ovlaštenika i radnika, u dijelu u kojem ta pitanja nisu
uređena Zakonom i propisima donesenim na temelju njega te kolektivnim
ugovorom i ugovorom o radu.
Uvjeti koje moraju ispunjavati poslodavci te ovlaštene ustanove, odnosno
trgovačka društva pri izradi procjene opasnosti, način izrade procjene opas-
nosti, sadržaji obuhvaćeni procjenom te podaci na kojima se procjena mora
temeljiti propisani su Pravilnikom o izradi procjene opasnosti. [17]
Procjena opasnosti mora sadržavati:
A) opći podaci
B)
 podaci o postojećem stanju
C) analiza i procjena prikupljenih podataka
D) plan mjera za smanjivanje razine opasnosti
E)
 prilozi (tekstualni i graički)
Prema Pravilniku o izradi procjene opasnosti poslodavac može procjenu opas-
nosti izraditi na dva načina i to:
− poslodavac sam izrađuje procjenu opasnosti
− poslodavac izradu procjene povjerava ovlaštenoj ustanovi odnosno
trgovačkom društvu.
Darko Palačić
330
3.2. Metode procjene opasnosti i rizika
Za izradu procjene opasnosti mogu se primjenjivati hrvatske metode ili
u njihovu nedostatku, u svijetu prihvaćene metode kao što su AUVA, BG,
OZEPA, SME, WKO i druge. Pri izradi procjene opasnosti za postrojenja i
pogone u kojima se proizvode, prerađuju, koriste ili skladište opasne radne
tvari u količinama većim od propisanih primjenjuju se metode FMEA,
HAZOP, SWIFT, “što-ako”, “stablo pogrešaka”, “stablo događaja” i druge.
[10] U praksi je moguće,a u nekim situacijama i nužno, istodobno prim-
jenjivati dvije ili više komplementarnih metoda u opsegu i na način kako je
predviđeno za pojedinu metodu, ali je potrebno istaknuti o kojim se meto-
dama radi. [8]
Razina rizika od nastanka štetnog događaja procjenjuje se za svako radno
mjesto. Pri tome je potrebno naglasiti da je to ipak samo procjena, pošto se
opseg i intenzitet opasnosti ne mogu uvijek potpuno i točno odrediti pošto
ovise o čimbenicima kao što su individualne osobine radika. [7]
Poslodavac je dužan izraditi reviziju procjena opasnosti nakon svake sm-
rtne, skupne ili teže ozljede, utvrđenog slučaja profesionalne bolesti te
poremećaja u procesu rada koji je mogao štetiti sigurnosti i zdravlju rad-
nika, izmjena u procesu rada koje utječu za sigurnost i zdravlje radnika te
na temelju rješenja inspektora rada, odnosno najmanje svake dvije godine.
4. Upravljanje rizicima prema zahtjevima
norme ISO 31000:2009
Organizacije svih vrsta i veličina suočavaju se s unutarnjim i vanjskim fak-
torima i uvjetima koji čine neizvjesnim da li će i kad ostvariti svoje ciljeve.
Utjecaj koji ta neizvjesnost ima na ciljeve organizacije, naziva se „rizik“.
Generički pristup upravljanju rizicima koji promovira norma ISO 31000
ne zavisi od područja primjene, a koncepcijski pruža kvalitetnu osnovu za
analizu, procjenu te obradu rizika. U okviru te norme procjena rizika ne
tretira se u metodološkom smislu, pa generički pristup omogućava da se
proces upravljanja rizicima bez teškoća primjeni u bilo kojem području,
bilo da se radi o procesima sigurnosti (upravljanje zdravljem i sigurnošću
na radu, upravljanju informacijskom sigurnošću, upravljanje zaštitom
okoliša), nekom drugom poslovnom procesu (upravljanje rizicima za
poslovne procese, upravljanju projektima, finacijskim i kreditnim transak-
cijama) ili društvenim procesima (politički i društveni rizici). Norma ISO
31000 predlaže i definira proces za upravljanje rizicima koji je kompatibilan
Darko Palačić
331
sa EHS (Environmental Health and Safety). Osim navedenog, norma uvodi
mogućnost integracije sustava za upravljanje rizicima po svim razinama i
područjima.
Teoretski i praktično svaka se organizacija se nalazi i funkcionira u uvjeti-
ma nesigurnosti, odnosno sve se aktivnosti organizacije odvijaju u više ili
manje hazardnom okruženju. U kontekstu terminologije vezane za uprav-
ljanje rizicima pod hazardom se smatra stanje i okruženje u kojem postoji
neizvjesnot za realizaciju željenih događaja. [1]
Sve aktivnosti organizacije uključuju rizik. Organizacije se bave rizikom
tako što ga identificiraju, analiziraju i kod evaluacije (da li stanoviti rizik
treba modificirati) primjenjuju postupanja s rizikom kako bi se zadovoljili
njihovi kriteriji rizika. Kroz taj proces organizacije komuniciraju i konzulti-
raju se sa svim sudionicima, te prate i provjeravaju rizik i kontrole koje
modificiraju rizike kako bi osigurali da neće biti potreban daljnji tretman
rizika.
Norma ISO 31000:2009 Upravljanje rizicima – Principi i smjernice, detalj-
no opisuje ovakav sistematičan i logičan proces upravljanja rizicima.
Norma ustanovljava brojne principe koje treba primijeniti kako bi upravl-
janje rizikom bilo učinkovito. ISO 31000 preporuča da organizacije razviju,
primjene i kontinuirano poboljšavaju okvir rada čija je svrha integrirati
proces upravljanja rizikom u sveopćem upravljanju organizacije, njezinoj
strategiji i planiranju, menadžmentu, procesima izvješćivanja, politici, vri-
jednostima i kulturi.
Upravljanje rizikom može se primijeniti na cjelokupnu organizaciju, kako
na mnoge razine i područja, u bilo koje vrijeme, tako i na specifične funk-
cije, projekte i aktivnosti.
Generički pristup opisan u ovoj normi pruža principe i smjernice za uprav-
ljanje bilo kakvim oblikom rizika na sistematičan, transparentan i uvjerljiv
način te unutar bilo kojeg omjera i konteksta.
Svaki specifičan sektor ili primjena upravljanja rizikom donosi sa sobom
individualne potrebe, promatrače, percepcije i kriterije. Stoga je u uprav-
ljanju rizicima u području zaštite zdravlja i sigurnosti na radu potrebno
uvažiti sve relevantne elemente.
Početna aktivnost i ključna odlika ove norme je uključivanje „utvrđivanja
konteksta“, kao aktivnost generičkog procesa upravljanja rizikom.
Utvrđivanje konteksta zaokružit će ciljeve organizacije, okolinu u kojoj želi
provesti te ciljeve, njezine sudionike i raznovrsnost kriterija rizika – sve to
će pomoći otkriti i procijeniti prirodu i kompleksnost njezinih rizika.
Upravljanje rizikom kad je implementirano i održavano sukladno sa zahtje-
vima ove norme omogućuje organizaciji da:
Darko Palačić
332
− poveća mogućnost postizanja ciljeva
− potakne na proaktivni menadžment
− bude svjesna potrebe za identiiciranje i postupanje s rizikom kroz cijelu
organizaciju
− poboljša identiikaciju mogućnosti i opasnosti (prijetnji)
− uskladi se s važećim zakonskim i regulatornim zahtjevima i međunarodnim
normama
− poboljša inancijska izvješća
− poboljša vođenje organizacije
− poboljša pouzdanje i povjerenje dioničara
− utvrdi pouzdan temelj za donošenje odluka i planiranje
− poboljša kontrolu
− učinkovito adresira i koristi izvore za postupanje s rizikom
− poboljša operativnu učinkovitost i eikasnost
− unaprijedi zaštitu zdravlja i sigurnost na radu, kao i zaštitu okoliša
− poboljša preventivu gubitka i upravljanje nezgodama
− minimalizira gubitke
− poboljša edukaciju organizacije
− poboljša otpornost organizacije.
Međunarodna norma ISO 31000 može se primijeniti na bilo koju vrstu rizika,
bez obzira na prirodu rizika, te da li ima pozitivne ili negativne posljedice.
Iako ova međunarodna norma pruža opće smjernice, nema namjeru pro-
movirati uniformnost upravljanja rizikom kroz organizacije. Dizajn i im-
plementacija radnih okvira i planova upravljanja rizicima trebaju uvažavati
raznovrsne potrebe određene organizacije, njezine specifične ciljeve, kon-
tekst, strukturu, operacije, procese, funkcije, projekte, proizvode, usluge ili
dobra i određene prakse koje se koriste u organizaciji.
Uzimajući u obzir najbolju praksu, norma predlaže proces upravljanja ri-
zicima uz poštivanje zakonitosti primjene PDCA metodologije. Norma
definira generički proces za upravljanje rizicima, odnosno, proces koji je
potpuno nezavisan od područja primjene. Jedna od najkritičniji faza proce-
sa je procjena rizika. Norma ne navodi metodologiju kako provesti procjenu
rizika. Razlog za to je činjenica da metodologija procjene rizika može jako
zavisiti od područja primjene. Ovisno o praktičnoj mogućnosti primjene
koristiti se mogu kvantitativne ili kvalitativne metode sa nizom podvrsta i
varijacija. [1] Stoga se izbor metode za procjenu rizika bira ovisno o real-
nim potrebama i specifičnostima poslovnih procesa i organizacije.
Osnovna namjera ove međunarodne norme je da bude korištena u
usklađivanju procesa upravljanja rizicima u postojećim i budućim nor-
mama, pa stoga pruža zajednički pristup u potpori normama koji se bave
Darko Palačić
333
specifičnim rizicima i/ili sektorima i ne zamjenjuje te norme.
Zaključak
Zaštita zdravlja i sigurnost na radu sastavni je dio organizacije rada i
izvođenja radnog procesa. Zbog što učinkovitijeg organiziranja zaštite na
radu, poslodavac je dužan izraditi procjenu opasnosti i procijeniti rizike, na
temelju koje primjenjuje pravila kojima se otklanjaju ili na najmanju moguću
mjeru smanjuju opasnosti i štetnosti, te u tu svrhu osigurati sva potrebna
materijalna sredstva. Osnovna namjena norme ISO 31000:2009 Upravljanje
rizicima – Principi i smjernice, je da bude korištena u usklađivanju proc-
esa upravljanja rizicima u postojećim i budućim normama, pa stoga pruža
zajednički pristup u potpori normama koji se bave specifičnim rizicima i/
ili sektorima i ne zamjenjuje te norme. Kako bi upravljanje rizikom bilo
učinkovito potrebno je principe koji propagira ova norma primijeniti u
kombinaciji sa normama za upravljanje zdravljem i sigurnošću na radu. Na
taj se način mogu razviti novi specifični modeli i metode procjene i uprav-
ljanja rizicima u području zaštite zdravlja i sigurnosti na radu.
Literatura
Adelsberger, Z.: ISO 31000 i generički pristup upravljanju rizicima. –
Zbornik radova 10. Hrvatske konferencije o kvaliteti, HDK, Šibenik, 2010.
Bel, B., Brighton, P., Baram, M.: Risk Management, Safety Science Monitor,
Vol. 10, 2006., <http://www.monash.edu.au/muarc/ipso/vol10/index.html>,
(10.01.2007.)
Bourrier, M.: The Contribution of Organizational Design of Safety, Euro-
pean Management Journal, Vol. 23, 1, 98-104, 2005.
Čaldarović, O., Nehajev Rogić, I., Subašić, D.: Kako živjeti sa tehničkim
rizikom, Zagreb, APO, 1997.
Drusany, V.: Vodenje tveganja v podjetju, Ljubljana, VZA, 2001.
Kacian, N.: Osnove sigurnosti, Zagreb, IPROZ, 1998.
Kiš, D.: Znanstveni pristup analizi rizika radnog mjesta u procjeni opas-
nosti, Rad i sigurnost, 6, 2002, 3, 235-253.
Klapčić, B.: Metodološke teškoće u primjeni Pravilnika o izradi procjeni
opasnosti. - Rad i sigurnost, 4, 2000, 2, 69-96.
Lipnjak, G., Jožinec, A, Pap, Z.: Ericsson Nikola Tesla – Upravljanje rizici-
ma u području zaštite, I. Konferencija Menadžment i sigurnost 2006, HDIS,
Darko Palačić
334
Čakovec, 2006.
Palačić, D.: Sustavi upravljanja sigurnošću, IPROZ, Zagreb, 2007.
Palačić, D., Hutinski, Ž.: Security Management System in Financial Insti-
tutions: How to reduce the likelihood of robbery, burglary and larceny. -
XXIX. međunarodni skup MIPRO 2006, Opatija, 2006.
Petersen, D.: Safety management: A human approach, American Society of
Safety Engineers, Des Plaines, 2001.
Turner, J.T., Gelles, M.G.: Threat Assessment-A Risk Management Ap-
proach, The Haworth Press, London, 2003, <http://www. haworthpress.
com>, (20.12.2005.)
Norme
OHSAS 18001:2007 - Sustav upravljanja zdravljem i sigunošću na radu –
Zahtjevi
ISO 31000:2009 - Upravljanje rizicima – Principi i smjernice
Propisi
Zakon o zaštiti na radu (59/96., 94/96., 114/03., 100/04., 86/08., 116/08.,
75/09.)
Pravilnik o izradi procjene opasnosti (N.N. br. 48/97., 114/02.)
Application of ISO 31000 for risk management
in the health and safety at work
Abstract
Implementation of risk assessment of safety is the beginning of risk man-
agement in the field of occupational health and safety at work. The assess-
ment of risks from occupational safety shall be conducted by a recognized
method aimed at determining the level of risk regarding the occurrence
of occupational injury, occupational diseases, work-related disorders and
in the process of work that could cause harmful consequences to the safe-
ty and health of employees. International Standard ISO 31000:2009 Risk
Management - Principles and Guidelines, defines a number of principles to
be applied to manage risk effectively. This standard recommends that or-
ganizations develop, and continuously improve the application framework
designed to integrate the risk management process in general management
Darko Palačić
335
of the organization, its strategy and planning, management, reporting pro-
cesses, policies, values and culture. Risk management according to the re-
quirements of this standard can be applied to the entire organization, in-
cluding the area of risk management of occupational health and safety at
work.
Keywords: Norma, application, risk, management
Darko Palačić
336
udk 65.012.45:351.78
Mirela Karabatić, mag. oec., mr. sc. Tamara Čendo
Metzinger, Ivica Karabatić, mag. oec*
Upravljanja rizicima primjenom
koncepta interne
revizije
Sažetak
Svakodnevnim donošenjem poslovnih odluka riskiramo. Ne možemo pred-
vidjeti sve moguće događaje u okolini koji mogu ugroziti naše poslovanje.
Nepredvidive prirodne katastrofe, promjene političke okoline ili opasnosti
unutar samog poduzeća spadaju u različite kategorije rizika. Management

poduzeća mora odrediti način na koji će pristupiti upravljanju rizici-
ma. U okviru istraživanja o upravljanju kriznim situacijama u hrvatskim
poduzećima ispitali smo kakvo je stanje u poduzećima na području Repub-
like Hrvatske. Anketirana poduzeća u najvećem broju nemaju uspostavljen
sustav upravljanja rizicima, a od brojnih metoda predviđanja kriznih sit-
uacija, najčešće koriste bilančne indikatore ranog upozorenja.
Kako je dosadašnja praksa pokazala jedan od najboljih načina za upravl-
janje rizicima je upravljanje rizicima primjenom koncepta interne revizije.

Ključne riječi: kriza,  upravljanje rizicima, interna revizija
* Mirela Karabatić, mag. oec., mr. sc. Tamara Čendo Metzinger, Veleučilište Velika Gorica,
Ivica Karabatić, mag. oec., Gavrilović d.o.o.
337
Uvod
Ljudi su općenito neskloni riziku te, pod inače istim okolnostima, više vole
nešto što je  sigurno nego neizvjesne razine potrošnje.  Zbog toga valja
uzeti da aktivnosti koje smanjuju rizik ili neizvjesnost u pogledu njihove
potrošnje vode unapređenjima ekonomskog blagostanja.1
Upravljanje rizicima (risk management) je „logična i sistematična metoda,
odnosno proces identificiranja, analiziranja, procjenjivanja, nadziranja i
priopćavanja rizika povezanih s bilo kojom aktivnošću, funkcijom ili pro-
cesom na način kojim će se osposobiti organizacija za minimalizaciju gubi-
taka i maksimizaciju mogućnosti“.2
Na koji način u poduzećima na području Republike Hrvatske  menadžeri
upravljaju rizicima? Koliko su uključeni u proces planiranja za izvanredne
situacije? Imaju li uspostavljen sustav upravljanja rizicima te koje metode
najčešće koriste za predviđanje kriznih situacija? Upravljaju li rizicima
primjenom koncepta interne revizije te u kojoj mjeri?
1. Upravljanje rizicima
U poslovnom procesu vrlo su rijetke situacije s potpuno izvjesnim isho-
dom. Znatno su češće one kada ishod poslovnog procesa ima određeni
stupanj neizvjesnosti, koji može biti različitog inteziteta.  Raspon od iz-
vjesnog do potpuno neizvjesnog ishoda u okviru poslovnog procesa može
biti vrlo  širok. Ekonomska teorija stoga poznaje nekoliko razina izvjesnosti
mogućih ishoda u poslovanju; izvjesnost, rizik i neizvjesnost.3
U području poslovne ekonomije rizik se definira na različite načine:
• Rizik kao opasnost gubitka je njegovo poimanje u užem smislu; tradicion-
alno shvaćanje kaže kako je rizik opasnost gubitka ili štete, tj. mogućnost
nepovoljnoga budućeg razvoja, čak opasnog za opstanak. Dok rizici
opisuju moguće negativne posljedice odluka, aktivnosti i događaja, šanse
odražavaju njihove moguće pozitivne posljedice.
• Rizik kao varijabilnost, disperzija, je poimanje rizika u širem smislu.
Osobito u teoriji investiranja rizik opisuje mogućnost drugačijeg ishoda
nego što se očekivalo. Polazi se od činjenice da buduća očekivanja imaju
1 Samuelson,P. A., Nordhaus, W.,  Ekonomija, 14.izdanje,  Mate,  Zagreb, 1992. str. 202
2 Training Courses, The Institute of Internal Auditors UK and Ireland, London, 2000. str.5.
3  Salvatore, Dominik, Ekonomija za menadžere, MATE, Zagreb, 1994., str. 542.
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
338
više mogućnosti, te unaprijed nije sigurno hoće li nastupiti povoljan ili
nepovoljan razvoj, te s tim u vezi hoće li nastati veći ili manji gubitak ili
dobit.
• Rizik se u zakonskom smislu deinira kao opasnost da se u okviru poslovne
aktivnosti (pojedinačnom poslu, poslovnom području ili poduzeću)
mogu nastati gubici. U tom kontekstu ističu se samo oni potencijalni
gubici koji mogu prijeći kritičnu granicu, no zakonom nije određen niti
pojam gubitka niti pojam kritične granice. Njihovo preciziranje i nadzor
je zadatak uprave društva i uvedenog sustava upravljanja rizicima.4
Da bi mogli na pravi način upravljati rizicima važno je da uspostavimo do-
bar sustav unutar organizacije za identifikaciju  potencijalnog rizika.  Jedan
od najefikasnijih načina je primjena koncepta interne revizije  u procesu
upravljanja rizicima.
Budući da je odgovornost upravljanja rizicima na menadžmentu poduzeća,
potrebno je stvoriti radno okruženje u kojem će se stvoriti svijest o važnosti
upravljanja rizicima u modernom, turbulentnom i dinamičnom poslovanju.
Također je vrlo važno da je u proces upravljanja rizicima, kroz savjetodavnu
i nadzornu ulogu, uključena i interna revizija, koja na taj način pridonosi
stvaranju dodane vrijednosti (value added) za vlasnike i druge interesne
skupine.
Kompanije poput Enrona, WorlComa i Parmalatu nažalost su okusile
posljedice falsificiranja i krivog prikazivanja rezultata poslovanja, kriv-
ih procjena dobiti ili rezervi, pranja novca. Potrebno je naglasiti da je u
ovakvim slučajevima neprocjenjiva uloga interne revizije koja je, kao neo-
visan sektor ili služba unutar društva, mogla predvidjeti ovakve rizične sit-
uacije i spriječiti ih. Za razliku od eksterne revizije koja revidira financijske
izvještaje, interna revizija je ta koja kontinuirano tijekom cijele godine re-
vidira sve segmente poslovanja poduzeća, pa je u mogućnosti predvidjeti i
procijeniti rizike koji se pojavljuju u poslovanju pojedinog poduzeća. Zbog
toga se u današnjem poslovanju ističe važnost interne revizije jer ona može
naslutiti rizike koji prijete poduzeću, i koji mogu biti uzrokovani unutarn-
jim i vanjskim čimbenicima.5
4 Osmanagić Benedik, N.: Kriza kao šansa, Kroz poslovnu krizu do poslovnog uspjeha, Školska
knjiga, Zagreb,2003., str. 66.
5 Karabatić, I.,: Strategija upravljanja rizicima primjenom koncepta interne revizije, Magistar-
ski rad, Ekonomski fakultet Split, Split, 2009. str. 157.
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
339
6 Krogstad, J.L., Ridley, A.J., Rittenberg, L.E.: Where are we going?, Internal Auditing No.
1/2000., The Institute of Internal Auditors UK and
7 Ireland, London, str.25.
  Spencer Pickett, K. H. (assisted by Vinten, G.): The Intrenal Auditing Handbook, John Willey
&Sons, Chichester, New York, etc., 1997., str. 5.
2. Interna revizija u procesu upravljanja rizicima
Interna revizija neovisno je i objektivno jamstvo i savjetnička aktivnost
koja se rukovodi filozofijom dodane vrijednosti s namjerom poboljšanja
poslovanja organizacije. Ona pomaže organizaciji u ispunjavanju njezinih
ciljeva sustavnim i na disciplini utemeljenim pristupom procjenjivanja
djelotvornosti upravljanja rizicima organizacije, kontrole i korporativnog
upravljanja.6
Prema definiciji američkog instituta internih revizora, interna revizija ”je
neovisna funkcija procjenjivanja ustanovljena unutar organizacije koja is-
pituje i procjenjuje njezine aktivnosti kao servis te organizacije. Svrha in-
terne revizije je pomoć članovima organizacije, uključujući upravu i razne
odbore u djelotvornom ispunjavanju njihovih odgovornosti. Intrena re-
vizija opskrbljuje upravu, analizama, procjenama, preporukama, savjetima i
informacijama koje se odnose na aktivnosti organizacije. Ciljevi interne re-
vizije uključuju promoviranje djelotvornih kontrola uz razumne troškove”.7
Svaka organizacija ovisno o vrsti, veličini, djelatnosti i organizaciji poduzeća
primjenjuje različiti revizijski pristup. Tradicionalna organizacija vidi in-
ternu reviziju kao dio financijske službe.
Teorija i praksa su pokazale da je interna revizija zauzima vrlo važno mjesto
u poslovanju poduzeća. Njezini ciljevi i zadaci su:
➢ osigurati realnost i objektivnost informacija,
➢ zaštititi interes vlasnika kapitala,
➢  svojim savjetima olakšati proces upravljanja,
➢ olakšati pribavljanje dodatnog kapitala smanjenjem rizika ulaganja,
➢  povećati sigurnost poslovanja poduzeća sudjelovanjem u procesu
 upravljanja rizicima,
➢  a svime time poboljšati proces stvaranja dodane vrijednosti.
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
340
2.1. Poslovne analize i statističke metode koje su dio
koncepta uspješnog upravljanja rizicima:
2.1.1. Analiza financijskih pokazatelja
Izradio autor prema: Žager, K., Žager, L.: Analiza financijskih izvještaja, Masmedia, Zagreb,
1999., str. 172. i 173.
2.1.2. Metode za procjenu kapitalnih ulaganja
➢ metoda perioda povrata
➢ metoda neto sadašnje vrijednosti
➢ metoda interne stope rentabilnosti
Pri procjeni kapitalnih ulaganja tvrtka može primijeniti jednu od metoda
ili može koristiti  različite metode ovisno o vrsti investicijskog ulaganja i
dijela organizacije na koji se ulaganje odnosi.
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
341
2.1.3. Metode uzorka
Uzorkom se dolazi do procjene karakteristika osnovnog skupa, a statističkom
metodom određuje se pouzdanost i preciznost te procjene – svi ti postupci
čine metodu koja se zove metoda uzoraka ili reprezentativna metoda.
S obzirom na način izbora jedinica, razlikuje se:
Namjerni uzorak
– izabiru se jedinice prema odluci istraživača (anketara);
– ispituju se dostupni članovi skupa;
– izabiru se jedinice u sklopu kvota.
Ne može se brojčano izraziti veličina pogreške, pa se primjenjuju metode
deskriptivne statistike.
Slučajni uzorak
– svaki član skupa ima vjerojatnost izbora u uzorak veću od nule;
– podaci se analiziraju prema načelima inferencijalne statistike
 (procjenjuju se nepoznati parametri i testiraju hipoteze o njima i oblicima
rasporeda osnovnih skupova);
– mogu se izračunati pogreške nastale primjenom uzorka – važno za pro-
sudbu kakvoće zaključivanja.
Predviđena ili projicirana pogreška i statistički rizik se mogu ocijeniti
pomoću raznih statističkih metoda i tehnika, a najuobičajenije su:
• metoda odstupanja – razlika između revidiranih i zabilježenih iznosa;
• metoda omjera – omjer revidiranih i zabilježenih iznosa;
• metoda srednje vrijednosti – vrijednost statističke mase;
• metoda razmjerne vjerojatnosti – vjerojatnost pogreške razmjerna
 veličini uzorka.
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
342
3. Predviđanje kriznih situacija u hrvatskim
poduzećima
Suvremeni uvjeti poslovanja zahtijevaju od menadžmenta poduzeća kon-
tinuirano praćenje i prilagođavanje brojnim izazovima i promjenama iz
okoline. Različite krizne situacije postaju svakodnevica poslovnih organi-
zacija, a menadžment se nalazi pred izazovom predviđanja i pripreman-
ja za brojne i raznovrsne krize koje mogu zadesiti poduzeće. U tome im
može pomoći korištenje brojnih instrumenata i metoda za pravovremeno
uočavanje prilika i opasnosti unutar i izvan poduzeća.
Pridaje li menadžment pozornost planiranju za izvanredne situacije i
predviđanje kriznih situacija u poduzeću? Koriste li sustav upravljanja ri-
zicima? Koje alate i metode sustava ranog upozorenja primjenjuju?
Kakva je situacija u hrvatskim poduzećima?
U   periodu od rujna 2008. godine do svibnja 2009. provedeno je istraživanje
kojem je cilj bio spoznati problematiku kriznog menadžmenta i osnovne
značajke kriznih situacija u poduzeću, istražiti spremnost na pojavu
različitih vrsta kriza u hrvatskim poduzećima te pokazati što menadžment
poduzeća može poduzeti u svrhu predviđanja, identificiranja simptoma i
uzroka te iznalaženja optimalnih rješenja za izlazak iz krize.
Na osnovu rezultata istraživanja „sustav upravljanja rizicima ima tek 28,3
% anketiranih hrvatskih poduzeća  u odnosu na 69,8 % poduzeća koja ga
nemaju. Također, od 69,8 % poduzeća koja nemaju uspostavljen sustav up-
ravljanja rizicima, 43.4 % poduzeća radi na njegovoj uspostavi.“8
Meadžment poduzeća može na različite načine predvidjeti potencijalnu
opasnost za poslovanje. Unutar navedenog istraživanja provedena je i anali-
za o učestalosti korištenja raznih alata i metoda kao što su organizacijska re-
vizija rizika, SWOT analize, analize mogućih scenarija, metode predviđanja
kriznih situacija te analiza bilančnih indikatora ranog upozorenja (analiza
financijskih pokazatelja) . Iz podataka dobivenih u  navedenom istraživanju
proizlazi da je sustav bilančnih indikatora ranog upozorenja (analiza finan-
cijskih pokazatelja) instrument koji anketirana poduzeća najčešće koriste
za prepoznavanje teškoća i predviđanje kriza. Ovu metodu, bilo dominant-
no ili povremeno, koristi 88,7 % anketiranih poduzeća. Svega 7,5 % anke-
tiranih poduzeća uopće ne koristi bilančne indikatore ranog upozorenja
(analizu financijskih pokazatelja)   kao metodu predviđanja kriznih situaci-
ja u poduzeću.
8 Čendo, Metzinger, T.:  Upravljanje krizom u hrvatskim poduzećima, Magistarski rad,
Ekonomski fakultet Zagreb, str.127
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
343
Proces upravljanja rizicima primjenom koncepta  interne revizije  analizu
financijskih pokazatelja koristi kao jednu od metoda za otkrivanje potenci-
jalnih rizika u poslovanju.
Rezultati provedenog istraživanja iskorišteni su ovom radu da bi pokazali da
hrvatska poduzeća, koja u najvećem broju nemaju uspostavljen kvalitetan
sustav upravljanja rizicima, primjenom metode analize financijskih poka-
zatelja   koriste barem jedan dio procesa upravljanja rizicima primjenom
koncepta interne revizije.
Zaključak
Za uspješno upravljanje rizicima odgovoran je management. Da bi mogli
na pravi način upravljati rizicima važno je da uspostavimo dobar sustav
unutar organizacije za identifikaciju  potencijalnog rizika.  Jedan od najefi-
kasnijih načina je primjena koncepta interne revizije  u procesu upravljanja
rizicima. Interni  revizor ima profesionalnu obvezu biti podrška ili servis
menadžmentu u procesu upravljanja rizicima i to na način da pruži neo-
visnu i objektivnu ocjenu, odnosno uvjerenje o adekvatnosti i učinkovitosti
procesa upravljanja rizicima i internih kontrola u nekoj organizaciji, da
ponudi savjete i sugestije pri definiranju načina identifikacije i strategije
upravljanja rizicima te da prijedloge o mogućnostima unapređenja procesa
upravljanja rizicima i internih kontrola u organizaciji.
Anketirana hrvatska poduzeća, u najvećem broju, nemaju uspostavljen sus-
tav upravljanja rizicima, a od brojnih metoda predviđanja kriznih situacija,
najčešće koriste analizu financijskih pokazatelja. Proces upravljanja rizici-
ma primjenom koncepta  interne revizije  analizu financijskih pokazatelja

koristi kao jednu od metoda za otkrivanje potencijalnih rizika u poslovan-
ju. Dolazimo do zaključka da i hrvatska poduzeća pri upravljanju rizicima
primjenjuju, za sada samo jednim dijelom,  koncept interne revizije.
Literatura
Čendo Metzinger, T.: Upravljanje krizom u hrvatskim poduzećima, Mag-
istarski rad, Ekonomski fakultet Zagreb, Zagreb, 2009.
Karabatić, I.: Strategija upravljanja rizicima primjenom koncepta interne
revizije, Magistarski rad, Ekonomski fakultet Split, Split, 2009.
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
344
Krogstad, J.L., Ridley, A.J., Rittenberg, L.E.: Where are we going?, Internal
Auditing No. 1/2000., The Institute of Internal Auditors UK and Ireland,
London
Osmanagić Benedik, N.: Kriza kao šansa, Kroz poslovnu krizu do poslovnog
uspjeha, Školska knjiga, Zagreb, 2003.
Salvatore, Dominik: Ekonomija za menadžere, Mate, Zagreb, 1994.
Samuelson,P.A., Nordhaus, W.: Ekonomija, 14. izdanje, Mate, Zagreb, 1992.
Spencer Pickett, K. H. (assisted by Vinten, G.): The Intrenal Auditing Hand-
book, John Willey &Sons, Chichester, New York, etc., 1997.
Training Courses, The Institute of Internal Auditors UK and Ireland, Lon-
don, 2000.
Žager, K., Žager, L.: Analiza financijskih izvještaja, Masmedia, Zagreb, 1999.
Risk management using the internal audit concept
Abstract
The everyday making business decisions means we are taking risks. We can-
not predict all the possible events in the environment that may threaten
our business. The unpredictable natural disasters, changes in the political
environment or threats within the enterprise itself belong to various risk
categories. Corporate management has to determine the method in which
risk management will be approached. As part of the study about the man-
agement of crisis situation in the Croatian enterprises we have studied the
situations in the enterprises in the Republic of Croatia. In the great major-
ity of cases the surveyed enterprises have no established risk management
system, and out of numerous methods of predicting crisis situations, they
usually use the balance indicators of early warning. As past practice has
shown, one of the best ways of managing risks is risk management by im-
plementing the concept of internal audit.
Keywords: crisis, risk management, internal audit
Mirela Karabatić, Tamara Čendo Metzinger, Ivica Karabatić
345
udk 65.012.4
Mr. sc. Dubravko Mačečević*
Implementacija koncepta upravljanja
rizicima poduzeća
Sažetak
Odgovor upravljačkih struktura na rastuću globalnu konkurenciju te
zahtjevi dioničara ali i ukupne javnosti za povećanjem transparentnosti u
pogledu vođenja poduzeća temeljne su komponente koje impliciraju potre-
bu za učinkovitijim upravljanjem rizicima poduzeća. Tradicionalni, odnos-
no „silos“ pristup razumijevanju rizika, obilježen suženom i ograničenom
percepcijom rizika koja sprječava da upravljačke strukture poduzeća do-
biju cjelokupnu sliku rizika s kojima je poduzeće suočeno, podrazumi-
jeva smanjenu djelotvornost samog procesa upravljanja rizicima, čime
se nameće model obuhvatnog, integriranog procesa upravljanja rizicima.
Mnoga poduzeća vjeruju u koncept upravljanja rizicima poduzeća (ERM),
ali su i frustrirana implementacijom pitanja koja su uzrokovana potencija-
lom upravljanja rizicima poduzeća. Stoga, nužno je uspostaviti u poduzeću
odgovarajući ERM operativni okvir koji jasnije i mjerljivije definira što će
koncept upravljanja rizicima poduzeća značiti danom poduzeću, a zatim
upotrijebiti isti okvir u razvoju odgovarajućeg implementacijskog plana,
posebno dizajniranog za uspjeh u poduzeću. Uspješnost ERM koncepta
stvarno će ovisiti o specifičnim situacijama, povijesti, kulturi i menadžmentu
određenog poduzeća.

Ključne riječi: rizik, poslovni rizik, upravljanje rizicima, upravljanje rizicima
poduzeća, integrirani okvir, integrirani model upravljanja rizicima
* Mr. sc. Dubravko Mačečević, samostalni konzultant, Zagreb
346
Uvod
U današnjem brzo promjenjivom poslovnom okruženju, menadžment i
kadrovi moraju biti spremni da se bave složenim, zamršenim i često nejas-
nim međusobnim odnosima zavisnosti i uvjetovanosti između tehnologi-
ja, informacija, zadataka, aktivnosti, procesa i ljudskog ponašanja. Uspjeh
u uvjetima tako složenog poslovnog okruženja direktno ovisi o kvaliteti
strategijskih odluka top menadžmenta. Djelotvorno i efikasno upravljanje
rizikom je preduvjet za proces kvalitetnog donošenja odluka. U ovom radu
se ukazuje na značaj uvažavanja i razmatranja faktora rizika kao jednog od
osnovnih elemenata koji utječe na potencijalni uspjeh donesenih poslovnih
odluka. Analiza faktora rizika, kojih je veoma mnogo, iznimno je aktual-
na, značajna i neophodna istraživačka tema u promjenjivim uvjetima koji
vladaju u okruženju, a posebno u uvjetima suvremene globalne financijske
i ekonomske krize. Da bi se provela analiza konkretnih rizika bilo koje vrste
i u bilo kojem području, potrebno je opće teorijsko istraživanje projektno-
metodološkog i sistemskog okvira upravljanja rizicima. Osnovni zadatak
sastoji se u minimalizaciji neizvjesnosti i rizika. Smatra se da taj posao pret-
postavlja vizionarsko razmišljanje, jer je potrebno pravilno identificirati i
ocijeniti rizik, kvantificirati ga, kontrolirati ga i upravljati njime u svakod-
nevnom poslovanju, u suvremenom kriznom i promjenjivom okruženju.
Pojmovno određenje fenomena rizika
Fenomen rizika je tijekom posljednja dva desetljeća postao jedno od privi-
legiranih područja intelektualnih rasprava. Diskurs o riziku susreće se,
naime, sve češće ne samo u sociološkim, psihološkim, antropološkim,
povijesnim, filozofskim, nego i u ekonomskim raspravama o pojavljivanju
novih rizika, o novim rizičnim politikama i rizičnim projektima. Rizik zr-
cali promjene nastale globalnim načinima društvenog povezivanja. Rizik
je proizvod refleksivnog i kreativnog bavljenja socijalnih aktera sobom i
svijetom, tj. njegovim ograničenim resursima.
Pritom, važnu ulogu igra bavljenje specifičnim ekonomskim položajima
individua, razmišljanje o poznatim i stalnim pravilima ponašanja te she-
mama orijentacije. Povezujući „mikro“ osjećaje osobnosti s „makro“ aspek-
tima institucija, organizacija, poduzeća, država i procesa globalizacije, rizik
postaje koncept koji omogućuje prevladavanje mikro-makro dualizma.1
1 Alexander, J. C., B. Giesen, R. Münch, N. J. Smesler, (1994), The Micro-Macro Link, Berkley –
Los Angeles – London, University of California Press.
Dubravko Mačečević
347
Rizik ne samo da nije dovršen projekt nego nije ni cjelovit, stabilan entitet.
Razvijena suvremena društva generiraju nove mogućnosti, ali i nove rizike.
Ishodi konstrukcije rizika u njima ne mogu se u potpunosti ni kontrolirati
ni predviđati. Konstrukcija rizika podrazumijeva osobito aktivan odnos
mikro i makro aspekata. S jedne strane, sve su značajniji utjecaji procesa
globalizacije, a s druge, osobne dispozicije sve individualiziranijih pojedi-
naca.
Suvremene institucije razlikuju se, od prethodnih s obzirom na svoj
globalni “udar”, kojem posebno pridonosi reorganizacija vremena i pros-
tora, povezana sa sve izraženijom mobilnošću: ona radikalizira i globalizira
prethodno utvrđene institucionalne crte modernosti, te tako transformira
mnoge sadržaje i prirodu društvenog života.2 Modernost nedvojbeno in-
stitucionalizira i princip radikalne sumnje: cjelokupno znanje preuzima
formu hipoteza. U postindustrijski moderniziranim „društvima rizika“, ri-
zici su postali nerazdvojivi dio svakodnevnog iskustva, a opasnosti poprim-
ile univerzalne razmjere.3 Svijet u kojem živimo stvara nove forme i frag-
mentiranosti. Suvremene društvene organizacije pretpostavljaju preciznu
koordinaciju akcija mnogobrojnih individua koje su fizički odvojene. Stoga
je “kada” izravno povezano sa “gdje”.4 “Politika života” zaokupljena je pri-
tom osobnom aktualizacijom i na i negativne mogućnosti akcije s kojima se
individue moraju suočiti na obje spomenute razine.5
Transformacije individualiteta i globalizacija javljaju se istodobno kao dva
pola mikro-makro dijalektike lokalnog i globalnog u uvjetima kasne mod-
ernosti.
U suvremenim društvenim okolnostima, rizik se nikad do kraja ne može
predvidjeti. Postindustrijski modernizirano društvo (Beck) ili društvo kasne
modernosti (Giddens), društvo je rizika, ali u dva smisla: ono je istodobno i
društvo novih rizika, ali i društvo u kojem su, u usporedbi s tradicionalnim
društvima, mnoge tradicionalne opasnosti i rizici smanjeni. Analiza rizika
stoga u suvremenim društvima može pružiti niz informacija o središnjim
elementima modernosti. Pritom je važno uzeti u obzir niz raznorodnih
čimbenika usredotočenih na rizik, kao što su redukcija životnog rizika, kon-
strukcija institucionalno ograničenih rizičnih okruženja, praćenje rizika
kao ključnog aspekta refleksivne modernosti te stvaranje visokog rizika kao
rezultata globalizacije. Zaokupljenost rizikom u modernom društvenom
2 Giddens, A., (1991), Modernity and Self Identity. Self and Society in the late Modern Age, Cam-
bridge, Polity Press.
3 Beck, U., (1986), Risikogesellschaft. Auf dem Weg in eine andere Moderne, Frankfurt, M,
Suhrkamp.
4 Cf.supra, bilješka br. 12.
5 Cf.supra, bilješka br. 13.
Dubravko Mačečević
348
životu nema, međutim, ništa sa stvarnom nadmoćnošću životnih opasnosti.
Rizik se odnosi na buduća događanja: fenomen tzv. kolonizacije budućnosti
otvara njegovo nove okvire, pri čemu su samo neki od njih institucionalno
organizirani.6 Rizičnu klimu modernosti individue, tvrdi Giddens (1991),
nije moguće izbjeći.
Pojmovno određenje sustava upravljanja rizicima
Minimiziranjem, praćenjem i kontrolom vjerojatnosti i utjecaja nepoželjnih
događaja, nakon prepoznavanja, procjenjivanja i klasificiranja rizika po
važnosti definira se upravljanje rizicima ili risk management. Risk man-
agement kao najvažniji instrument anticipativnog upravljanja krizom,
jedna je od najsloženijih poslovnih aktivnosti u kojoj se traži umijeće ali
i stručno prosuđivanje koje zahtijeva poznavanje metoda i načina adek-
vatnog izračunavanja različitih vrsta rizika uz praktično primjenjivanje na
aktualne probleme.
1.  Upravljanje  poslovnim  rizicima
Suvremeno upravljanje rizicima obilježeno je prije svega, kontinuiranim
procesom vrednovanja rizika, potpunom uključenosti svih čimbenika,
preuzimanjem odgovornosti managementa za vrednovanje i upravljanje
poslovnih rizicima i kontinuitetom u promatranju i vrednovanju stvarnih
izvora rizika. Upravljanje rizicima je sistemski pristup smanjenja rizika ko-
jima je izložena organizacija. Sustav upravljanja rizicima uključuje različite
politike, procedure i prakse koje zajednički rade na analiziranju, procjeni,
praćenju i kontroli rizika. Informacije o upravljanju rizika se koriste u in-
terakciji sa drugim informacijama kao što su podaci o izvodljivosti koji će
poboljšati proces  donošenja odluka. Hiperglobalisti opisuju kako moderna
korporacija postaje upućena na upravljanje rizikom kako bi se osposobi-
la da funkcionira te koordinira svoje aktivnosti na globalnoj razini. One
su stvorene da svoj profit ostvaruju iz upravljivih rizika, a novi svjetski
poredak je stvoren kroz odrediv rizik, što dopušta konačno ostvarenje sno-
va o slobodnom tržištu. Sklonost preuzimanja rizika je esencijalno za rast
ekonomije slobodnog tržišta.
6 Uzmimo za primjer burzu koja je jedna od mnogobrojnih institucionaliziranih rizičnih
okruženja. Ona aktivno koristi rizik za kreiranje budućnosti koja će se poslije kolonizirati.
Dubravko Mačečević
349
Za hiperglobaliste, globalizacija stvara ekstenziju liberalnog tržišta po cije-
lom svijetu isključivo i samo kroz univerzalni jezik rizika, gdje neizvjesnost
može biti obuzdana i okrenuta prema profitu. Njihovo vjerovanje u njihovu
sposobnost da identificiraju i stvore nova tržišta, da pretvore neizvjesnosti
u upravljiv rizik i ostvaruju profit po cijelom svijetu, pokazuje da rizik čini
globalizaciju mogućom. Kada je rizik shvaćen na taj način, neizvjesnosti
globalizacije su savladive kroz kalkulacije, i promjenu prijetnje u prilike.
Potreba za upravljanjem rizicima uvjetovana je nepouzdanim i često
nasilnim ponašanjem okoline, što uzrokuje nestabilnost poslovanja u svim
njegovim aspektima. Upravljanje rizikom uključuje brojne pristupe razma-
tranja problema nastalih zbog nepouzdanosti sustava ili njegovih dijelova,
uključujući njihovu identifikaciju, analizu, vrednovanje, rješavanje rizika
i nadgledavanje rizika. Upravljanje rizicima je integrirani pristup svim as-
pektima rizika kroz identifikaciju i mjerenje nepouzdanosti, te predviđanje
i poduzimanje mjera za promjenu rizika u cilju donošenja uspješnih od-
luka. Sustav upravljanja rizicima preventivni je i proaktivni instrument up-
ravljanja, koji omogućuje:
— ranu sustavnu spoznaju te izbjegavanje rizičnog razvoja i rizičnih
 činjenica (npr. operativni procesi, povreda pravnih propisa, neispravnosti
računovodstva);
— poboljšanje interne transparentnosti i povećanje svijesti o rizicima kod
svih zaposlenih;
— razvoj decentralizirane odgovornosti pojedinih područja;
— potporu menedžmentu u smanjenju potencijalnih jamstvenih rizika i

postizanju ciljeva irme;
— ispunjavanje zakonske obveze, sa ciljem da se očuvaju interesi dioničara,
vjerovnika te poveća vrijednost poduzeća.
Upravljanje rizicima, odnosno risk management, neizostavni je dio inves-
ticijskog poslovanja, a sastoji se od identifikacije različitih oblika rizika
kojima su izloženi portfelji investitora, mjerenja rizika pomoću kvantita-
tivnih metoda te definiranja postupaka kojima se provodi upravljanje. Raz-
voj metodologije upravljanja rizicima donedavno je bio usmjeren prema
kratkoročnim investicijskim horizontima, pogodnim za investicijske banke,
hedge fondove i korporacije. Međutim, za potrebe ulagača s dugoročnim
horizontima, potrebno je utvrditi rizike poslovanja kroz horizonte dulje
od jedne godine. Potrebno je istaknuti da bez izlaganja portfelja rizičnom
poslovanju nije moguće ostvariti prinose. Sustav upravljanja rizicima te-
melji se na strategiji, identifikaciji i vrednovanju rizika, upravljanju rizicima
i  izvješćivanju i dokumentaciju o rizicima, te odražava top-down načelo.
Činjenica da ne postoji jednoznačno tumačenje upravljanja rizicima, s
Dubravko Mačečević
350
obzirom na njegove različite ciljeve, otvara mogućnost bogatstva praktičnih
rješenja. Jedan od oblika upravljanja rizicima je kvartalno izvješćivanje
uprave o postojećim rizicima. Takav način uvelike oslobađa operativni
dnevni posao od procjene pojedinih rizika. Druga krajnost podrazumijeva
opsežnu i detaljnu dokumentaciju na temelju koje se kod svake pojedine
odluke procjenjuju svi mogući rizici, zbog čega i odluke postaju dugotrajne
i formalne. Oblikovanje sustava upravljanja rizicima ima sasvim određene
koristi, koje se mogu istaknuti kroz bolju definiranost i percepciju rizika,
bolje planiranje reakcija sustava u rizičnim situacijama, povratnu vezu za
bolje upravljanje poslovanjem i izbjegavanje rizika, predviđanje rizika, te-
stiranje osjetljivosti rezultata poslovanja na pojavu rizičnih situacija, pos-
tojanje dokumentacije o rizicima i postojanje znanja i samopouzdanja u
vođenju poslova.
2. Sustav upravljanja rizicima u poduzeću
Suvremena poduzeća posluju u turbulentnoj okolini koju obilježavaju: reg-
ulatorne promjene, otvaranje tržišta, dolazak konkurencije, što uzrokuje
gubitak tržišnog udjela, povećani zahtjevi kupaca, promjenjivost (volatility)
cijena, poteškoće u osiguranju transportnih putova za dobavu inputa i sl.
Intenzivne promjene u vanjskoj okolini kao i razvoj zakonodavnog okvira,
standarda i smjernica upravljanja rizicima osnovni su pokretači uvođenja
sustava upravljanja rizicima u poduzećima. Stoga se postavlja pitanje pos-
toje li sustavi upravljanja rizicima u poslovnim sustavima, na koji način
se ocjenjuje njihova učinkovitost te na kojem su stupnju razvoja. Sustav
upravljanja rizicima prema standardu za upravljanje rizicima proces je ko-
jim organizacije metodički vode računa o rizicima povezanim s njihovim
aktivnostima s ciljem postizanja kontinuiranog probitka, kako unutar svake
pojedine aktivnosti, tako i u cjelokupnom portfelju aktivnosti.
Upravljanje rizikom sve se češće prepoznaje kao sustav koji uključuje pozi-
tivne (upside risk) i negativne aspekte rizika (downside risk). Redovitim re-
vizijama usklađenosti politike i standarda osigurava se učinkovitost sustava
upravljanja rizicima te se identificiraju prilike za njegovo unaprjeđenje.
Sustav upravljanja rizicima je učinkovit ako su usvojene mjere, procedure i
postupci doveli do željenih rezultata.
Proces  koordiniranog upravljanja rizicima s ciljem zaštite i poboljšanja
vrijednosti poduzeća čime se optimiziraju aktivnosti risk managementa,
akcelerira poslovanje i stječu konkurentne prednosti, ukazuje na proces
upravljanja rizicima u poduzeću. Isti proces naglašava sve veću značajnost
Dubravko Mačečević
351
u suradnji među jedinicama za upravljanje svim organizacijskim rizici-
ma u cjelini, ali i pruža okvir za učinkovito upravljanje neizvjesnošću,
dajući odgovore na rizik i neželjene situacije čim se one pojave. Za raz-
liku od drugih praksi upravljanja rizicima, koncept upravljanja rizicima u
poduzećima utjelovljuje perspektive da analiza rizika prolazi kroz čitavu
organizaciju. Cilj upravljanja rizicima u poduzećima je da se bolje razumiju
i primjenjuju otpornosti na sve neizvjesnija događanja u svijetu poslovanja
preko ključnih rizika za koje se omogućava bolje i efikasnije upravljanje.
Time on predstavlja integrirani okvir za upravljanje kreditnim, tržišnim,
operativnim rizikom kao i kapitalom kako bi se povećala vrijednost
poduzeća. Izloženost rizicima i metode kojima se ona ublažava propisuje
viši menadžment u suradnji s ostalim poslovnim jedinicama. To obuhvaća
upravljanje svim rizicima poduzeća na način da se identificira i kvantificira
svaki rizik te utvrdi njegov utjecaj na druge rizike. Tako se stvara profil
rizika (risk profile) koji predstavlja sveukupni portfelj rizika poduzeća. Da
bi sustav upravljanja rizicima u poduzeću bio učinkovit potrebno je razvi-
jati kulturu upravljanja rizicima koja obuhvaća promjenu postojećeg načina
razmišljanja svih razina menadžmenta.
Sustav upravljanja rizicima u poduzeću sastoji se od sljedećih komponenti:
— proces upravljanja rizicima (identiikacija rizika, određivanje prioriteta,
strategija rizika, nadzor sustava upravljanja rizicima),
— elementi organizacijske strukture (odbor za rizike, menadžer za
 rizike, poveznica s drugim organizacijskim cjelinama, uloge i odgovor-
nosti),
— instrumenti, metodologije i sustavi (instrumenti za identiikaciju
 rizika i mjerenje rizika, metodologije izrade strategija, sustav
 izvještavanja i IT sustavi) i
—
 znanje i vještine u upravljanju rizicima
Tradicionalan i suvremen način upravljanja rizicima u poduzeću
Poduzeća su ranije upravljala rizicima na tradicionalan način7 :
—
 upravljanje rizicima je ad hoc aktivnost, tj. menadžment reagira nakon
spoznaje i nastanka rizika,
—
 upravljanje rizicima je usmjereno prema unutra, u žarištu su rizici
računovodstva i plaćanja – tradicionalna područja interne revizije;
7 Grünwald, Grünwald, Bonitätsanalyse im Firmenkundengeschäft, Schäffer-Poeschel, Stuttgart,
2001., str. 268.
Dubravko Mačečević
352
neučinkovito osoblje je primarni izvor poslovnih rizika;
— u žarištu upravljanja su inancijsko-ekonomski rizici (kamatni, valutni
i sl.) i time je njihovo praćenje zadatak određenog odjela;
—
 upravljanje rizicima se promatra fragmentarno, tj. svaka funkcija i svako
područje analizira se odvojeno s obzirom na rizike;
—
 upravljanje rizicima nije bio sastavni dio aktivnosti vrhovnog menadžmenta
poduzeća;
—
 menadžeri su imali averziju prema riziku;
—
 rizici su promatrani individualno, svaki za sebe.
Takvo upravljanje rizicima nije davalo zadovoljavajuće rezultate. Suvremen
pristup upravljanja rizicima uključuje proaktivni pristup. Rizik se promatra
kao prilika, a ne samo prijetnja.
U fokusu upravljanja rizicima je cjelokupni poslovni portfelj koji obuhvaća
financijsku i materijalnu imovinu, kupce, zaposlenike i organizacijsku im-
ovinu poput strategije, branda i slično. Menadžeri su svjesni postojanja sve
većeg broja rizika te nužnosti implementacije sustava upravljanja rizicima
na svim razinama menadžmenta te na razini poduzeća. Tako su započeli pro-
matrati rizike cjelovito (holistic view of risk), sumirati ih na razini poduzeća
te analizirati interakcije među njima. Portfelj rizika poduzeća mijenja se
kroz vrijeme zbog promjena u okolini. Stoga više nije fokus isključivo na
financijskim rizicima, jer su negativne posljedice za neka poduzeća ukazale
i na druge vrste rizika na koje treba obratiti pozornost. Cjelovit pristup ri-
zicima može omogućiti sučeljavanje istovrsnih rizika (neki rizici su prirod-
na zaštita od rizika za druge rizike, ako između njih postoji dovoljno jaka
negativna korelacija) poput globalnih konglomerata čija jedna podružnica
može imati dugu poziciju s obzirom na stranu valutu, a druga kratku pa bi
odvojena zaštita od rizika (hedging) za njih bila neučinkovita. Moderna
teorija portfelja je također doprinijela da se rizici promatraju cjelovito na
razini poduzeća.
Vrijednost poduzeća je optimizirana kada vrhovni i izvršni menadžment
uspostave strategije i ciljeve koji uravnotežuju rast i dioničarske prinose s
odnosnim rizicima, i koji efikasno i efektivno koriste resurse u realizaciji
ciljeva.  Na taj način efektivni proces upravljanja rizicima poduzeća sjed-
injuje:
—
 poravnanje prihvatljivih razina rizika i strategije rasta evaluiranjem
 strateških alternativa, uspostavom odnosnih ciljeva, i razvijanjem
 procesa upravljanja odnosnim rizicima;
— naglašavanje odluka o upravljanju rizicima izborom između
 mogućih odgovora na rizike (tj. izbjegavanje rizika, smanjivanje,
 dijeljenje, ili prihvaćanje);
Dubravko Mačečević
353
  smanjivanje operativnih iznenađenja identiiciranjem potencijalnih
 negativnih događaja i razvijanjem odgovarajućih odgovora;
—
 identiiciranje i upravljanje višestrukim međuodnosnim rizicima
 kroz integrirane odgovore;
  proaktivno prepoznavanje i kapitaliziranje prilika; i
  poboljšanje korištenja kapitala u postizanju performanci i proitabilnosti
i u prevenciji gubitaka u svrhu osiguranja transparentnog izvješćivanja
i prilagodbe sa zakonom i regulativom.
Proces upravljanja rizicima poduzeća sadrži osam međupovezanih kompo-
nenti:
1) Unutarnje okruženje – ilozoija upravljanja rizicima, tolerancija rizika,
integritet, etičke vrijednosti, i korporativno okruženje u kojem se izvode
poslovne operacije;
2) Postavljanje ciljeva – proces uspostave ciljeva koji podržavaju i izjednačavaju
se s misijom entiteta a konzistentni su sa njihovom tolerancijom rizika;
3) Identiikacija događaja – događaji koji utječu na postizanje ciljeva moraju
biti identiicirani, distingvirani između rizika i prilika;
4) Procjena rizika – rizici su analizirani, u pogledu vjerojatnosti i utjecaja, a
razvijena je odgovarajuća osnovica za to kako bi oni trebali biti upravljivi;
5) Odgovori na rizike – razvijanje niza alternativnih odgovora – izbjega-
vanje, prihvaćanje, smanjivanje ili dijeljenje rizika;
6) Kontrolne aktivnosti – politike i procedure koje osiguravaju da odgovori
upravljanja rizicima budu efektivno provedeni na operativnoj razini;
7) Informacije i komunikacija – efektivna komunikacija uzima mjesto u
širokom smislu podržavajući odjelnu i pojedinačnu odgovornost i akcije
kroz kompaniju; i
8) Monitoring – cjelina ERM procesa je redovito nadzirana, a napravljene
su i nužne korekcije.
3. Integrirani upravljanja rizicima u poduzeću
Na upravljanje poslovnim rizicima se počelo gledati kao na strukturirani
proces koji povezuje poslovnu strategiju, ljude, tehnologiju i znanje s ciljem
vrednovanja i upravljanja rizicima kojima je poduzeće izloženo pri ostvari-
vanju svog temeljnog cilja. ovakav način razmišljanja o funkciji upravljanja
rizicima je sveobuhvatan, okrenut budućnosti i usmjeren na procese, pri
čemu se fokusira na upravljanje svim poslovnim rizicima, a ne samo po-
jedinima – poput valutnog ili kamatnog rizika.8
Ovaj novi pristup upravljanja rizicima pod nazivom integrirano upravljan-
Dubravko Mačečević
354
je rizicima (integrated risk management ili enterprise risk management)
uključuje identifikaciju i procjenu ukupne izloženosti rizicima, koja izrav-
no ili posredno utječe na vrijednost poduzeća, te implementaciju strategije
upravljanja rizicima koja je komplementarna poslovnoj strategiji. Integrira-
no upravljanje rizicima povezuje upravljanje rizikom sa stvaranjem vrijed-
nosti te izražava rizik u terminima utjecaja na ciljeve poduzeća, pri čemu je
naglašena veza između mjera rizika i mjera uspješnosti ukupnog poslovan-
ja. U obzir uzima sve interesne skupine – dioničare, kreditore, menadžere,
zaposlenike, kupce i širu zajednicu u kojoj poduzeće posluje (stakeholders).
Integrirano upravljanje rizicima omogućuje bolji, sustavan i cjelovit način
identifikacije rizika, te njihove kvantifikacije i aktivnog upravljanja. Inte-
grirano upravljanje rizicima predstavlja pravi pristup upravljanju rizicima
te su se mnoga poduzeća odlučila za njegovu implementaciju. Holističkim
pristupom integriranom upravljanju rizicima određeno je osnovno načelo
– odgovornost svih zaposlenika od kojih se očekuje razumijevanje te uprav-
ljanje rizicima unutar područja njihovih odgovornosti.
Upravljanje rizicima kao kontinuirani  i iterativan proces identifikacije i
kvantifikacije rizika integrirano je u najvažnije poslovne procese kao što su
strateški menadžment, strateško planiranje, operativni menadžment te od-
luke o financiranju i investiranju kako bi se osigurala konzistentna procjena
rizika pri donošenju svih poslovnih odluka.  Ovo je pravi pristup upravl-
janju rizicima – on se ne promatra kao neovisna ili manje važna poslovna
funkcija, već je integriran u ostale strateške funkcije u poduzeću.9
Uz  pronalaženje ravnoteže i mogućih poslovnih prilika za ostvarenjem
većih zarada kao temeljnog cilja integriranog upravljanja rizicima nikako
ne treba vezivati potpunu eliminaciju rizika kao mogućeg cilja. Učinkovito
upravljanje rizicima podrazumijeva poduzimanje aktivnosti kreiranih za
minimaliziranje negativnog utjecaja koje rizik može imati na očekivane
zarade i novčane tokove poduzeća uz istodobno iskorištavanje pozitivnih
tržišnih oportuniteta. Na taj se način dolazi do jedne od temeljnih postavki
upravljanja rizicima – rizik nije uvijek nužno loš, u određenim okolnostima
8 Doherty, A.N. (2000) Integrated Risk Management – Techniques and Strategies for Reducing
Risk. New York: McGraw-Hill.
9 Leautier, T.O. (2007.) Corporate Risk Management for Value Creation. London: Risk Books.
Dubravko Mačečević
355
rizik je prijetnja, ali i prilika koju treba realizirati,10 a uporabom raznih alata
za procjenu rizika donosi se odluka o tome kojim rizicima poduzeće tre-
ba biti izloženo i u kojoj mjeri. Učinkovito upravljanje rizicima ne podra-
zumijeva minimalizaciju svih rizika kojima je poduzeće izloženo formiran-
jem savršene zaštite, već strategiju koja će omogućiti poduzeću da zaštiti
svoje buduće novčane tokove od nepoželjnih ishoda i negativnih rezultata,
ostavljajući mogućnost ostvarivanja većih zarada kroz promjene na tržištu
koje pozitivno utječu na poslovanje.11 Primjenom selektivnog upravljanja
rizicima poduzeća s konkurentskom prednosti u prikupljanju informacija o
budućim kretanjima na tržištu i koja ostavljaju određene pozicije otvoreni-
ma, mogu povećati svoju vrijednost.
Poduzeća najčešće u implementiranju integriranog upravljanja rizicima u
svom poslovanju koriste se procesom mapiranja rizika (risk mapping). Pro-
ces mapiranja rizika uvelike pomaže menadžerima pri odgovoru na pitanje
kojim je rizicima poslovanje poduzeća izloženo, ali i pri donošenju odluka
kojima od tih rizika treba upravljati na razini poduzeća, a koje treba preni-
jeti na ostale sudionike na tržištu te koju kombinaciju instrumenata primi-
jeniti kako bi se ostvarili optimalni učinci upravljanja rizicima.12
Ovim se procesom klasificiraju i identificiraju različite vrste rizika kojima
je poslovanje poduzeća izloženo te se provodi određivanje veličine utjecaja
pojedinih rizika na novčane tokove poduzeća i njegovu vrijednost. Slijedi
donošenje odluka o tome kako će se postupati s identificiranim rizicima
s obzirom na snagu njihova utjecaja na poslovanje poduzeća. U ovom
ključnom dijelu menadžment se treba odlučiti za jednu od sljedećih strate-
gija:
1. Strategija izbjegavanja rizika. Uspješnost ove strategije u otvorenoj
ekonomiji je vrlo upitna, gotovo nemoguća. Jer, čak i da poduzeće izbjegne
izravnu izloženost riziku, barem neki od njegovih poslovnih partnera bit
će izloženi pa će na taj način i poduzeće koje s njima posluje neizravno
snositi dio tog rizika
2. Hedging. Ova strategija uključuje smanjenje vjerojatnosti ostvarivanja
gubitaka u poslovanju ili barem smanjenje njihove veličine usklađivanjem
imovine i obveza
3. Transfer rizika. Podrazumijeva se transfer rizika na druge sudionike na
10 Culp L. C. (2002.) The revolution in Corporate Risk Management. Journal of Applied Corpo-
rate Finance, 14, 4,  str.. 8-26.
11 Nidžara Osmanagić Bedenik + suradnici (2010.) KONTROLING između profita i održivog
razvoja, M.E.P. d.o.o., Zagreb, str. 227.
12 Neil, M.: Using „Risk Maps“ to visually model & communicate risk, www.agenarisk.com, inter-
netskoj stanici pristupljeno 30.03.2011.
Dubravko Mačečević
356
tržištu, a prije svega podrazumijeva uporabu izvedenih vrijednosnih
papira poput terminskih ugovora (unaprijednica i ročnica), zamjena i
opcija te kupnju različitih osiguranja od osiguravajućih društava.13
4. Pasivno snošenje rizika. Ovo je strategija samo u slučaju da je odluka
menadžmenta o pasivnom snošenju rizika bila rezultat ozbiljne analize
i procjene utjecaja rizika na novčane tokove poduzeća, te da je pokazala
kako izloženost poduzeća različitim rizicima ne utječe značajno na nje-
govu vrijednost.
Za uspješno upravljanje rizicima na dulji rok, potrebno je pratiti promjene
u okruženju te često izrađivati i mijenjati mapu rizika u skladu s prom-
jenama i novim rizicima koji se pojavljuju. Također se kontinuirano ocjen-
juje rizičnost okruženja i uspješnost strategija upravljanja rizikom Bitno je
naglasiti vrlo važnu prisutnost povratne veze – rezultati trenutnog praćenja
uzimaju se u obzir pri ponovnom definiranju konteksta (okruženja), što je
bio prvi korak. Izrađenu mapu rizika treba stalno revidirati, odnosno proces
mapiranja rizika treba bih dinamičan kao i poslovno okruženje poduzeća.
Zaključak
Proces kvalitetnog donošenja najvažnijih poslovnih odluka uvjetovano je
djelotvornim i efikasnim upravljanjem poslovnim rizicima. Ovim se je ra-
dom nastojalo ukazati na značaj uvažavanja i razmatranja faktora rizika kao
jednog od osnovnih elemenata koji utječe na potencijalni uspjeh donesenih
poslovnih odluka. Također, pokušalo se je argumentirati opravdanost up-
ravljanja rizicima u okviru ostvarivanja temeljnog cilja poslovanja poduzeća
te prikazati načela učinkovitog upravljanja rizicima kao i proces implemen-
tacije integriranog upravljanja rizicima u poduzeću. Evidentan je porast
prakse upravljanja poslovnim rizicima, no tek manji broj poduzeća pristupa
ovoj aktivnosti na sustavan način dok većina upravlja rizicima izolirano,
ne promatrajući kakav utjecaj ove odluke imaju na ostvarenje temeljnog
cilja poslovanja poduzeća. Operativni pristup rizicima kojima je poduzeće
izloženo pokazao se nedovoljno uspješnim, a njegov je temeljni nedostatak
u tome što ne sagledava utjecaj donesene odluke o upravljanju nekim od
poslovnih rizika na izloženost ostalim rizicima te u konačnici na vrijednost
poduzeća. Sustav koji uključuje identifikaciju i procjenu ukupne izloženosti
rizicima koja izravno ili posredno utječe na vrijednost poduzeća te imple-
13 Loderer, C., Pichler, K. (2000.) Firms, do you know your currency risk exposure? Survey re-
sults. Journal of Empirical Finance, 7, 3-4, str. 317-344.
Dubravko Mačečević
357
mentaciju strategije upravljanja rizicima komplementarnu poslovnoj strate-
giji predstavlja integrirano upravljanje rizicima u poduzeću. Integrirano
upravljanje rizicima pomaže u određivanju poslovne strategije jer je to sus-
tavan način razmišljanja o rizicima: ukupnim učincima koje crni imaju na
vrijednost poduzeća. Poboljšanje prakse upravljanja rizicima u hrvatskim
poduzećima ovisi o kvaliteti komunikacija i suradnje između poduzeća, a
posebice o razvoju svijesti i formalnog znanja cjelokupnog menadžmenta,
iz područja upravljanja rizicima.
Literatura
Alexander, J. C., B. Giesen, R. Münch, N. J. Smesler, (1994), The Micro-Mac-
ro Link, Berkley – Los Angeles – London, University of California Press.
Beck, U., (1986), Risikogesellschaft. Auf dem Weg in eine andere Moderne,
Frankfurt, M, Suhrkamp.
Culp L. C. (2002.) The revolution in Corporate Risk Management. Journal
of Applied Corporate Finance, 14, 4,  str.. 8-26.
Doherty, A.N. (2000) Integrated Risk Management – Techniques and Strat-
egies for Reducing Risk. New York: McGraw-Hill.
Giddens, A., (1991), Modernity and Self Identity. Self and Society in the late
Modern Age, Cambridge, Polity Press.
Grünwald, Grünwald, Bonitätsanalyse im Firmenkundengeschäft, Schäffer-
Poeschel, Stuttgart, 2001.
Leautier, T.O. (2007.) Corporate Risk Management for Value Creation. Lon-
don: Risk Books.
Loderer, C., Pichler, K. (2000.) Firms, do you know your currency risk ex-
posure? Survey results. Journal of Empirical Finance, 7, 3-4, str. 317-344.
Neil, M.: Using „Risk Maps“ to visually model & communicate risk, www.
agenarisk.com, internetskoj stanici pristupljeno 30.03.2011.
Osmanagić Bedenik, N., + suradnici (2010.) KONTROLING između profita
i održivog razvoja, M.E.P. d.o.o., Zagreb.
Dubravko Mačečević
358
Implementation of company risk management concept
Abstract
The answer of management structures to the growing global competition
and the requirements of shareholders as well as of the overall public to in-
crease transparency regarding company management are the basic com-
ponents that imply the need for more efficient company risk management.
Traditional, or “silo” approach to understanding risk, marked by narrowed
and limited perception of risk which prevents company management struc-
tures to obtain an overall image of risk facing the company, means reduced
efficiency of the very risk management process, thus imposing the model
of comprehensive, integrated risk management process. Many companies
believe in the concept of enterprise risk management (ERM), but are at
the same time frustrated by the implementation of the issues caused by the
potential of enterprise risk management. Therefore, it is necessary to estab-
lish in the company a respective ERM operating frame which defines more
clearly and measurably what the enterprise risk management will mean to
the given company, and then use the same frame in the development of ad-
equate implementation plan, specially designed for the success in the com-
pany. The success of ERM concept will really depend on the specific situa-
tions, history, culture, and management of a certain company.
Keywords: risk, business risk, risk management, enterprise risk manage-
ment (ERP), integrated framework, integrated model of risk management
Dubravko Mačečević
359
udk 65.012.432:351.78
Ante Perčin, dipl. kriminalist*
Korporativna sigurnost u funkciji
upravljanja rizicima
Sažetak
Percepcija korporativne sigurnost kroz proporciju sa aktualnim stanjem
zaštitarstva u RH. Proces profilacije zaštitarstva u modernu i učinkovitu
korporativnu sigurnost. Faze procesa, dinamika, prepreke i krajnji modeli
egzistencije/konzumacije korporativne sigurnosti. Opseg i sadržaj korpora-
tivne sigurnosti, u proporciji s troškovima/investicijama u korporativnoj sig-
urnosti. Učinkovitost korporativne sigurnosti u vrijeme novih izazova i aktu-
alnih sigurnosnih prijetnji. Krizne i izvanredne situacije i uloga korporativne
sigurnosti u predviđanju mjera i radnji preveniranja, smanjivanja, kontro-
liranja i ograničavanje posljedica i šteta. Procedure upravljanja sigurnosnim
rizicima. Aktivni kontroling potencijalnih sigurnosnih ugroza kroz mjere i
radnje korporativne sigurnosti.
Ključne riječi: korporativna sigurnost, preveniraj, kontrola kriza
*Ante Perčin, dipl. kriminalist, Sokol Marić, Zagreb
360
Uvod
Koja je uloga korporativne sigurnosti u funkciji upravljanja rizicima? U
najblažem smislu možemo istaknuti da je korporativna sigurnost, nezao-
bilazni čimbenik u svim aktivnostima vezanim za upravljanje rizicima, i
ista promatrana u mikrolokacijskoj cjelini na koju se primjenjuje zasigurno
predstavlja okosnicu svih aktivnosti vezanih za mjere i radnje upravljanja ri-
zicima. Navedeno je logično, već ako samo na trenutak analiziramo jedan
od temeljnih ciljeva korporativne sigurnosti, koji se manifestira kroz pojam
„osiguravanja nesmetanog kontinuiteta poslovnog procesa“. S tim u svezi,
postavimo si pitanje:“ Što je cilj mjera i radnji upravljanja rizicima?“ Gotovo
isto.
Stoga je evidentno da sigurnosna analitika i procjene ugroženosti pojedinih
segmenata funkcioniranja unutar svakog pojedinog društva unutar kojega
je uspostavljena korporativna sigurnost, ako se poduzmu u nužno sveobuh-
vatnoj fazi i primjene na sve aspekte o kojima mora skrbiti jedna cjelovito
uspostavljena korporativna sigurnost, nam daje odgovore na većinu pitanja,
dilema, pretpostavljenih potencijalnih ugroza, destabilizacija sustava i sl., čije
je premoštavanje, iznalaženje i definiranje rješenja, procedura i postupanja u
konačnici zapravo gotovo cijeli plan mjera i radnji za upravljanje u kriznim
situacijama.
Iako je navedena problematika prekompleksna, te ju je nemoguće cjelovito
obraditi u dimenzijama ovoga rada, pokušat ćemo istu sagledati sa nekoliko
aspekata koji se manifestiraju u svakodnevnim radnom okruženju realizacije.
Istu dimenzionirati u realne okvire tržišta na kojem egzistira, te dovesti u
proporciju sa željama, htjenjima i standardima kojima bi sa stručnog i profe-
sionalnog aspekta trebala udovoljavati.
1. Percepcija korporativne sigurnosti kroz proporciju
sa aktualnim stanjem zaštitarstva u RH
Da bismo uopće bili u mogućnosti percipirati trenutno stanje i razinu korpo-
rativne sigurnosti u RH, istu neminovno moramo sagledati prvenstveno kroz
opće stanje zaštitarstva u RH. Pritom dakako treba naglasiti da korporativna
sigurnost, premda samo kao dio ukupne zaštitarske djelatnosti na tržištu, ipak
u cijelosti dijeli sudbinu stupanja razvoja, razine, kvalitete i dosega današnjeg
zaštitarstva RH.
Naime, obzirom da od početka 90 godina minulog stoljeća traje kontinuirana
Ante Perčin
361
profilacija zaštitarstva u profesiju u RH, paralelno sa istom traje i profilacija
i sazrijevanje korporativne sigurnosti od osnovnih početaka tjelesne zaštite
štićenih objekata, te sa tek pokojim instaliranim sustavom tehničke zaštite do
današnje razine korporativne sigurnosti. Navedeni proces iako je u podmak-
loj fazi od svoga samog početka, ipak je po svom kontinuitetu i željenom cilju
gotovo jednako daleko od željenog ideala kojem teži.
Stoga premda se radi o relativno dugom vremenskom intervalu, navedeni
proces još uvijek nije ni blizu u svojoj završnoj fazi. Otegotne okolnost pred-
metnog procesa se baziraju upravo na percepciji koja se zadržala kod većine
relevantnih čimbenika na zaštitarskom tržištu, a ista se manifestira na staroj
godinama temeljenoj percepciji o zaštitaru kao bivšem djelatniku iz proiz-
vodnje,1 a ne zaštitaru profesionalcu, priznatog stručnog i profesionalnog sta-
tusa.
Navedeno mišljenje koje još uvijek dijelom prevladava kod dijela relevantnih
subjekata na zaštitarskom tržištu i dan danas određuje položaj zaštitarstva u
RH, a samim time i status i razinu korporativne sigurnosti.
Navedena percepcija je dakako u direktnoj suprotnosti sa pojmom zaštitarstva
kao zasebne profesije [4], što ono zasigurno jeste, no bez obzira na navedeno
ona na realnom tržištu prevladava kao jedna od opcija mišljenja i promišljanja,
koje dugi niz godina pokušavamo promijeniti.
2. Proces profilacije zaštitarstva u modernu i
učinkovitu korporativnu sigurnost
Obzirom da je ukorijenjene percepcije, uvriježene navike i stečena mišljenja
najteže mijenjati, a prethodno navedena u značajnoj mjeri opterećuje proces
profilacije zaštitarstva u zasebnu djelatnost i profesiju, isti logično ide vrlo
usporenim tempom. Stoga, premda već 80 godina minulog stoljeća na europ-
skoj i svjetskoj razini bilježimo kontinuiranu tendenciju rasta tkz. industrije
privatne sigurnosti [5], u RH navedene pomake zamjećujemo tek početkom
90-tih, i to na dva pravca. Prvi pravac je čista i sušta povećana potreba za
uslugama privatne zaštite u ratnom i poratnom razdoblju, a drugi i za samu
djelatnost bitniji je ulazak stranog kapitala na tržište RH sa kojim postepeno
1 koji je temeljem godina minulog rada, djelomičnog obolijevanja tijekom istoga, te
posljedično navedenom smanjene radne sposobnosti silom prilika preraspoređen na manje
složene i zahtjevne poslove zaštite …
realnom tržištu prevladava kao jedna od opcija mišljenja i promišljanja, koje dugi niz godina
pokušavamo promijeniti.
Ante Perčin
362
dolazi i nova dimenzija sigurnosti u formi zrele korporativne sigurnosti koja
više nije tretirana kao nuspojava, nego jedna od grana sa redovnim investici-
jskim ciklusom u kompanijama.
Promjena percepcije sigurnosti kao troška za nešto što moramo imati bez ve-
like definicije „što je to nešto i koje su koristi od toga“ u  filozofiju sigurnosti
[7] kao elementarne potrebe za opstojnost kompanije u koju se logično inve-
stira, i to u opsegu željenih ciljeva i benefita, jedna je od temeljnih prekret-
nica u promišljanju, nakon koje i kreće intenzivniji razvoj moderne i sve-
obuhvatne korporativne sigurnosti u RH.
3. Faze procesa, dinamika, prepreke i krajnji modeli
egzistencije/konzumacije korporativne sigurnosti
Prva ozbiljna faza navedenog procesa je bila definiranje kakvog-takvog za-
konskog okvira za obavljanje poslova privatne zaštite. Navedeno je postig-
nuto 1996 godine, donošenjem prvog Zakona o zaštiti osoba i imovine, koji
je prethodio današnjem Zakonu o privatnoj zaštiti [8]. Donošenjem pred-
metnog Zakona i pratećih podzakonskih Pravilnika definirani su između in-
oga osnovni kriteriji tko i pod kojim uvjetima može pružati usluge privatne
zaštite, te uvjeti koje moraju ispunjavati sami neposredni izvršitelji poslova
zaštite licencirani zaštitari i čuvari, da bi bili u mogućnosti obavljati poslove
zaštite.
No, unatoč preciziranju jasne zakonske definicije pravne osobnosti društava
koja na tržištu pružaju usluge zaštite, kriterija licenciranja zaštitara, ugo-
vornih uvjeta pod kojim se usluge zaštite pružaju, definiranja ovlasti zaštitara,
pojma dobara koja su predmet zaštite[4] i sl, stvoren je samo zakonski, ali ne
još i zadugo realni okvir obavljanja zaštitarske djelatnosti na ukupnom tržištu
privatne zaštite.
Stoga u datim uvjetima bilježimo nekoliko stalnih formi i modela korpo-
rativne sigurnosti koje su egzistirale/ju na tržištu, a iste su se oslikavale/
ju uglavnom u:
• Osnovnom ispunjavanju nužne zakonske obveze sa što manje troška
• Post vatrogasnim mjerama, odnosno poduzimanju mjera zaštite nakon
štetnog događaja
• Raznim parcijalnim rješenjima uspostavljenim po modelu da imamo
nešto da nitko ne može reći da nismo poduzeli ništa - koncepcije po /
komercijalnim/ željama klijenta
Ante Perčin
363
Ispunjavanje nužne zakonske obveze sa što manje troška
U konkretnom slučaju, radi se u uspostavi sadržajem i opsegom najnužnijih
mjera zaštite, sa često jedinim ciljem zadovoljenja pozitivne zakonske norme.
Jedan od posljednjih primjera za navedeno je donošenje Zakona o mini-
malnim mjerama zaštite u poslovanju sa gotovim novcem i vrijednostima,
posljedično kojem su sve novčarske institucije koje posluju sa gotovim
novcem u okviru svoje djelatnosti bile primorane uspostaviti Zakonom pro-
pisane mjere, kao uvjet da bi njihovo daljnje poslovanje bilo usklađeno sa
navedenim Zakonom.
Post vatrogasne mjere – poduzimanje mjera nakon štetnog događaja
Direktna suprotnost sa težnjama cjelokupne zaštitarska struke, koja prefer-
ira pravovremeno uspostavljanje mjera zaštite, po modelu profesionalno
osmišljene i individualno kreirane korporativne sigurnosti za svakog pojedi-
nog klijenta.
Ipak u realnosti se radi se o klasičnom modelu često korištenih post vatro-
gasnih mjera uspostave i koncipiranja2 mjera korporativne sigurnosti na-
kon štetnog događaja, i to unatoč realnosti da bi svaka zaštita trebala biti
uspostavljena u trenutku utvrđivanja realne potrebe za istom, a ne kao svoje-
vrsna vatrogasna mjera posljedično štetnom događaju.
Parcijalna rješenja – po modelu da imamo nešto da nitko ne može reći da
nismo poduzeli ništa – koncepcije po /komercijalnim/ željama klijenta
Isti i česti primjeri su i sa parcijalnim angažmanom tjelesne zaštite objek-
ta, kada se isti uspostavlja na način da se zadovolji forma “imanja tjelesne
zaštite”, koja često nije u korelaciji sa mogućnošću nadzora štićenog prostora
od strane zaštitara, i to bez obzira je li uvjet za isto veličina prostora, njegova
specifičnost, etažiranost, mogućnost ulaska u isti sa više strana, djelatnost
koja se obavlja u prostoru, fluktuacija građanstva kroz isti i sl.
Ono što je interesantno u navedenom modelu, i što je praksa niz puta doka-
zala je činjenica da se ovaj oblik zaštite u pravilu ne uspostavlja suvislo i na
temelju stvarne sigurnosne procjene, nego samo kao čista represivna mjera
“da se štetni događaj ne bi ponovio”, ili što je još gore da se zadovolji forma “da
se nešto poduzelo.”
Ipak, unatoč svim navedenim modelima koji su egzistirali i još uvijek povre-
meno egzistiraju na zaštitarskom tržištu RH, kroz godine iza nas predmetno
je rezultiralo činjenicom, da je današnja privatna zaštita kao i njen sastavni
2 …često opsegom i sadržajem najminimalnijih
Ante Perčin
364
dio korporativna sigurnost uz niz objektivno uvjetovanih manjkavosti izra-
sla u djelatnost sa svojim jasnim zakonitostima, relativno preciznom legis-
lativom, definiranim standardima i razinom usluga zaštite, izgrađenim krit-
erijima stručnosti i profesionalnosti neposrednih izvršitelja poslova zaštite, a
što je u konačnici stvorilo i realne okvire za korporativnu sigurnost današnjih
opsega i razine.
4. Opseg i sadržaj korporativne sigurnosti,
u proporciji sa troškovima/investicijama
u korporativnoj sigurnosti
Opseg i sadržaj svake djelatnosti pa tako i korporativne sigurnosti nemoguće
je gledati bez proporcije sa određenim troškovima. No, stvar je percepcije i
općeg poimanja potrebe i svrhe same korporativne sigurnosti, tj pitanja da
li ćemo istu promatrati kao primarni trošak ili realno korisnu i neophodno
potrebnu investiciju u ukupnom poslovanju društva korisnika usluga zaštite.
Svaki korisnik usluga zaštite, pod uvjetom da prepoznaje realne okvire i di-
menziju pojma zaštite, istu će logično tretirati primarno kao neophodno
potrebnu poslovnu investiciju, a tek onda i kao djelomični nužno prateći
trošak poslovanja.
Kod navedene percepcije je bitno naglasiti i dimenziju poimanja pojma kor-
porativne sigurnosti, tj istu staviti u proporciju sa mogućnošću prepozna-
vanja što sve jedna sveobuhvatna korporativna sigurnost podrazumijeva?
Koji su njeni krajnji dosezi, mogućnosti, realni benefiti od iste, i koliko je ista
planski profilirana, prilagođena i personalizirana prema konkretnoj pravnoj
osobi kod koje se uspostavlja i primjenjuje.
Dakako, i sami sadržaj korporativne sigurnosti je opet dijelom vezan uz
određene troškove, i u direktnom je proporcionalnom odnosu, jer mali
troškovi u pravilu rezultiraju tek elementarnim sadržajem korporativne sig-
urnosti, koji kasnije ironije radi posljedično svojoj neučinkovitosti doista
predstavljaju trošak, jer i ono malo sredstava koje se ulaže na jednu tako
krnju formu su zapravo „bačena“ sredstava sa kojima se ne postiže željena
svrha.
U proporciji sa navedenim optimalna korporativna sigurnost koja u formi
prateće investicije u cijelosti suportira sve poslovne procese u društvu, je u
idealnom omjeru uloženo/dobiveno budući da se istom osigurava sigurnost
svakog dijela poslovnog procesa u kontinuitetu, a što je u konačnici i jedan o
vitalnih ciljeva same uspostave.
Ante Perčin
365
Stoga je evidentno da korporativnu sigurnost i njenu učinkovitost ne možemo
promatrati primjerice kroz zaštitara tjelesne zaštite na štićenom objektu, ili
tek parcijalno instalirani sustav tehničke zaštite, nego je ista niz mjera i radnji
usmjerenih kako na klasičnu i konvencionalnu neposrednu zaštitu, tako i na
zaštitu poslovnih interesa društva, utvrđivanje, sakupljanje i sistematizaciju
niza podataka. Isti u daljnjem procesu rada trebaju poslužiti za donošenje
poslovnih odluka i smjernica u segmentu definiranja sigurnosne strategije
društva, nužnosti poduzimanja redovnih, hitnih, dodatnih  zaštitnih mjera
i sl.
Imperativ kojem težimo je da korporativna sigurnost bude učinkovit sustav
mjera i radnji koji niti u jednom trenutku ne zasjenjuje i ne narušava redovne
radne procese unutar društva u kojemu je uspostavljena, nego u pozadini
osigurava nesmetani kontinuitet njihovog odvijanja, sprječava destabilizaciju
istih i preventivno/korektivno sanira sve eventualne posljedice narušavanja
stabilnosti i sigurnosti poslovnog sustava.
Ipak u aktualnoj ekonomskoj situaciji upravljanje troškovima korpora-
tivne sigurnosti je neminovno, no isto ni u kojem slučaju ne podrazumijeva
panično ukidanje pojedinih sadržaja korporativne sigurnosti samo radi pu-
kog smanjenja troška, jer posljedice koje mogu nastati predmetnim „rezan-
jem“ bez supstituta, mogu biti kobne i nesagledive za budućnost poslovnog
subjekta.
S tim u svezi, za istaknuti je da direktne materijalne štete ma koliko bile ve-
like, je relativno lako sanirati, dok je indirektne štete po pitanje poslovnog
ugleda, statusa, plasmana roba, zaštite tehnologija i sl, vrlo teško a ponekad i
gotovo nemoguće adekvatno sanirati.
Ante Perčin
366
5. Učinkovitost korporativne sigurnosti u vrijeme
novih izazova i aktualnih sigurnosnih prijetnji
U datom kontekstu prvenstveno je bitno naglasiti da korporativna sigurnost
kao primarno bitan dio privatne sigurnosti doživljava korjenitu transformac-
iju po pitanju svoga opsega i sadržaja.
Navedeno je dijelom plod i činjenice nezaobilazne sinergije privatne i javne
sigurnosti, koja poradi same nedjeljivosti ukupne strukture pojma sigurnosti
i nemogućnosti jasnog razgraničenja primjene zaštitnih mjera na štićenom
subjektu svakog dana poprima nove oblike i dimenzije.
Stoga kad si postavljamo pitanje učinkovitosti korporativne sigurnosti u vri-
jeme novih aktualnih sigurnosnih prijetnji, moramo prethodno definirati ne-
koliko bitnih čimbenika počevši od novog /…novim izazovima prilagođenog/
sadržaja korporativne sigurnosti, načinu provedbe iste, materijalnim i ljud-
skim resursima koji istu provode, područjima primjene, specifičnim sof-
isticiranim metodama i sredstvima kojima se navedene zaštite mjere real-
iziraju, analitici, željenim ciljevima, sigurnosnoj politici štićenog subjekta i sl.
Od svega navedenoga dakako da je pored primarne definicije sigurnosne
politike pojedinog društva, vrlo bitan sadržaj mjera i opseg u kojem se ista
primjenjuje unutar pojedinog pravnog subjekta, te koja područja obuhvaća,
počevši od:

• elementarne tjelesno-tehničke zaštite

• poslova poslovne sigurnosti

• zaštite strateških interesa kompanije

• neposredne tjelesne zaštite menagmenta i VIP osoba kompanije

• informatičke i informacijske sigurnosti

• zaštite na radu

• zaštite od požara

• ekologije i niz drugih sigurnosnih aspekata.
Stoga, ako je jedna korporativna sigurnost ustrojena na način:
 • da svojim zaštitnim aktivnostima obuhvaća prethodno navedena

područja, ili makar dobar dio istih
 • ista je artikulirana od strane stručne i profesionalne osobe u društvu
u kojem je ustrojena,
 • pod uvjetom da je navedena osoba koja vodi korporativnu sigurnost
primjereno pozicionirana u organizacijskoj shemi društva na način da
ima mogućnost donošenja i provedbe u sigurnosnom smislu sadržajno
bitnih odluka:
• ako je organizacijska struktura kroz koju se provodi korporativna sigurnost
Ante Perčin
367
kadrovski ekipirana i sa primjerenom organizacijskom shemom
• ista je po opsegu i razini u proporciji sa realno procijenjenim sigurnosnim
potrebama
• uz zagarantiranu i kontinuirano stručno nadziranu razinu i standard
  provedbe zaštitnih aktivnosti
• te uz kontinuirani monitoring aktualnih sigurnosnih potreba, procjena
i prosudbi
…onda će ista zasigurno biti u mogućnosti adekvatno djelovati na sve po-
tencijalne sigurnosne izazove, ugroze i pokušaje destabilizacije sustava nes-
metanog funkcioniranja društva u kojem je uspostavljena.
6. Krizne i izvanredne situacije i uloga korporativne
sigurnosti u predviđanju  mjera i radnji preveniranja,
smanjivanja, kontroliranja i ograničavanja
posljedica šteta
Obzirom na sve prethodno navedeno, evidentno je da je učinkovita korpora-
tivna sigurnost vrlo snažna, djelotvorna i neizostavna mjera kontrolinga uku-
pnog sigurnosnog stanja, i to kako u redovnim tako posebice i u izvanrednim
okolnostima.
Naime, aktualno poslovno okruženje zorno svjedoči o svakodnevnoj potre-
bi suočavanja i paralelnog egzistiranja unutar globalnih poslovnih kriza, a
svako takvo stanje nužno rezultira sa narušavanjem kontinuiteta poslovanja
određenog subjekta sa značajnim i često dalekosežnim posljedicama.
Stoga ako prihvatimo podjelu kriza na predvidljive /realno nastupajuće/ i
nepredvidljive /iznenadne/, i ako u tom kontekstu pravovremeno selekti-
ramo potencijalne ugroze koje su izvjesne, dolazimo do zaključka da upravo
segment sigurnosti ima presudno važnu ulogu u osiguranju opstojnosti i
nastavku nesmetanog kontinuiteta poslovanja pravnog subjekta.
Cijeneći navedeno, vrlo je bitna uloga korporativne sigurnosti u funkciji
aktivnog kontrolinga stalnih i redovnih poslovnih aktivnosti, koja se kas-
nije manifestiraju kroz donošenje zaključaka /…temeljem stručnih analiza,
procjena i prosudbi/ o potencijalnim ranjivostima i slabostima sustava. Bez
obzira o kojim se potencijalnim ugrozama radi iste treba prihvatiti kao real-
nost, te na temelju navedene percepcije planirati i poduzimati konkretne sig-
urnosno korektivne mjere i radnje za održavanje stabilnosti i funkcionalnosti
sustava, a sve u cilju održavanja kontinuiteta poslovanja.
Ante Perčin
368
U tom kontekstu nam je često teško priznati i uopće pojmiti činjenicu da
učinkovita, sveobuhvatna i evidentno djelotvorna korporativna sigurnost
poznaje i indirektno priznaje slabosti u sustavu koji štiti.
Ipak, analizirajući navedeno moramo se fokusirati na činjenicu, da sami sustav
korporativne sigurnosti nikad i ni u jednoj opciji ne smije biti po prioritetu
iznad temeljnog proizvodnog procesa u društvu koji je core bizns. Isti mora
odgovarati stvarnim potrebama, biti učinkovit u predvidljivim sigurnosnim
ugrozama, ali s druge strane ne biti predimenzioniran u odnosu na realne
potrebe [3]. Svaka korporativna sigurnost mora učinkovito funkcionirati u
pozadini sustava, te se svojim zaštitnim aktivnostima uključiti samo u seg-
mentu prepoznatog narušavanja kontinuiteta poslovanja, i to sa prethodno
definiranim konkretnim mjerama sažetim u planu ili proceduri [2] za postu-
panje u sigurnosno kriznim situacijama, i biti na sceni samo do ponovne
sigurnosno-poslovne stabilizacije stanja.
U takvim situacijama uspostavljeni sustav korporativne sigurnosti mora
preuzeti /…već prethodno navedeni/ puno širi spektar zaštitnih aktivnosti
počevši od: zaštite imovine, zaposlenika /…posebice VIP menadžmenta/,
informacija i podataka, strateških klijenata društva, uspostavljanja inten-
zivnije komunikacije i odnosa partnerstva sa zaposlenicima, senzibilizacije
zaposlenika i šire javnost u kontekstu manifestiranih aspekta krize, zaštite
reputacije društva, vitalnih proizvoda, brenda, ključnih resursa društva, inzi-
stiranja na etičkom i društveno odgovornom ponašanju u poslovanju, artiku-
liranje odnosa s javnošću u vrijeme krize i dr.
Korporativna sigurnost u navedenoj situaciji postaje istinski lider sustava,
što ponekad podrazumijeva i preuzimanje velikog dijela funkcija ukupnog
kriznog menadžmenta društva.
Činjenica „poznavanja sustava u dušu“, sa svim njegovim vrlinama i manama,
sustavno utemeljena korporativna sigurnost koristi kao svoju glavnu kom-
parativnu prednost.
Stoga je upravo poduzimanje određenih preventivnih, kao i korektivno-repre-
sivnih radnji kroz proaktivne mjere sigurnosti3 u konačnici jamac preven-
cije budućih kriznih stanja, kao i smanjivanja, kontroliranja i ograničavanja
posljedica potencijalnih šteta i ugroza koje mogu nastupiti.
Ante Perčin
3 temeljenih na prethodno navedenoj spoznaji o svim potencijalnim slabostima sustava…
369
7. Procedure upravljanja sigurnosnim rizicima
Plan i procedure postupanja i upravljanja u sigurnosno kriznim situacijama,
rizicima i potencijalnim ugrozama moraju definirati što širi spektar ključnih
odluka, koje se u datom momentu nastupanja krize brzo i energično donose
bez gubitka vremena sa nepotrebnom formom. Navedeno je temeljna svrha
samih procedura.
Ono što preostaje za misaono proaktivno djelovanje kad se već postupa po
kriznom sigurnosnom planu, su novi nepredvidljivi sadržaji i događaji koji se
također moraju pravovremeno analizirati i prethodno definiranim mjerama i
radnjama momentalno anulirati, uz kontinuirano nastojanje već u fazi plan-
iranja da ih po nastupanju krize bude što manje.
Stoga je sadržaj plana za postupanje u kriznim situacijama i svake pojedine
procedure koja se iz istoga izvodi vrlo bitan, i isti mora (ili bi trebao) pred-
vidjeti doslovno sva moguća postupanja u slučaju „ekranizacije najgoreg
mogućeg scenarija“, tj. svih realno mogućih ugroza koje mogu nastupiti,
počevši od:
• gubitka kritične infrastrukture (objekti, postrojenja, strojevi, te posljedično
istima onemogućavanje proizvodnje – materijalna obezglavljenost društva)
• problematike ljudskih resursa (pogibija, otkaz, kazneno gonjenje VIP i
srednjeg menadžmenta društva – kadrovska obezglavljenost društva)
• ekonomske problematike (štrajkovi, migracija većeg broja zaposlenika u
drugu djelatnost, manjak radne snage)
• problematike poslovnog ugleda (osude javnosti za određeni incident,
havariju većih razmjera, koje za posljedicu imaju gubitak života nevinih
građana, zagađivanje, društveno neodgovorno ponašanje, klevete i gla-
sine o VIP menadžmentu pogrdnog sadržaja, korumpirano poslovanje,
vidno štetni ugovori dospjeli u javnost i sl.)
• tržišne problematike (gubitak tržišta, slom burze, bezvrijednost proizvoda,
smanjenje kupovne moći – enormno smanjenje proita)
• informacijska problematika (industrijska špijunaža, krađa bitnih poslovnih
podataka,  izrada plagijata, narušavanje zaštićenog brenda proizvoda
• više sile (požari, potresi, poplave, druge havarije).
Uz sve prethodno navedeno bitno je istaknuti kontinuiranu potrebu aktual-
iziranja i nadopunjavanja, navedenog plana i svake pojedine procedure, kao
bi se iste u trenutku primjene odnosile na što aktualnije činjenično stanje.
Isto tako, poznato je da je svaka procedura kao dokument samo mrtvo
slovo na papiru, te je stoga uz aktualna i sveobuhvatan sadržaj procedura,
neizostavno bitna činjenica upoznatosti i senzibiliziranosti svih neposrednih
Ante Perčin
370
izvršitelja koji će je provoditi.
A i kad smo sa konkretnom procedurom upoznati, tek smo na 30%
moguće uspješne realizacije. Ostatak ovisi o kontinuiranom kondiciranju
i uvježbavanju provedbe navedenih procedura uz paralelne ekranizacije
mogućih scenarija, dakako bez potencijalnog širenja panike i konfuzije, ali
ipak na učinkovit i sadržajan način. Isto je osobito bitno za procedure koje
definiraju ključna postupanja u kriznim situacijama brzorastućeg intenziteta
i nužnosti brze i koordinirane intervencije (npr. razni slučajevi više sile).
U svemu prethodno navedenom djelotvornost samog sustava korporativne
sigurnosti je od presudnog značaja, i to kako za osiguranje provedbe i reali-
zacije planiranih mjera i aktivnosti, tako i u cilju realizacije ishoda izvanred-
nih događaja sa što manje štetnih posljedica.
8. Aktivni kontroling potencijalnih sigurnosnih ugro-
za kroz mjere i radnje korporativne sigurnosti
Kontroliranje svih vrsta potencijalnih sigurnosnih rizika i ugroza koje u aktu-
alnoj krizi prijete je zasigurno neminovno. Stoga se sami sigurnosni kontrol-
ing u ovom slučaju kroz uspostavljeni sustav korporativne sigurnosti sve više
javlja kao svojevrsni podsustav upravljanja, budući da se jedino cjelovitim
kontrolingom realno daje odgovor na pitanje kako prebroditi potencijalnu
ugrozu i sigurnosni rizik, odnosno kako kvalitetno odlučivati i donositi od-
luke u navedenim situacijama, a samim time i uspješno izići iz krize.
Sveobuhvatna korporativna sigurnost je svakako jedan od instrumenata
kontrolinga koja svojim sadržajem mora osigurati kontrolu rizika, i to up-
ravo kroz mjere i radnje, te procedure i postupanja u svim pretpostavljenim
slučajevima kriznih stanja.
No, dakako korporativna sigurnost nema za cilj jedino i isključivo postupanje
u kriznim stanjima,  jer je esencijalna funkcija iste sadržajno osmišljena na
način da kontinuirano osigurava vrlo visoku razinu sigurnosti u svim seg-
mentima, a da pritom bude neprimjetna i ne opterećuje redovne radne pro-
cese poslovnog subjekta u kojem je uspostavljena. Isto je tim logičnije ako
pored objektivne dimenzije sigurnosti uzmemo u obzir i njenu subjektivnu
verziju [1].
Ipak samu potrebu za kontinuiranim i učinkovitim sustavom sigurnosti u
formi aktivnog kontrolinga nalazimo već u iskonskoj teoriji sustava, koja
naglašava da svaki sustav teži neorganiziranosti, tj. ma kako god sustav bio
dobar i kvalitetan, u periodu njegove egzistencije njegova učinkovitost opa-
Ante Perčin
371
da. Stoga se kao evidentna potreba pretpostavlja svakodnevna kontrola i na-
dzor funkcioniranja sustava, a u ovom slučaju se primarno fokusiramo na
funkciju smanjenja rizika od potencijalnih šteta kao posljedice nedovoljne
učinkovitosti funkcioniranja sigurnosno-poslovnog sustava.
Stoga je kontroliranje svih vrsta poslovnog rizika sa direktnim implikacijama
u segmentu sigurnosti neminovno.
Sveobuhvatni sustav korporativne sigurnosti u formi redovnog kontrolinga,
svojim sadržajem mora osigurati kontrolu rizika na primjerenoj razini, te up-
ravo kroz mjere i radnje, procedure i postupanja u svim pretpostavljenim
slučajevima izvanrednih i redovnih kriznih stanja, osigurati nesmetani kon-
tinuitet poslovanja.
Generalizirajući prethodno navedeno na makrorazinu društva u kojem je
uspostavljen sustav korporativne sigurnosti dolazimo do zaključka da bi
uspješan menagment, realno u manjoj ili većoj mjeri kontinuirano trebao
postupati kao krizni menagmet sa potrebnom dozom poslovno-sigurnosnog
opreza. Isto je nužno ako uzmemo u obzir realnu opasnost od realizacija
ugroze za sve poslovne subjekte koji na bilo koji način relativiziraju pred-
vidive opasnosti i na određeni način pokažu svoju nesposobnost u borbi sa
aktualnim sigurnosnim ugrozama i izazovima.
Krajnja rezultanta prethodno navedenoga je da sva društva koja imaju raz-
vijen kontroling kroz sveobuhvatnu korporativnu sigurnost imaju početnu
komparativnu prednost pred ostalima koji tek utvrđuju potrebu za istim.
Uz navedeno praksa je pokazala da će značajno više biti ugroženi poslovni
subjekti koji pravovremeno ne poduzmu određene adekvatne mjere zaštite,
i to nebitno iz kojih razloga.4 S tim u svezi, sve češće svjedočimo raznim
slučajevima manifestacija sigurnosne ranjivosti, nesposobnosti nošenja sa
aktualnim sigurnosnim izazovima ili pak klasičnom nebrigom, nakon čega se
evidentno dokazuje da je naknadno saniranje posljedica nažalost kudikamo
teže nego preveniranje uzroka mogućeg nastanka istih.
Ante Perčin
4 bilo da iste banaliziraju, dokinu poradi smanjenja troškova poslovanja ili jednostavno
zanemare na bazi vlastite percepcije ili nekompetencije
372
Zaključak
Iz svega prethodno navedenog  nameće se logičan zaključak da primjerena
razina korporativne sigurnosti nema alternativu.
Pojam „primjerena“ rabimo kao zajednički nazivnik za pojmove sveobuhvat-
na, cjelovita, pravovremeno uspostavljena, usklađena sa sigurnosnom poli-
tikom društva korisnika, personalizirana, stručno i profesionalno osmišljena
glede modela, opsega i sadržaja, te organizirana i nadzirana kroz dostatnu
organizacijsku strukturu.
Primarna intencija je svakako na adekvatnoj prevenciji mogućih rizika, ugro-
za i izazova, ali i putem uspostavljenih mjera i radnji, proaktivno djelovan-
je u cilju konkretnog smanjivanja, kontroliranja i ograničavanja razmjera
mogućih posljedica i šteta ako do istih dođe.
Stoga je upravljanje rizicima kroz korporativnu sigurnost, značajna garancija
održanja općeg dojma percepcije sigurnosti i spokojnosti u izvanrednim sit-
uacijama i ugrozama. Obzirom na navedenu funkciju ista se paralelno pojav-
ljuje i kao učinkovit jamac nemogućnosti globalne destabilizacije poslovnog
subjekta u kojem je uspostavljena.
Zaključno, evidentno je da je korporativna sigurnost zasigurno jedno od
najmoćnih sredstava kontrolinga i upravljanja u redovnim uvjetima, ali je
isto tako presudna u svim kriznim i izvanrednim situacijama, kada prethod-
no definirana postupanja, procedure, planovi, mjere i radnje postaju gotovo
pitanjem opstanka.
Literatura
Grizold, A., Tatalović, S., Cvrtila, V.,: Suvremeni sistemi nacionalne sig-
urnosti, Zagreb, Fakultet političkih znanosti 1999.
Malešić, M.: Upravljanje u krizi, Međunarodne studije, vol. 3, broj 1/2003.,
(str. 51-70)
Tatalović, S.: Nacionalni interesi i nacionalna sigurnost Hrvatske,
Međunarodne studije, Zagreb. HUMS, VOL 1 , 2000.
Dobranović, Ž.  – Mihaljević, B.: Privatna zaštita u normi i praksi. – Velika
Gorica: Veleučilište s pravom javnosti, 2007.
Dobranović, Ž.  – Mihaljević, B.: Industrija privatne sigurnosti. - Velika
Gorica: Veleučilište s pravom javnosti, 2007.
Tatalović, S., Bilandžić, M.: Osnove nacionalne sigurnosti, Zagreb, Mini-
starstvo unutarnjih poslova, 2005.
Ante Perčin
373
Shearing, C., Modern private Security: Its growth and Implications, Crime
and Justice an Annual Review of Research, No.3, 1981.
Veić, P., Zakon o privatnoj zaštiti s komentarom, Žagar, Rijeka,
Propisi:
• Zakon o privatnoj zaštiti ( N.N. br. 68/03. )
• Zakon o minimalnim mjerama zaštite u poslovanju s gotovim novcem i
vrijednostima ( N.N. br. 173/03. )
Corporate security in risk management
Abstract
The perception of corporate security through proportion with actual situation
of security services in the Republic of Croatia. The process of security ser-
vice shaping up into a modern and efficient corporate security. The process
phases, dynamics, barriers and the final models of existence/consumption
of corporate security. Scope and contents of corporate security, in propor-
tion with costs/investments in corporate security. The efficiency of corpo-
rate security at the time of new challenges and actual security threats. Crises
and emergency situations and the role of corporate security in predicting
the measures and activities of prevention, reduction, control and limiting of
consequences and damage. Management procedures of security risks. Active
controlling of potential security threats through measures and activities of
corporate security.
Keywords: corporate security, prevention, crisis control
Ante Perčin
374
udk [65.012.4:351.78]:336
Ljiljana Inkret, mag. oec., univ. spec. oec.*
Upravljanje rizicima u projektnom
financiranju
Sažetak
Današnja svjetska ekonomska kriza dovela je do velikih gospodarskih i so-
cijalnih problema diljem svijeta te postavlja pitanje kako u uvjetima krize
upravljati složenim međusobno povezanim rizicima u projektnom finan-
ciranju.
Tehnika projektnog financiranja primjenjuje se u izgradnji skupih,
dugoročnih i složenih projekata, u kojima nositelji projekta nisu kreditno
sposobni te se za realizaciju projekta sredstva pribavljaju kod banaka. Zbog
izrazito visokog udjela tuđih izvora sredstava, neadekvatno upravljanje ri-
zicima može dovesti u pitanje inače zdravi projekt.
Identificiranje, mjerenje, upravljanje, kontrola i izvještavanje o  rizicima
prioritetna je funkcija menadžmenta i preduvjet za održivost projekta.

Ključne riječi: rizici, upravljanje rizicima, projektno financiranje, funkcija
menadžmenta
* Ljiljana Inkret, mag. oec., univ. spec. oec., Visoka škola Hrvatsko zagorje, Krapina
375
1. Projektno financiranje
Projektno financiranje ne predstavlja ništa novo u svijetu financijskih usluga.
Oduvijek se ova financijska tehnika koristila za financiranje kratkoročnih i
dugoročnih potreba za kapitalom u rasponu od nekoliko milijuna USD do
nekoliko milijardi USD.
Projektno financiranje u suvremenoj literaturi označava zajednički pojam za
financiranje izgradnje infrastrukture, industrijskih projekata te financiran-
je potreba javnog i privatnog sektora, čija se otplata temelji na novčanom
tijeku koji generira sam projekt. Izraz se često spominje uz velike projek-
te, poput projekata izgradnje infrastrukture: autoceste, Eurotunel, sustavi
podzemne željeznice ili zračne luke. Zajednička je karakteristika svih pro-
jekta da trebaju ostvariti određeni novčani iznos,  kojim će se osigurati ot-
plata glavnice, kamata te planirana stopa prinosa na uložena sredstva.
«Termin projektno financiranje  općenito se primjenjuje da bi se označilo
financijsku strukturu bez prava regresa ili s ograničenim pravom regresa,
a kod koje se dug, vlasnički kapital i proširenje kreditnog kapaciteta kom-
biniraju radi strukturiranja i vođenja, ili refinanciranja određenog kredita u
industriji koja zahtijeva velika ulaganja kapitala.» (Fight, 2006., str. 1.)
Prema definiciji Međunarodne organizacije projektnog financiranja (www.
ipfa.org), projektno financiranje je dugoročno financiranje izgradnje in-
frastrukture, industrijskih projekata te financiranje potreba javnog sektora
koje se temelji na financijskoj strukturi bez prava na regres ili uz određene
garancije, tj. financiranje kojemu je jedini izvor otplate novčani tijek koji
generira sam projekt.
Prema definiciji Scott L. Hoffman «projektno financiranje podrazumijeva
strukturu financiranja bez prava na regres ili s djelomičnim pravom na re-
gres u kojem se zaduženje, vlastiti kapital i kreditni mehanizmi koriste za
relizaciju nekog projekta kapitalno intenzivne industije u kojem vjerovnici
primarno temelje svoja potraživanja na očekivanom novčanom toku, a ne
na imovini projekta odnosno na garancijama sponzora koja uglavnom služe
kao dodatno osiguranje.» (Preuzeto iz Mijatović, 2005., str. 70.-71.)
«Dakle, kreditne procjene i rokovi pozajmica u pravilu se temelje na pro-
jekcijama novčanih tokova koje generira projekt, a ne na kreditnoj sposob-
nosti dužnika i stvarnoj vrijednosti projektne imovine. Tipične djelatnosti
za projektno financiranje su javni sustavi, infrastruktura, telekomunikacije,
rudarstvo, te aktivnosti vezane za nekretnine.» (Franolić, www.hgk.biznet.
hr).
Jedan od najpoznatijih projekata je Disneyland u Francuskoj.  Kako se pro-
Ljiljana Inkret
376
jektno financiranje primjenjuje za izgradnju skupih projekata, plan finan-
ciranja mora osigurati takvu strukturu izvora financiranja koja neće dovesti
u pitanje inače zdravi projekt.
Općenito uzevši, strukturu izvora sredstava čine vlastiti i tuđi izvori. U os-
novi vlastite izvore čine: aktivni investitori (sponzori) u slučaju kad banke
prezentiraju projekt, i pasivni sponzori, tj. kad sponzori i druge stranke
sudionice u projektu prezentiraju projekt banci. Tuđi izvori sredstava, osim
kod banaka, pribavljaju se i kod institucionalnih investitora poput mirovin-
skih fondova i osiguravajućih društava. Zajedno s vlasničkim kapitalom
sponzora projekta mora biti osigurano dostatno financijskih sredstava za
pokrivanje svih troškova vezanih uz razvoj projekta kao i potrebe obrtnih
sredstava. «Struktura financiranja, tj.odnos vlastitih i tuđih sredstava mora-
ju biti tako postavljena da sponzori budu uvijek u mogućnosti svojim do-
tacijama osigurati povrat glavnice i kamate točno na dan dospijeća» (Jurčić,
1999., str. 163.)
U strukturi  izvora znatan udio čine tuđi izvori, što upozorava da je potreb-
no odrediti maksimalni iznos ovih izvora na način da projekt svojom prim-
jenom ili ugrađivanjem u nacionalno gospodarstvo omogućava osiguranje
otplate glavnice, kamate te planiranu stopu prinosa na uložena sredstva
ulagača. Iznos financiranja poglavito se utvrđuje prema projiciranim finan-
cijskim tokovima, pri čemu razdoblja pozitivnog financijskog tijeka služe
za plaćanje kamata, rata, dividendi sponzorima te za stvaranje rezervi, dok
se razdoblja negativnoga financijskoga toka moraju financirati iz rezervi ili
dodatnoga povećanja kapitala. (v. Franolić, www.hgk.biznet.hr)
Slika 1 Stranke u projektnom financiranju
Ljiljana Inkret
377
2. Prednosti korištenja projektnog financiranja
Jedan od ključnih razlikovnih čimbenika koji se nalazi u pozadini projektnog i-
nanciranja jest nepostojanje prava regresa ili njegovo ograničavanje. Najvažnije
su prednosti korištenja ovih vrsta projektnog inanciranja: (v. Fight, 2006., str.,
4-6.):
1. Financiranje bez prava regresa/s ograničenim pravom regresa
   Projektno inanciranje bez prava regresa ne nameće sponzoru projekta
jamstvenu   obvezu  za isplatu projektnog duga. To je važno zato što
propisi o adekvatnosti kapitala i kreditni rejting znače da preuzimanje
ugovornih inancijskih obveza za neki veliki projekt može nepovoljno
utjecati na inancijsku strukturu poduzeća, kao i na njegov kreditni
rejting (i  pristup sredstvima na tržištima kapitala).
2. Tretiranje izvan bilančnog duga
   Glavni razlog za odabir projektnog inanciranja jest izdvajanje rizika
projekta i njegovo uklanjanje s bilance tako da neuspjeh projekta ne
našteti inancijskom stanju vlasnika. To može biti motivirano stvarnim
ekonomskim argumentima, poput održavanja postojećih inancijskih
pokazatelja i kreditnog rejtinga. Teoretski, sponzor projekta može zadržati
nešto realnog inancijskog rizika u projektu kao motivirajući čimbenik,
no izvan bilančni tretman neće djelovati na investicijski rejting poduzeća
o  kojem odlučuju analitičari agencija za ocjenu kreditnog rejtinga.
3. Financiranje polugom
    Dug je koristan za sponzore projektnog inanciranja utoliko što se može
izbjeći izdavanje dionica (i razvodnjavanje vlasničke glavnice). Štoviše,
na zahtjeve za vlasničkim kapitalom za projekte u zemljama u razvoju
djeluju mnogobrojni čimbenici, uključujući samu zemlju, ekonomiku
projekta, ulažu li drugi sudionici projekta kapital u projekt  te gorljivost
s kojom banke nastoje dobiti posao inanciranja projekta.
4. Izbjegavanje ograničavajućih klauzula u drugim transakcijama
   Budući je inancirani projekt zaseban i različit od drugih operacija i
projekata  sponzora, postojeće ograničavajuće klauzule u pravilu se ne
primjenjuju na projektno inanciranje. Financijska struktura nekog pro-
jekta omogućava sponzoru projekta da izbjegne ograničavajuće klauzule,
poput pokazatelja pokrivenosti duga i odredaba po kojima cijeli ugovor
automatski dolazi na naplatu u slučaju neplaćanja duga, u postojećim
ugovorima o zajmu i ugovornim restrikcijama na razini sponzora projekta.
5. Povoljan porezni tretman
      Projektno inanciranje često je motivirano razlozima porezne učinkovitosti.
Osobni  odbitci i porezne uštede za kapitalna ulaganja i slično, mogu
Ljiljana Inkret
378
stimulirati prihvaćanje  projektnog inanciranja.  Projekti koji se ugovorno
obvezuju pružiti uslugu državnom subjektu mogu iskoristiti ove porezne
uštede (ili subvencije) kako bi napuhali     proitabilnost takvih pothvata.

6. Povoljni uvjeti inanciranja
    Strukture projektnog inanciranja mogu ojačati proil kreditnog rizika i
stoga postići povoljnije formiranje cijene od onoga koji se dobiva isključivo
na temelju proila kreditnog rizika sponzora projekta.
7. Diverziikacija političkog rizika
    Osnivanje SPV-a (tvrtki posebne namjene) za projekte u točno određenim
zemljama izolira projektne rizike i štiti sponzora (ili sponzorove ostale
projekte) od nepovoljnog  razvoja događaja.
8. Dijeljenje rizika
     Raspodjela rizika u strukturi projektnog inanciranja omogućava sponzoru
da ravnomjerno rasporedi rizike na sve sudionike projekta, uključujući
zajmodavca. Difuzija rizika može poboljšati mogućnost uspjeha projekta
budući da svaki sudionik projekta prihvaća određene rizike. Međutim,
veći broj subjekata koji sudjeluju u projektu može dovesti do povećanih
troškova koje mora snositi sponzor, i koji se prevaljuju na krajnjeg
potrošača, često na potrošača koji bi imao više koristi od javnih usluga.
9. Instrument osiguranja ograničen na projektnu imovinu
     Zajmovi za projektno inanciranje bez prava regresa temelje se na postavci
da instrument osiguranja ili kolateral dolazi samo od projektne imov-
ine. Ograničeno pravo regresa na imovinu sponzora projekta katkad je
potrebno kao način poticanja sponzora.
10. Vjerojatnije je da će zajmodavci sudjelovati u pronalaženju rješenja nego
pristati na ovrhu nad osiguranjem
    Priroda projektnog inanciranja bez prava regresa, ili s ograničenim
pravom regresa, znači da instrument osiguranja (poludovršena tvornica)
ima ograničenu vrijednost u scenariju likvidacije. Stoga, ako projekt
prolazi kroz poteškoće, najbolja prilika za uspjeh jest u pronalaženju
dogovornog rješenja, a ne u ovrsi nad kolateralom. Zajmodavci će stoga
vjerojatnije surađivati u scenariju dogovornog pronalaženja rješenja kako
bi minimizirali gubitke.
Ljiljana Inkret
379
3. Nedostaci korištenja projektnog financiranja
Osnovne su slabosti korištenja projektnog inanciranja (v. isto, 2006., str. 7.):
1. Složenosti raspodjele rizika
   Projektna inanciranja su složene transakcije koje uključuju mnogo su-
dionika s raznolikim  interesima. To ima za posljedicu sukobe interesa
u vezi s raspodjelom rizika među sudionicima te dugotrajne pregovore i
povećane troškove kako bi se trećim stranama nadoknadilo prihvaćanje
rizika.
2. Povećan rizik zajmodavca
    Budući da banke ne riskiraju često vlasnički kapital, raspoloživa  sredstva
za smanjenje kreditnog rizika na prihvatljivu razinu su ograničena, što
rezultira višim cijenama. To također zahtijeva skupe procese dubinskog
pregleda poslovanja koji vode odvjetnici, inženjeri i drugi specijalizirani
savjetnici.
3. Više kamate i naknade
   Kamate u projektnom inanciranju mogu biti više nego na izravne zaj-
move odobren sponzoru projekta budući je struktura transakcije složena,
a kreditna dokumentacija opsežna. Projektno inanciranje je općenito
skuplje od klasičnog  kreditiranja zbog:
 - vremena koje zajmodavci, tehnički stručnjaci i odvjetnici provedu
    procjenjujući projekt i sastavljajući složenu kreditnu dokumentaciju
 - povećanog osiguranog pokrića, osobito pokrića političkog rizika
 - troškova upošljavanja tehničkih stručnjaka za praćenje napretka pro
    jekta i usklađenosti s odredbama ugovora o zajmu
 - naknada koje naplaćuju zajmodavci i druge osobe zbog preuzimanja
    dodatnih rizika.
4. Nadzor zajmodavca
   Da bi se zaštitili, zajmodavci će htjeti pomno nadzirati upravljanje pro-
jektom i njegove operacije (dok će istodobno izbjegavati bilo kakvu
obvezu povezanu s prekomjernim uplitanjem u projekt). Takav nadzor
uključuje posjete zajmodavčevih inženjera i savjetnika lokaciji, preglede
gradnje te praćenje napretka gradnje i tehničke izvedbe, kao i zaštitne
inancijske klauzule kako bi se osiguralo da se sredstva ne odlijevaju
iz projekta. Takav nadzor zajmodavca trebao bi osigurati da se projekt
odvija prema planu, budući je glavna vrijednost projekta novčani tijek
preko uspješnog  poslovanja).
5. Zahtjevi za izvještavanjem zajmodavca
   Zajmodavci će tražiti da projektno poduzeće osigura stabilan dotok
Ljiljana Inkret
380
inancijskih i tehničkih informacija kako bi im se omogućilo praćenje
napredovanja projekta. Takvo  izvještavanje uključuje inancijska izvješća,
privremena izvješća, izvješća o tehničkom napretku, zakašnjenja i
prihvaćene korektivne mjere te razne obavijesti poput one o neispunja-
vanju ugovorne obveze.
6. Povećano osigurano pokriće
    Ako ne postoji pravo regresa, to znači da rizike treba ograničiti. Ti se rizici
u određenoj mjeri mogu ublažiti osiguranjem dostupnim po komerci-
jalno prihvatljivim cijenama. Time se međutim, može znatno povećati
troškove, što samo po sebi otvara druga pitanja povezana s rizikom kao
što su određivanje cijene i uspješno sindiciranje.
7. Troškovi transakcije mogu premašiti njezinu korist
     Složenost aranžmana projektnog inanciranja može rezultirati transakci-
jom čiji su troškovi tako veliki da ponište prednosti strukture projektnog
inanciranja. Dugotrajnost pregovora među raznim stranama i državnim
tijelima, ograničavajuće ugovorne klauzule te ograničena kontrola pro-
jektne imovine i rastući troškovi pravnih radnji mogu zajedno pridonijeti
neizvedivosti transakcije.
          4. Procjena rizika i upravljanje rizikom u
projektnom financiranju
«Svrha je projektnog financiranja osmisliti financijske strukture koje će se
servisirati iz budućih tijekova novca, često s ograničenim pristupom pok-
roviteljima projekta.» (Roy, Walter, 2003., str. 134.). Odobravanje zajma na
temelju financijskoga tijeka projekta zahtijeva posebno upravljanje rizikom,
budući se rizik  distribuira na sve sudionike projekta. Zbog načina na koje
je strukturirano financiranje projekta vjerovnici i ulagači pouzdaju se u
očekivani  priljev prihoda projekta i često nose dio tehničkih, ekonomskih
i političkih rizika. Stoga su procjena rizika i primjena tehnika za njihovo
ograničavanje od presudne važnosti za financiranje projekta zbog velike ovis-
nosti o projektu i njegovoj sposobnosti servisiranja duga«Projektno finan-
ciranje zahtijeva preciznu i podrobnu analizu u političkom, zakonodavnom i
financijskom pogledu» (Jurčić, 1998., str. 493.).
Ljiljana Inkret
381
Slika 2 Dioba rizika
Postoji najmanje devet različitih vrsta rizika s kojima su suočeni vjerovnici u
projektnom financiranju (v. isto, 2003.,  str. 134-138.):
1. Rizik resursa uključuje mogućnost da nata, plin ili mineralni resursi,
koji predstavljaju osnovu za servisiranje duga u projektima iz kategorije
prirodnih resursa i energetike, neće biti dostupni u potrebnoj količini ili
u potrebnoj kvaliteti.
2. Rizik inputa ili rizik propusne moći odnosi se na projekte koji ne uključuju
eksploataciju zemljinih resursa kao što su elektrane, transportna infras-
truktura ili cjevovodi, gdje temeljna održivost projekta ovisi o dostupnosti
i cijeni energije, sirovina i drugih resursa pod izvornim uvjetima. U slučaju
tunela, mostova i sličnih projekata, rizik je da bi čimbenici ponude ili
potražnje mogli rezultirati podbačajem u prometu, što bi pak dovelo do
manjih prihoda.
3. Tehnički rizik odnosi se na inženjerske karakteristike samog projekta. Pro-
jekt bi se mogao pretvoriti u potpuni neuspjeh zbog tehničkih razloga, ili
bi moglo doći do znatnog prekoračenja troškova, što bi zahtijevalo znatne
infuzije dodatnog kapitala.
4. Rizik tajminga usredotočen je na mogućnost da odgode, neovisno o nji-
hovom izvoru, produlje razdoblje izgradnje prije nego što tijekovi novca
koji podržavaju inanciranje uopće i počnu. Takve odgode (osobito u raz-
doblju inlacije) mogu biti izvor znatnog prekoračenja troškova te dovesti
do bitnog povećanja troškova zaduživanja. Čak i razmjerno kratke odgode
mogu dovesti do velike eskalacije troškova izgradnje.
5. Rizik dovršenja kombinira tehničke rizike s rizicima tajminga. Problemi
dovršenja uključuju greške u inženjerskom dijelu ili dizajnu; kašnjenja u
izgradnji zbog štrajkova, vremenskih prilika ili zakašnjelih isporuka opreme
i materijala; nepredviđene topološke probleme; nove i neiskušane tehnike
izgradnje pod dominantnim uvjetima; eskalaciju troškova uslijed ozbiljnog
Ljiljana Inkret
382
manjka obrazovanog kadra i slične čimbenike. U stvarnosti, vjerovnici su
tradicionalno voljni osloniti se na tijekove novca iz projekta tek nakon što
oni postanu operativni, zahtijevajući od pokrovitelja da pruže inancijsku
potporu i jamstva prije nego što prestane pravo prijenosa potraživanja.
6. Tržišni rizik odnosi se na buduću potražnju za proizvodom ili uslugom
koje nudi odnosni projekt. Cijene mnogih sirovina prirodno su nestabilne,
a mogu biti izložene i značajnim dugoročnim (vječnim) pomacima kroz
dugo vremensko razdoblje s kojim je suočeno inanciranje. Što se događa,
na primjer, kad potražnja za vlastitim proizvodima ili uslugama klijenta
uđe u duže razdoblje ozbiljnijeg pada? Osim toga, neki proizvodi i usluge
poput zemnog plina, prijevoza i električne energije visoko su ovisni o
zbivanjima na lokalnom ili regionalnom tržištu te vrlo lako mogu naići
na podbačaj u potražnji. Taj problem može se dodatno zakomplicirati
teškoćama u skladištenju ili pronalaženju alternativnih uporaba za pojedine
resurse (npr. zemni plin). Ocjenjujući tržišni rizik, prognoze o potražnji
očigledno ovise o takvim čimbenicima kao što su elastičnost cijena i pri-
hoda, konkurencija, tečaj, dostupnost zamjene, državne politike, politička
zbivanja te briga za okoliš.
7. Operativni rizik usredotočen je na duga vremenska razdoblja koja projekti
i njihovo inanciranje u pravilu podrazumijevaju, tijekom kojih se troškovi
mogu mijenjati ili tijekom kojih može doći do poremećaja radne snage,
prijevoza ili drugih ključnih elemenata uslijed djelovanja vanjskih izvora ili
nesposobnosti uprave. Operativni problemi također uključuju nesposobnost
da se ostvare ciljevi proizvodnje ili norme kvalitete, zatim loše odrađen
tehnički posao ili dizajn, neočekivano visoke troškove održavanja uslijed
korozije ili habanja, rast cijena energetske opreme i materijala, kretanje
tečaja te ostale čimbenike.
8. Rizik više sile uključuje višu silu poput zemljotresa, orkana ili drugih nesreća
povezanih s vremenskim prilikama, rat te druge događaje koje čovjek ne
može kontrolirati, a koji mogu dovesti do propusta, povećanja troškova,
odgode dovršetka ili pak poremetiti tijek poslovnih aktivnosti. Vjerovnici u
projektnom inanciranju obično daju suglasnost na odredbe o prihvaćanju
rizika više sile – u pravilu isključivo na neko ograničeno razdoblje.
9. Politički rizik uključuje političke uvjete koji okružuju projekt tijekom
razdoblja pokrivenog inanciranjem. Teroristički čin, sindikalne akcije,
promjene porezne politike,  novo nametnute ekološke kontrole, invazije
izvana te slični događaji koji proizlaze iz političkog okruženja pripadaju
ovoj općoj kategoriji. Isto vrijedi i za nacionalizaciju, nametanje deviznih
kontrola, promjene u tantijemama ili viši amortizacijski odbitak ili pritisak
Ljiljana Inkret
383
za indigenizacijom vlasničkog kapitala ili ljudskih resursa – neki od kojih
mogu biti nametnuti i retroaktivno.
Slika 3 Dioba rizika
Važno je da svi sudionici koji sudjeluju u strukturi koja se međusobno
isprepliće, razumiju te rizike s obzirom da se rizik procjenjuje samo na temelju
projiciranih novčanih tokova projekta, u pravilu jedinoga izvora otplate. Jed-
nako tako i mala kašnjenja u fazi formiranja i pokretanja pomiču pozitivan
novčani tijek i uzrokuju plaćanja zateznih kamata, čiji iznos nije zanemariv te
mogu dovesti do ozbiljnih inancijskih poremećaja.
Kako bi se spriječili rizici, Franolić (v. www.hgk.biznet.hr) navodi nekoliko
mogućnosti zaštite:
 - garancija za gradnju: graditelj (i njegovi izvođači) moraju plaćati penale za

   kašnjenje/nedostatnu kvalitetu
 - operaterska garancija: operater se vrlo često bira prema njegovu nazivu radi
   smanjenja troškova potrage; ovdje je najbitnija reputacija
 - zaštita od tržišnog rizika može se postići s dobavljačima i kupcima
Ljiljana Inkret
384
   poslovanje i opcije na tržištu roba mogu predvidjeti cijene sirovina
 - kupcima se nude ugovori poput sljedećih: Take-If-Ofered Contract, ako je

   proizvod ponuđen, kupac plaća neku iksnu cijenu; Take-Or-Pay Contract,

   kupac plaća neku iksnu cijenu uzeo ili ne uzeo; Hell-Or-High-Water Con
   tract, kupac plaća neku iksnu cijenu postojao proizvod ili ne postojao.
Zaključak
Projektno inanciranje predstavlja dugoročno inanciranje izgradnje velikih in-
frastrukturnih i industrijskih projekata te inanciranja potreba javnog sektora.
Riječ je o projektima koji se obično inanciraju zajmom, čija se otplata temelji
na novčanom toku koji generira sam projekt.
Zajednička je karakteristika svih projekata da ih prati čitav niz složenih rizika.
Visoki i speciični rizici projektnog inanciranja zahtijevaju od strane svih su-
dionika da razumiju te rizike kako bi  poduzeli sve aktivnosti koje su potrebne
za izgradnju  i održavanje velikih infrastrukturnih i industrijskih projekata te
inanciranja potreba javnog sektora.
S obzirom da model projektnog inanciranja uključuje čitav niz sudionika s
različitim interesima, to ima za posljedicu sukobe interesa u vezi s raspodjelom
rizika među sudionicima.
Bitno je unaprijed ravnomjerno rasporediti rizike i odgovornosti na sve su-
dionike projekta. Difuzija rizika može poboljšati mogućnost uspjeha projekta
budući da svaki sudionik prihvaća određene rizike.
Literatura
Franolić, M.: prezentirano na predavanju Hrvatske gospodarske komore u
Opatiji, 17.11.2001,  Hrvatska gospodarska komora, www.hgk.biznet.hr.
Fight, A.: Introduction to Project Finance, Butterworth-Heinemann, 2006.
he International Project Finance Association, www.ipfa.org
Jurčić, D.: Projektno inanciranje: izvori inanciranja i maksimalni iznos duga,
Financijska praksa, časopis za inancijsku teoriju i praksu, 23 (1999), 2; str. 161-
169.
Jurčić, D.: Projektno inanciranje: suvremeni način inanciranja javne infras-
trukture, Financijska praksa, časopis za inancijsku teoriju i praksu, 22 (1998),
4/5; str. 491-501.
Ljiljana Inkret
385
Mijatović, M.: Poticanje inanciranja putem sindiciranih kredita u Republici

Hrvatskoj, magistarski rad, Zagreb, 2005.
Smith, R.,C., Walter, I.: Global banking, 2.izdanje, Oxford University Press,
2003.
Risk management in project finance
Abstract
he current world economic crisis has led to great economic and social prob-
lems around the world and ask how in the crisis management of complex inter-
related risks in project inancing.
Project inancing techniques used in the construction of expensive, long-term
and complex projects, in which carriers of a project is not creditworthy, and
the list of project funds are raised from banks. Due to the extremely high share
of external sources of funds, inadequate risk management may jeopardize the
project is otherwise healthy.
herefore, identifying, measuring, managing, controlling and reporting on risk
management function is a priority and a prerequisite for the sustainability of
the project.
Keywords: risk, risk management, project financing, management func-
tions
Ljiljana Inkret
386
udk 323.28(4)
Dario Kuntić mag. pol.*
Suvremeni terorizam kao izazov
europskoj sigurnosti
Sažetak
Cilj ovog rada je ukazati na suvremene terorističke prijetnje i ponuditi
rješenja za njihovo suzbijanje. Europa je u svojoj povijesti često bila metom
političkog nasilja, a to se nastavilo i ulaskom u 21. stoljeće. Najveću pri-
jetnju europskoj sigurnosti predstavljaju militantni islamisti, no opasnost
dolazi i od ideoloških i nacionalističkih terorista. Kako bi ih uspjele po-
raziti europska državna tijela moraju usvojiti nove sigurnosne strategije, a
ne oslanjati se na ad hoc pristupe.
Ključne riječi: Europa, terorizam, sigurnost
* Dario Kuntić mag. pol., Poslovni dnevnik, Zagreb
SUVREMENI TERORIZAM I KRIZE
387
Uvod
Cilj ovog rada je ukazati na suvremene terorističke prijetnje i ponuditi
rješenja za njihovo suzbijanje. Europa je u svojoj povijesti često bila žrtvom
političkog nasilja, od regionalnih sukoba preko razornih ratova do teror-
izma. Ulaskom u 21. stoljeće europski je kontinent krenuo u još čvršće pov-
ezivanje koje bi trebalo dokinuti mogućnost izbijanja budućih sukoba. No
unatoč sigurnosnim politikama koje bi europskim zemljama trebale jamčiti
sigurnost u praksi se pokazalo da to nije tako. Europske se države i dalje
bore s političkim nasiljem koje se manifestira u sukobima niskog inten-
ziteta, odnosno terorizmu. Europskoj sigurnosti prijete razne radikalne
skupine, od militantnih islamista preko ekstremnih desničara do krajnje
lijevih  grupa. Političke elite i državni sigurnosni aparati nisu se pokazali
dovoljno spretnima da učinkovito odgovore na suvremene ugroze. U borbi
s političkim nasiljem kreatori politika često su odgovarali ad hoc pristu-
pom, što je otvorilo prostor za nove nasilne incidente domaćih i vanjskih
terorističkih skupina.
1. Sažeti povijesni pregled terorizma u Europi
Europa je u svojoj dugoj povijesti bila žestoko poprište sukoba mnogih
država, carstava, naroda i raznih skupina koje su pomoću nasilja željele
ostvariti svoje političke ciljeve. Među njima se nalaze i brojne terorističke
grupe koje su širenjem terora putem subverzivnih aktivnosti željele polju-
ljati i srušiti postojeće političke sustave te ih zamijeniti vlastitima. Zbog
nasilja ideoloških, nacionalističkih i religijsko-političkih terorista europske
države nikada u potpunosti nisu mogle uživati u sigurnosti. Već su anarhisti
i revolucionari s prelaska 19. na 20. stoljeće ubili niz političara i aristokrata,
a političkog nasilja nisu bili pošteđeni ni civili. Vođeni idejama Mihaela
Bakunjina, zagovaratelja ukidanja svakog oblika države, Sergeja Nečajeva,
koji se vodio Machiavellijevom maksimom da „cilj opravdava sredstva“ te
Camillea Pisacanea, koji je uveo pojam propagande djelima, anarhisti su
krenuli u „oslobađanje“ seljaka i radničke klase. U napadima anarhista tako
su stradali francuski predsjednik Sadi Carnot, španjolski premijer Antonio
Canovas, austrougarska carica Elizabeta (Sissi) i talijanski kralj Umberto I.
Za razliku od anarhista, ruska revolucionarna organizacija Narodna volja
željela je državu reformirati kroz revoluciju, a od najveći im je uspjeh ubo-
jstvo ruskog cara Aleksandra I.
Dario Kuntić
388
Političko nasilje anarhista i revolucionara djelovalo je kao inspiracija
nacionalističko-separatističkim skupinama u Irskoj koje su krenule u
obračun s britanskim imperijalnim vlastima. Od nekolicine skupina 1919.
godine nastala je IRA koja je povela rat za neovisnost i pokrenula oružanu
kampanju koja je ubrzo poprimila obilježja urbane gerile. Na meti njihovih
bombaških i oružanih napada našli su se britanski vojnici i političari, a
potom i civili. Iako su se teroristi 19. stoljeća suzdržavali od napada na civ-
ile, kako je političko nasilje polako ulazilo u 20. stoljeće napadi su postajali
sve manje selektivni, da bi u suvremeno doba postali uglavnom usmjereni
na nevine građane.
Prva polovica 20. stoljeća ostala je obilježena terorističkim napadom koji je
rezultirao izbijanjem Prvog svjetskog rata. Ubojstvo prijestolonasljednika
Austro-Ugarske Monarhije Franje Ferdinanda, kojega je 1914. godine ubio
Gavrilo Princip, pokazao je dalekosežnost posljedica terorističkog čina. To
je ubojstvo izazvalo i rusku revoluciju iz 1917., i raspad Austro-Ugarske
Monarhije, Njemačkoga i Otomanskoga Carstva godinu dana poslije, i pot-
punu diobu srednje Europe, kao i nacizam 1933., i novi svjetski rat 1939., te,
napokon, opću svjetsku pomutnju.1
Nakon Drugog svjetskog rata javio se niz pokreta za nacionalno oslobođenje
koji su se vođeni idejama Atlantske povelje željeli osamostaliti od europ-
skih kolonijalnih vlasti. Tako se na Cipru organizacija EOKA borila protiv
britanskih kolonijalnih vlasti, a London je nakon zamora od učestalih na-
pada i ekonomske neisplativosti vojne nazočnosti na posljetku bio prisiljen
napustiti otok. Francuzi su se u Alžiru mučili s FLN-om koji je nakon na-
pada na francuske vojne trupe i civile u toj zemlji nasilje prenio i u samu
Francusku. Opsežna teroristička kampanja, koja je uključivala napade na
vojnike, policajce i civile te sabotiranje željezničkih pruga i zaliha goriva,
rezultirala je i padom Četvrte Republike, a na kraju i neovisnošću Alžira.
Ipak, osamostaljenje Cipra i Alžira rijetki su primjeri uspješnih terorističkih
kampanja. U oba slučaja nasilje je bilo značajan faktor, no veliku ulogu igrali
su unutrašnji faktori u kolonijalnim silama, poput antiratnog raspoloženja
domaće javnosti i loših ekonomskih prilika.
Europu je također počelo opterećivati ponovno izbijanje separatističkog
nasilja u Sjevernoj Irskoj te u Španjolskoj. Provizorna IRA je u Ulsteru i
Velikoj Britaniji počela s bombaškim napadima na policiju, vojsku i civile,
a opširnu teroristički kampanju započela je i ETA koja se htjela izboriti
za neovisnost Baskije. Sedamdesetih godina Europu je šokirala akcija pal-
1 Venner, Dominique, Povijest terorizma, Alfa, Zagreb, 2005., str. 30.
Dario Kuntić
389
2 Milardović, Anđelko, Uvod u politologiju, Pan Liber, Osijek-Zagreb-Split, 1997., str. 79.
3 Kulenović, Tarik, Politički islam, Ambrozija, Zagreb, 2008., str. 31.
estinske terorističke organizacije Crni rujan koja je otela i ubila 11 izraelskih
sportaša na Olimpijskim igrama u Münchenu.
Tih je godina europski kontinent zahvatilo nasilje ekstremnih ljevičarskih
grupa poput njemačkog RAF-a, talijanskih Crvenih brigada, francuske Iz-
ravne akcije te grčke Revolucionarne organizacije 17. studeni. Smatrali su se
dijelom šire koalicije „antiimperijalističkih“ pokreta, a ideologiju su crpili
iz marksizma, lenjinizma i maoizma. Opširnom terorističkom kampanjom
koja je uključivala bombaške napade, oružane prepade i otmice te su grupe
zadale velikih problema zapadnim političkim elitama, ali su odlučnim
policijskim akcijama, malobrojnim članstvom i nedostatkom podrške
javnosti ubrzo bile slomljene.
S desne strane političkog spektra nasilje su prihvatile ekstremno desne
terorističke grupe koje su, oslanjajući se na „strategiju kaosa“, širile teror
europskim gradovima kako bi poljuljale povjerenje u „slabe“ političke elite i
zamijenili ih snažnijim režimom. Za razliku od ekstremne ljevice, desničari
nemaju interesa za doktrinu već se  uglavnom ograničavaju na nacističke ili
fašističke ideje i simbole. Današnje „neonacističke i neofašističke skupine
bore protiv višekulturnog društva, rasnog miješanja i za očuvanje vlastite
nacije. Militantne su, a neke imaju poluvojničke formacije. Tvore ih srednji
i donji, frustrirani ili socijalnom krizom pogođeni društveni slojevi.“2
2. Suvremene prijetnje europskoj sigurnosti
Ulaskom u 21. stoljeće na europskoj terorističkoj sceni su se uz ostatke
„starih“ terorističkih grupa pojavili novi akteri. Iako opasnost od nasilja
nacionalističkih i ideoloških terorista i dalje postoji, glavnu sigurnosnu
prijetnju danas predstavljaju militantni islamisti koji su okrutnim napadi-
ma u europskim gradovima pokazali da su mislili ozbiljno kada su pozvali
na globalni džihad protiv Zapada. Iako se prvenstveno zalažu za rušenje
vladajućih režima u muslimanskim zemljama i osnivanje islamskog kalifata
kakav je postojao u vrijeme poslanika Muhameda, militantni islamisti su
svoje oružje također okrenuli protiv Sjedinjenih Američkih Država, a zatim
i Europe, jer smatraju da ih oni zbog svojih političkih i poslovnih inte-
resa podržavaju i priječe uspostavu fundamentalističke islamske vladavine.
Takav novi islamski kalifat bio bi, prema njihovu vjerovanju, jedinstven i
Dario Kuntić
390
snažan imperij da ga se Zapad nikada ne bi usudio napasti. Jedinstveni is-
lamski kalifat u kojem bi cijela uma bila ujedinjena pod vlašću musliman-
skog vladara ostao je trajni ideal muslimana.
Predvodnik u ratu protiv Zapada svakako je globalna teroristička mreža
al-Qa’ida čiji su članovi odgovorni za neke od najvećih terorističkih napada
u povijesti. Al-Qa’ida svoju ideologiju crpi iz militantnog islamizma ko-
jega karakterizira „fanatična predanost religioznom zakonu, potpuno od-
bacivanje svih neislamskih kultura i društava te pretvaranje osobne vjere
u vladajući sustav koji ne poznaje ograničenja”4 . Čelnici al-Qa’ide Osama
Bin Laden i Ayman al-Zawahiri u borbi protiv „neislamskih” elita musli-
manskog svijeta, Sjedinjenih Američkih Država i ostatka Zapada vode se
salafističkim pogledom na svijet koji tvrdi da je islam bio savršen za vrijeme
poslanika Muhameda te teže vraćanju korijenima islama. Ideološke temelje
nalaze i u vahabizmu, ultrakonzervativnoj inačici salafizma. Al-Zawahiri,
kao suvremeni ideolog militantnog islamizma, glavni je al-Qa’idin zago-
vornik džihada protiv Zapada koji je to neprijateljstvo doveo do vrhunca.
U svojoj knjizi Vitezovi pod poslanikovim stijegom pozvao je na otvoreni
sukob sa Sjedinjenim Američkim Državama, Izraelom, i njihovim arapskim
i zapadnim saveznicima. Zawahiri smatra da SAD pomoću sile, brutalnosti
i namještenih izbora želi ukloniti islam, a sporazume, mirovne pregovore i
zabranu naoružavanja vidi kao put prema okupaciji muslimanskih zemalja.
Stoga smatra kako je džihad u biti ideološka borba za opstanak islama i
muslimana. Posljednjih se godina kao novi duhovni vođa militantnog is-
lamizma počeo isticati Anwar al-Awlaki, radikalni propovjednik jemen-
skog porijekla koji je rođen i odrastao u SAD-u, i čiji su govori postali in-
spiracija za terorističke napade i regrutaciju novih ekstremista. Smatra se
da su njegove propovjedi inspirirale napade u američkoj vojnoj bazi Fort
Hood u Teksasu u studenom 2009., pokušaj rušenja zrakoplova na ruti Am-
sterdam-Detroit na Božić iste godine te postavljanje bombe na newyorški
Times Square u svibnju 2010.
Uspostavljanje jedinstvenog i snažnog kalifata militantnim islamistima
predstavlja izrazito zahtjevan zadatak jer vladajuće elite u muslimanskim
zemljama na raspolaganju imaju centralizirani državni aparat, solidnu vo-
jnu moć te potporu zapadnih sila. S obzirom da bi otvoreni sukob zbog
njihove inferiornosti bio osuđen na propast bili su primorani okrenuti se
terorizmu. Kako bi porazila vladajuće bliskoistočne režime Al-Qa’ida ih je
morala pokušati oslabiti, odnosno dokinuti podršku koju im pružaju Sjed-
injene Američke Države i njihovi zapadni saveznici. Stoga je krenula u sve-
4 Pipes, Daniel, Militant Islam Reaches America, New York, W.W. Norton & Company, 2002.
Dario Kuntić
391
obuhvatnu terorističku kampanju na četiri kontinenta. Od prvog pokušaja
rušenja sjevernog tornja Svjetskog trgovačkog centra 1993. godine, preko
bombaških napada na američke ambasade u Keniji i Tanzaniji 1998. te na-
pada na Ameriku 2001., pa do bombaških napada na Madrid 2004. i Lon-
don 2005. militantni islamisti su pokazali da neće prezati ni pred čime kako
bi ostvarili svoj cilj.
Vođeni radikalnom ideologijom i pozivima na „sveti rat protiv Židova i križara“5

militantni islamisti su pokrenuli globalni džihad kako bi porazili „nevjernike“ i
primorali ih na povlačenje iz muslimanskih zemalja. Napadi u New Yorku, Ma-
dridu i Londonu pokazali su svu surovost suvremenog terorizma, ali i ukazali
na operativne mogućnosti militantnih islamista koji su se pokazali sposobnima
udariti bilo kada i bilo gdje.
Osim vjerskog fundamentalizma, al-Qa’idu i ostatak njene mreže iznimno
opasnim također čini vojna obuka njezinih članova osposobljenih za ruko-
vanje eksplozivima, oružjem, modernom tehnologijom i sposobnost samo-
stalnog djelovanja neovisnog o središnjici. Dokumenti pronađeni u njihovim
sigurnim kućama diljem Afganistana pokazali su da se od 1996. do 2002.
godine u terorističkim kampovima obučavalo oko 20.000 militantnih islam-
ista. Do danas se taj se broj znatno povećao, usprkos američkoj okupaciji te
države. Većina militanata se obučavala za korištenje pješačkog naoružanja,
dok su manje grupe regruta odabrane za specijalnu obuku koja ih je treba-
la pripremiti za akcije u inozemstvu. Tako je jedan od tečajeva regrute učio
„nadziranju stranih veleposlanstava i postrojenja“6.  Lako dostupni tehnološki
uređaji poput mobilnih i satelitskih telefona te prijenosnih računala i GPS
uređaja omogućava im međusobnu komunikaciju i koordinaciju bez obzira
gdje se nalazili. Tako je grupa iz Njemačke ili Velike Britanije u mogućnosti
u realnom vremenu komunicirati s ostatkom mreže i koordinirati akciju s ek-
stremistima u udaljenim državama. Danas sveprisutni internet teroristima je
također omogućio međusobnu komunikaciju, ali i učinkovito širenje terora i
propagande. Po svojoj prirodi, internet je na mnogo načina idealna arena ak-
5 Osama bin Laden je 1998. godine osnovao Međunarodni islamski front za džihad pro-
tiv  Židova i križara te objavio fetvu u kojoj kaže kako je „ubijanje Amerikanaca i njihovih
saveznika, civilnih i vojnih, individualna dužnost za svakog muslimana koji to može učiniti u
svakoj zemlji gdje je to moguće učiniti kako bi se džamija Al-Aqsa i Meka oslobodile njihovog
zagrljaja, a njihove vojske primorale da napuste zemlju islama, ponižene i nesposobne da pri-
jete bilo kojem muslimanu“.
6 Više o dokumentima pronađenima u al-Qa’idinim sigurnim kućama vidi u A nation Chal-
lenged; Qaeda’s Grocery List and Manuals of Killings, he New York Times, http://www.
nytimes.com/2002/03/17/world/a-nation-challenged-qaeda-s-grocery-lists-and-manuals-of-
killing.html
Dario Kuntić
392
tivnosti terorističkih grupa. On im posebice omogućava jednostavan pristup;
malo ili nimalo kontrole, cenzure ili ostalih načina vladine kontrole; potenci-
jalno veliku publiku rasprostranjenu diljem svijeta; komunikacijsku anonim-
nost; brzi protok informacija; jetin razvoj i održavanje internetske prisutnosti;
multimedijsko okružje; i mogućnost oblikovanja načina praćenja u tradicion-
alnim masmedijima koji se sve više služe internetom kao izvorom svojih priča.7

Tako se Al-Awlaki uvelike oslanja na internet kako bi na svom blogu širio svoje
propovjedi, literaturu i ostale materijale koji čitatelje ohrabruju da poduzimaju
napade na zapadnjake.  GPS uređaji još su jedan od tehnoloških igrački koji su
teroristi prihvatili kako bi koordinirali akcija. U indijskom gradu Mumbaiju
2008. godine pripadnici pakistanske terorističke grupe Lashkar-e-Taiba koris-
tili su se navigacijskim uređajima kako bi koordinirali više od deset napada u
kojima je smrtno stradalo oko 160 osoba, dok ih je ranjeno više od 300.
Svi napadi kojima su pribjegavali militantni islamisti pokazali su da im je pri-
marni cilj ubiti što više ljudi. Dok se za „stare“ teroriste mogla primijeniti poz-
nata teza Briana Jenkinsa kako „teroristi žele mnogo ljudi koji će vidjeti i mnogo
ljudi koji će čuti, a ne mnogo ljudi koji će umrijeti“, danas ona više ne vrijedi. To
je pokazao niz napada od New Yorka do Mumbaija. Stoga najstrašniji mogući
scenarij po sigurnost ljudi dolazi od mogućnosti da teroristi nabave neku vrstu
oružja za masovno uništenje. Iako je nuklearno, kemijsko ili biološko oružje
teško dostupno, čak i na crnom tržištu, mogućnost da bi ga se domogli teroristi
ne treba odbaciti. A da bi ga željeli posjedovati potvrdio je i bin Laden rekavši:
„Nabava (atomskog, biološkog i kemijskog) oružja za muslimane je vjerska
dužnost. Ako sam uistinu došao do takvog oružja, onda zahvaljujem Bogu
što mi je to omogućio“8 . Međunarodna agencija za atomsku energiju (IAEA)
je prije nekoliko godina upozorila da bi Pakistan teroristima mogao dobaviti
nuklearni materijal dok bi im stručnjaci iz bivšeg Sovjetskog Saveza na raspola-
ganje mogli staviti svoje znanje. Obavještajni su izvori otkrili kako je bin Laden
pokušavao pribaviti smrtonosno biološko oružje, poput virusa bedrenice i kuge,
od prodavatelja s područja bivšeg Sovjetskog Saveza.9 Posljednje upozorenje
došlo je u siječnju 2011. godine na Svjetskom gospodarskom forumu u Davosu.
Čelnik IAEA Yukiya Amano je upozorio da njegova agencija „u prosjeku svaka
dva dana zaprimi informaciju o nezakonitom krijumčarenju nuklearnih ili ra-
dioaktivnih materijala, a da bi to mogao biti samo vrh ledene sante“, naglasivši
7 Weimann, Gabriel, How Modern Terrorism Uses the Internet, United States Institute of
Peace, at http://www.usip.org/pubs/specialreports/sr116.pdf
8 Landau, Elaine, Osama bin Laden: Rat protiv Zapada, Izvori, Zagreb, 2002., str. 15.
9 Ibid.
Dario Kuntić
393
da „danas, sa sadašnjom razinom svjetske tehnologije, teroristi mogu izraditi
nuklearno oružje, ili barem prljavu bombu“10. Kada bi se takav scenarij uistinu
ostvario posljedice bi bile katastrofalne. Ljudski životi za njih ne predstavljaju
nikakvu vrijednost, bez obzira radilo se o tuđim ili njihovim vlastitim.
Bin Laden je kulturu nasilja koja deinira radikalni islam objasnio riječima: “Mi
volimo smrt, SAD voli život. To je velika razlika između nas”
. U toj je izjavi
sadržana sva bit samoubilačkog terorizma koji je postao glavna i najučinkovitija
taktika militantnih islamista i u kojemu se ogleda njihova zastrašujuća fanatičnost
i predanost cilju. Osim što postiže snažan psihološki efekt, samoubilački terori-
zam ima i logističke prednosti: jetin je, treba mu malo vremena za pripremu,
izuzetno je učinkovit, ne treba mu izlazni plan te nije pod utjecajem vanjskih
faktora, poput promjene lokacije napada, broja ljudi označenih kao mete ili
prisutnosti snaga sigurnosti. Osim toga, proil osoba spremnih na gubitak vlas-
titog života vrlo je teško odrediti. Analize koje su pokušale objasniti fenomen
na osnovi faktora poput spola, bračnog statusa, životne dobi, ekonomske po-
zadine i socijalnog statusa pokazale su se pogrešne. Ulogu mogu igrati mnogi
faktori, ali jedinstvenog tipa bombaša samoubojice nema. Ta saznanja policiji i
obavještajnoj zajednici iznimno otežavaju sprječavanje takvih napada.11
Dodatnu otežavajuću okolnost sigurnosnom aparatu također predstavlja or-
ganizacija al-Qa’idine mreže. Naime, ona djeluje na vrlo speciičan način. Or-
ganizacija je podijeljena u „ćelije“, male grupe bez klasičnog vođe. Međusobno
mogu ili ne moraju biti povezane i ne ovise jedna o drugoj, tako da uništenje
jedne ne predstavlja prijetnju drugoj. Takve manje grupe teže je otkriti ukoliko
ne načine kakvu veću pogrešku. Praćenje i razbijanje ćelija militantnih islam-
ista pokazalo je da djeluju na svim kontinentima.
Iako velika većina muslimana ne podržava radikalne stavove i djelovanje mili-
tantnih islamista, svojom izrazito protuzapadnom politikom ipak su uspjeli
privući nezanemariv broj sljedbenika i simpatizera, kako u muslimanskim
zemljama, tako i u muslimanskim zajednicama u drugim državama. Tako je
studija izrađena za britansku vladu otkrila da u Velikoj Britaniji aktivno djeluje
10.000 al-Qa’idinih pristaša, dok su njemačke obavještajne službe objavile broj
od oko 31.000 islamskih ekstremista aktivnih u toj zemlji. Smatra se da je oko
100 njemačkih državljana prošlo terorističku obuku u kampovima u Afgani-
10 Nuclear Watchdog Chief Warns of Nukes Falling Into the Wrong Hands, Fox News, 27.
siječanj 2011., http://www.foxnews.com/world/2011/01/27/nuclear-watchdog-chief-warns-
traicking-illicit-materials/
11 Currents and Crosscurrents of Rradical Islamism, Centar za strateške i međunarodne
studije, travanj 2006., str. 19.
Dario Kuntić
394
stanu, a do sličnih brojeva došli su i njihovi francuski kolege.12 Analize brojnih
stručnjaka ukazuju da će se, barem u kraćem roku, broj islamskih militanata u
Europi povećavati, što znači da će prijetnja od terorističkih napada i dalje ostati
prisutna. Toj tvrdnji u prilog ide i anketa koja je pokazala kako u Francuskoj
i Španjolskoj 16 posto muslimana smatra kako su samoubilački napadi često
ili ponekad opravdani, dok je taj postotak u Velikoj Britaniji iznosio 15, a u
Njemačkoj sedam posto.13
No fokusirajući se na militantne islamiste ne smiju se olako zanemariti pri-
jetnje koje dolaze od ostalih radikalnih skupina, poput onih s krajnje ljevice.
Iako su raspadom Sovjetskog Saveza i otvaranjem Kine prema svijetu mark-
sisti, lenjinisti i maoisti ostali bez ideološkog uporišta i sponzorstva bivšeg
komunističkog bloka ipak ih ne treba otpisati. Kao što piše Paul Wilkinson, „te
grupe još uvijek imaju predane vođe i pristaše. Tvrde da je kolaps sovjetskog
komunizma uzrokovan revizionizmom i drugim većim pogreškama Gorbačova
i drugih komunističkih vođa, da će oni izbjeći takve pogreške i da će, sljedeći
ispravnu stazu, postići konačnu pobjedu.“14 Grupe ekstremne ljevice danas su
organizirane u vrlo male grupe, no ograničena inancijska sredstva, minorno
članstvo i slabo naoružanje čine ih operativno ograničenima, ali ipak sposob-
nima za terorističke napade. Iako Revolucionarna organizacija 17. studeni for-
malno više ne postoji, vjeruje se da su se njezini preostali članovi pridružili
terorističkoj grupi Revolucionarna borba koja se smatra odgovornom za niz
napada na pripadnike grčkih policijskih snaga, banke i državne ustanove, kao
i za raketni napad na američko veleposlanstvo u Ateni u siječnju 2007. godine.
U njemačkoj su protuterorističke akcije uspjele razbiti male ljevičarske ćelije,
poput Militantne grupe (MG) ili Antiimperijalističke ćelije (AIZ). Ipak, „mili-
tantna ekstremno lijeva scena sposobna za terorističke aktivnosti u Njemačko
i dalje ostaje aktivna“.15 Slična je situacija i u Italiji u kojoj vodeću ulogu ima
Neformalna anarhistička federacija, odgovorna za napade na vladinu imovinu
i najpoznatija po slanju pisama-bombi europskim institucijama 2003. godine.
Ekstremna ljevica je također prisutna u postkomunističkim zemljama, no nal-
12 Taarnby, Michael, Recruitment of Islamist Terrorists in Europe: Trends and Perspectives,

14. siječanj 2005., str. 25-26.
13 EU Muslims: seeking jihad or democracy?, Financial Times, 23. kolovoz 2007., http://www.
t.com/cms/s/0/6be824ca-51a6-11dc-8779-0000779fd2ac.html#axzz1IXmEHUyg
14 Wilkinson, Paul, Terorizam protiv demokracije: odgovor liberalne države, Golden market-
ing, Zagreb, 2002., str. 73-74.
15 Mareš, Miroslav, Extreme Let Terrorism in Contemporary Europe: from „Communist
Combatant Parties“ to Militant Campaigns?, Central European Political Studies Review, Vol-
ume IX., Part 4, International Institute of Political Science of Masaryk University, Brno, 2007.,
str. 298.
Dario Kuntić
395
azi se na samim marginama ekstremne političke scene.
Izbijanjem svjetske ekonomske krize ekstremna je ljevica dobila novu pri-
liku. Tako je nova grčka organizacija Urotničke vatrene ćelije poduzela ne-
koliko napada na ljude i imovinu, a najveću je pozornost privukla slanjem
pisama-bombi stranim veleposlanstvima u Ateni u studenom 2010. godine,
ali i njemačkoj kancelarki Angeli Merkel u Berlin. Jedan je paket također bio
adresiran za francuskog predsjednika Nicolasa Sarkozyja. Ova je taktika naišla
na simpatije talijanskih anarhista koji se sumnjiče da su poslali pisma bombe
u švicarsko i čileansko veleposlanstvo u Rimu. Osim „klasičnih“ terorističkih
napada ljevičarski ekstremisti su od 2007. godine također sudjelovali u širenju
političkog nasilja na ulicama gotovo svih većih europskih gradova. Žestoki su-
kobi sa snagama reda, opsade vladinih zgrada te uništavanje banaka i prodajnih
centara kao simbola „divljeg kapitalizma“ postali su uobičajeni prizori od At-
ene i Rima, preko Berlina i Madrida, do Pariza i Londona. Statistika njemačkog
ministarstva unutarnjih poslova pokazala je kako je broj napada koji su počinili

ljevičarski ekstremisti u 2009. godini porastao za 53 posto te premašio broj
napada pripadnika krajnje desnice. Ekonomska kriza uspjela je čvršće povezati
nezadovoljne i frustrirane dijelove društva koji su se i ranije okupljali kako bi
glasno prosvjedovali protiv rata u Iraku, globalizacije, društvene i socijalne ne-
jednakosti te zagađenja okoliša. No unatoč povezanosti, koordinaciji i solidar-
nosti radikalna ljevica i dalje pati od minornog broja istomišljenika, budući da

se većina današnjih ljevičarskih grupa i pojedinaca uglavnom protivi nasilju.
Radikalni elementi koji se kriju među tisućama prosvjednika uglavnom ne
broje više od 100 do 200 pripadnika. Osim toga, današnji ekstremni ljevičari
nisu „institucionalizirani“, već se u većini slučajeva radi o pojedincima koji se
okupljaju prema potrebi, poput grupe Crni blok. Nasilje koje provode grupe s
krajnje lijeve strane političkog spektra ni danas ne uživa potporu značajnijeg
dijela društva koje ne može opravdati nasilje u političkim sustavima koji im-
aju alternativu ili ih vode demokratski izabrani političari. Osim toga, većina
današnjih ljevičarskih grupa ne naginje nasilju i ne protivi se demokraciji. No
to ne znači da se djelovanje agresivne manjine treba zanemariti. Tome u prilog
idu izjave anarhista i revolucionara koji su krajem 2010. godine zauzeli sjedište
torijevaca i mašući svojim zastavama vladi poručili kako su nasilni prosvjedi
„samo početak“ te kako su protiv cijelog sustava kojega „treba srušiti do temelja
te ga ponovo izgraditi“ .16
Političko nasilje u modernoj Europi nije rezervirano samo za krajnje lijevu
stranu političkog spektra već za njime posežu i pripadnici ekstremne desnice.
Njihove su grupe izrazito militantne, a neke od njih imaju i poluvojničke
16 London student protests turns violent, Financial Times, 10. studeni 2010.
Dario Kuntić
396
formacije, što ih čini iznimno organiziranima, discipliniranima i opasnima.
Često su organizirane u male ćelije što otežava otkrivanje njihova subver-
zivnog djelovanja. Ulaskom u 21. stoljeće ekstremno desne grupe postajale
su sve aktivnije te su ojačale svoje nasilno djelovanje u mnogim europskim
državama poput Njemačke, Austrije, Velike Britanije, Francuske, Češke, Poljske,
Nizozemske, Mađarske i Rusije. Njemački Savezni ured za zaštitu ustava (BfV)
u 2008. godini je izvijestio o postojanju 156 aktivnih ekstremno-desničarskih
organizacija i stranaka koje su brojale oko 30.000 članova, od kojih su trećinu
činili mladići, uglavnom skinhedsi. Zabilježeno je i 1935 nasilnih napada te dva
smrtna slučaja. Prema Moskovskom uredu za ljudska prava u Rusiji su 2008.
godine zabilježena najmanje 293 rasistička napada koja su rezultirala sa 122
smrtna slučaja i najmanje 380 ozlijeđenih.17 Krajnja desnica također jača i u
političkoj areni, što pokazuje rast popularnosti ekstremno desnih stranaka u
Europi, poput francuske Nacionalne fronte, talijanske Sjeverne lige, Nizozem-
ske Slobodarske stranke, Švicarske narodne stranke, norveške Napredne stranke
i mađarskog Jobbika. Stranke ekstremne desnice ojačale su i na državnoj i loka-
lnoj razini, a neke od njih participiraju u vlastima i/ili drže zastupnička mjesta
u parlamentima nekolicine europskih država. Desni ekstremizam tako je do-
bio i institucionalnu podršku, iako se te stranke javno ograđuju od poticanja i
podržavanja političkog nasilja.
Nacionalističke terorističke grupe poput Prave IRA-e ili ETA-e povremeno po-
duzimaju akcije, no ne predstavljaju prijetnju po sigurnost kao nekoć. Prava
IRA i dalje ne  priznaje mirovni sporazum između katolika i protestanata te
se povukla iz procesa razoružavanja. Čelnici Prave IRA-e su se također željeli
okoristiti postojećom ekonomskom krizom te su za britanski dnevnik Guard-
ian izjavili da žele napasti bankare zbog „inanciranje britanskog kolonijalnog
i kapitalističkog sustava“.18  ETA je krajem 2010. godine objavila primirje i pre-
danost mirnim i demokratskim metodama, no neki sigurnosni stručnjaci sma-
traju da bi se iz ETA-e mogla izdvojiti skupina koje bi nastavila s terorističkim
aktivnostima.
17 Detaljniji podaci o tim trendovima mogu se pronaći u: he Stephen Roth Institute For he
Study Of Contemporary Antisemitism And Racism, Annual Reports, http://www.tau.ac.il/
Anti-Semitism/annual-report.htm
18 Real IRA hreatens Bankers in U.K., he Wall Street Journal, 16. rujan 2010.
Dario Kuntić
397
3. Politički ekstremizam u Hrvatskoj
Nakon odcjepljenja i osamostaljenja od Jugoslavije Hrvatska je osim pretrpljenih
ratnih razaranja i gubitka tisuća ljudskih života bila žrtvom i terorističkih
djela. U kolovozu 1991. godine u Židovskoj općini u Zagrebu eksplodira-
la je bomba koju su najvjerojatnije podmetnuli agenti jugoslavenske vojne
kontraobavještajne službe, dok je u listopadu iste godine Jugoslavenska narod-
na armija izvršila zračni napad na Banske dvore kako bi ubila pripadnike hr-
vatskog političkog vrha, uključujući i tadašnjeg predsjednika Franju Tuđmana.
Tih je godina pred zgradom američkog veleposlanstva na zagrebačkom parku
Zrinjevcu također eksplodirala podmetnuta bomba, iako nema dokaza o pov-
ezanosti između ratnih zbivanja i tog čina. Hrvatska se našla i na udaru mili-
tantnih islamista koji su 1995. godine u Rijeci ispred policijske stanice aktivirali
bombu, što je bio odgovor na izručenje  Abu Talala, jednog od istaknutijih vođa
egipatske terorističke grupe Gama Islamia, koja je ubrzo preuzela odgovornost
za napad.
Nakon završetka ratnih zbivanja Hrvatska se suočavala s pojedinačnim i ne-
organiziranim nasilnim djelima, poput napada na pripadnike manjinskih
skupina, strance drukčije boje kože ili homofobijom motiviranih napada, no
ti napadi nisu imali političku pozadinu pa stoga ne možemo govoriti o teror-
izmu. No kada je u hrvatsko veleposlanstvo u Berlinu uoči posjeta predsjed-
nika Ive Josipovića u siječnju 2011. godine stigla pošiljka s ručnom bombom
situacija je postala ozbiljnija. Odgovornost za pošiljku u popratnom pismu
preuzeo je Hrvatski Feniks, teroristička grupa koja je 1972. godine u Jugoslav-
iji trebala širiti propagandu protiv tadašnjih komunističkih vlasti, pripremiti
teren za ustanak, te, prema sudskim izjavama, zatrovati vodu i hranu. U pis-
mu je stajalo kako je „ova bombica samo opomena predsjedniku udbaško-
komunističko-antifašističko-četničkoga saveza drugu Josipoviću i njegovom
prijatelju i savezniku Borisu Tadiću četničkome vojvodi da će 31. ožujka ove
godine navršiti 20 godina od ubojstva hrvatskog redarstvenika Josipa Jovića
na Plitvičkim Jezerima. Zato smo odlučili našeg viteza osvetiti i to likvidaci-
jom 300 četnika. U toj namjeri ne može nas nitko zaustaviti“. Osim predsjed-
nika Josipovića prijetnja je bila upućena i srbijanskom predsjedniku Tadiću,
što znači da se ovaj čin može također okarakterizirati kao djelo međunarodnog
terorizma. To je uz pokušaj bombaškog napada veterana Domovinskog rata
Josipa Zagajskog na slovenskog premijera Boruta Pahora i slovensku minis-
tricu unutrašnjih poslova Katarinu Kresal drugo djelo međunarodnog teror-
izma koje dolazi od strane hrvatskih političkih ekstremista  u nepunih godinu
i pol dana.
Dario Kuntić
398
Globalna ekonomska kriza koja nije zaobišla ni Hrvatsku također ide na ruku
političkih ekstremista. Počeci uličnih prosvjeda protiv Vlade ostali su obilježeni
sukobima jednog dijela prosvjednika s policijom, no veće i organiziranije ak-
cije su izostale. U Osijeku je pak spriječen pokušaj napada na sjedište HDZ-a,
dok su nepoznati počinitelji u Bjelovaru Molotovljevim koktelom pokušali za-
paliti službene prostorije Gradskog i Županijskog odbora HDZ-a. U Karlovcu
i Zagrebu je ljevičarska organizacija Radnička borba crvenom bojom zalila
sjedišta HDZ-a, dok su prosvjednici u Zagrebu zapalili zastave SDP-a, HDZ-a
i Europske unije. Najozbiljniji incident izazvalo je postavljanje improvizirane
eksplozive naprave kod Gradskog poglavarstva u Zagrebu. Iako sukobi nisu bili
ni izbliza tako žestoki kao na ulicama drugih europskih gradova, nasilje usm-
jereno protiv političkih elita ozbiljno je upozorenje da politički ekstremizam
nije rezerviran samo za druge države. Činjenica je da sve veće nezadovoljstvo
hrvatskih građana ekonomskom i političkom situacijom u zemlji predstavlja
veliki izvor frustracija koje bi mogle dovesti do jačanja političkog nasilja.
Zaključak
Ulaskom u drugo desetljeće novog stoljeća europske političke elite se i dalje
nalaze na meti ekstremista. Kako bi poljuljali njihovu stabilnost teroristi će nas-
tojati nasiljem odnijeti političku pobjedu. Pritom će najčešće udarati na „meke
mete“, odnosno civile čiju je sigurnost teže garantirati. Sigurnosni stručnjaci
uporno upozoravaju da glavno pitanje nije hoće li teroristi izvršiti napad, nego
kada će ga izvršiti.
Najveća prijetnja od terorizma zasigurno dolazi od militantnih islamista
koji su se pokazali najsposobnijima izvesti smrtonosne napade. Oni  i dalje
čvrsto vjeruju da je prisustvo zapadnih sila u muslimanskim zemljama nasta-
vak križarskog rata i kolonijalizma, da Sjedinjene Američke Države i njezini
saveznici kontinuirano ponižavaju muslimane i da su muslimanski  lideri za-
padni kolaboratori te čvrsto vjeruju da će ustrajući na totalnom džihadu postići
konačnu pobjedu.
Zbog fokusiranja na al-Qa’idu i njezinu mrežu ne smije se zanemariti prijet-
nja ideoloških i nacionalističko-separatističkih terorista koji također ustraju
na političkom nasilju. Grupe ekstremne desnice i dalje su aktivne, a može se
zaključiti da će primarne mete njihovih napada ostati imigranti, pripadnici
manjinskih zajednica i njihova imovina. Jačanje krajnje desnih stranaka na eu-
ropskoj političkoj sceni dat će im samo dodatan poticaj i podršku.
Krajnja ljevica nema institucionalnu potporu kao njihovi politički protivnici s
Dario Kuntić
399
radikalno desne strane političkog spektra, ali će i dalje ostati aktivna i na krili-
ma antiglobalizacijskog raspoloženja i protivljenja neoliberalizmu pokušati
ojačati svoju poziciju.
Opasnost od nacionalističkih terorista također će i dalje opterećivati političke
elite, iako podrška onih naroda u čije ime tvrde da se bore kopni jer, iako možda
podržavaju separatizam, ne podržavaju politiku nasilja.
Što se tiče Hrvatske, opasnost od terorističkih napada vrlo je mala, ali je ne tre-
ba u potpunosti otpisati. Politički ekstremizam se hrani mnogim faktorima, od
ekonomskih problema preko krize političkih elita do ksenofobije. Kako Hrvat-
ska udovoljava navedenim kriterijima opasnost postoji, što je pokazala i bomba
u veleposlanstvu u Berlinu. Osim toga, hrvatski vojnici se nalaze u Afganistanu
što Hrvatsku određuje i kao potencijalnu metu islamskih terorista.
Države stoga moraju ozbiljno pristupiti rješavanju suvremenih terorističkih
prijetnji kako bi ih svele na najmanju moguću mjeru. Kako bi se porazilo ek-
stremiste međunarodna zajednica treba prvenstveno raditi na iskorjenjivanju
uzroka koji pogoduju novačenju terorista. Sve dok je u muslimanskim zemlja-
ma naširoko prisutna korupcija, autoritarna vladavina, velike socijalne razlike
i nazočnost stranih vojnih sila i nametanje zapadnjačkih kulturoloških vrijed-
nosti teroristima će se pridruživati novi članovi te će dobivati više simpatizera.
Što se Europe tiče, potrebno je čvršće raditi na integraciji manjinskih zajednica
u društvo. No integracija nije jednostran proces, tako da i manjinske zajednice
moraju uložiti više napora kako bi se izborile za svoje mjesto u društvu. Poti-
canje dijaloga između državnih i lokalnih vlasti s vođama manjinskih zajednica
i čelnicima vjerskih zajednica trebalo bi pomoći u pronalaženju rješenja za iz-
lazak iz postojeće pat pozicije iz koje neće proitirati nitko osim političkih eks-
tremista. Kreatori politika i čelnici manjinskih zajednica zajedno trebaju raditi
na integraciji, a odbaciti getoizaciju. Isto tako, zajedničkim snagama treba se
raditi na edukaciji, zapošljavanju, iskorjenjivanju predrasuda, suzbijanju krimi-
nala, borbi protiv rasizma i ksenofobije te stati na kraj marginalizaciji. U tom
procesu također veliku ulogu može i mora odigrati civilno društvo kojemu se
moraju omogućiti uvjeti za učinkovit rad.
Isto tako, države moraju osmisliti strategije za što brži izlazak iz ekonomske
krize koja je snažan izvor frustracija za mnoge europske žitelje, bez obzira radi-
lo se o manjinskim zajednicama ili većinskom stanovništvu. Na taj će se način
također ublažiti radikalizacija s lijeve i desne strane političkog spektra, iako
ona ne ovisi isključivo o ekonomskim prilikama.
Sigurnosni aparat odlučno treba raditi na otkrivanju i razbijanju terorističkih
grupa i ćelija, uhićenju njihovih istaknutih članova i lidera te sprječavanju nji-
hova inanciranja. Isto tako, mora pokazati veću spremnost na međusobnu
komunikaciju i razmjenu podataka. Sudska tijela se također moraju postaviti
Dario Kuntić
400
odlučno i strogo prema terorizmu te donositi visoke kazne uhićenicima. U
određenim slučajevima teroristima-pokajnicima mogli bi se učiniti neki ustup-
ci, što se pokazalo učinkovitom taktikom u suzbijanju ekstremno lijevih grupa
u Italiji početkom osamdesetih godina prošlog stoljeća.
Unatoč tome, iluzorno je očekivati da će terorizam u nekom kratkoročnom ili
srednjoročnom razdoblju biti iskorijenjen. No to nas ne smije obeshrabriti i
biti razlog da se protiv njega ne vodi odlučna borba s dobro razrađenim strate-
gijama. Ad hoc pristup se pokazao kao u potpunosti promašeno rješenje, kao
što su pokazali primjeri Afganistana i Iraka. Nasilje samo potiče novo nasilje i
lako se može odbiti u glavu. To ne znači da države trebaju odustati od nasilnih
metoda, no one trebaju biti ultima ratio.
Što se tiče strategija nacionalne sigurnosti, one se moraju neprestano
prilagođavati novim izazovima. Strategija koja je vrijedila prije samo neko-
liko godina već se danas može pokazati zastarjelom. Terorizam nije monolitan
fenomen već taktika koja se neprestano mijenja i prilagođava novim situaci-
jama. Sigurnosne službe stoga moraju neprestano biti u skladu s vremenom
te držati korak ispred terorista, a ne kaskati za njima. No važno je još jednom
naglasiti kako je potrebno proniknuti u samu srž problema i pozabaviti se ni-
zom faktora, od povijesnih preko socijalnih do ideoloških. Jedino će nas detalj-
no poznavanje svih čimbenika koji obilježavaju terorizam dovesti do željenih
rezultata.
Literatura
A nation Challenged; Qaeda’s Grocery List and Manuals of Killings, he New
York Times, http://www.nytimes.com/2002/03/17/world/a-nation-challenged-
qaeda-s-grocery-lists-and-manuals-of-killing.html
Currents and Crosscurrents of Rradical Islamism, Centar za strateške i
međunarodne studije, travanj 2006.
EU Muslims: seeking jihad or democracy?, Financial Times, 23. kolovoz
2007.,
http://www.t.com/cms/s/0/6be824ca-51a6-11dc-8779-0000779fd2ac.
html#axzz1IXmEHUyg
London student protests turns violent, Financial Times, 10. studeni 2010.
Kulenović, Tarik, Politički islam, Ambrozija, Zagreb, 2008.
Milardović, Anđelko, Uvod u politologiju, Pan Liber, Osijek-Zagreb-Split, 1997.
Mareš, Miroslav, Extreme Let Terrorism in Contemporary Europe: from
„Communist Combatant Parties“ to Militant Campaigns?, Central European
Political Studies Review, Volume IX., Part 4, International Institute of Political
Science of Masaryk University, Brno, 2007.
Dario Kuntić
401
Nuclear Watchdog Chief Warns of Nukes Falling Into the Wrong Hands, Fox
News, 27. siječanj 2011., http://www.foxnews.com/world/2011/01/27/nuclear-
watchdog-chief-warns-traicking-illicit-materials/
Landau, Elaine, Osama bin Laden: Rat protiv Zapada, Izvori, Zagreb, 2002.
Pipes, Daniel, Militant Islam Reaches America, New York, W.W. Norton
&Company, 2002.
Real IRA hreatens Bankers in U.K., he Wall Street Journal, 16. rujan 2010.
Taarnby, Michael, Recruitment of Islamist Terrorists in Europe: Trends and
Perspectives, 14. siječanj 2005.
Venner, Dominique, Povijest terorizma, Alfa, Zagreb, 2005.
Weimann, Gabriel, How Modern Terrorism Uses the Internet, United States
Institute of Peace, http://www.usip.org/pubs/specialreports/sr116.pdf
Wilkinson, Paul, Terorizam protiv demokracije: odgovor liberalne države,
Golden marketing, Zagreb, 2002.
Contemporary terrorism as challenge to the
european security
Abstract
he aim of this paper is to emphasize contemporary security threats and to
ofer threat prevention solutions. In its history Europe has oten been a target
of political violence. During the start of the 21st century that trend has con-
tinued. Islamist terrorism is perceived as the main threat to European security,
but danger also comes from ideological and national terrorists. In order to de-
feat them the European authorities must adopt the new security strategies and
abandon ad hoc approaches.
Keywords: Europe, terrorism, security
Dario Kuntić
402
udk 351.861:323.28
Dr. sc. Marinko Ogorec*
Specifičnost kriznog upravljanja u
terorističkoj prijetnji
Sažetak
Globalizacija civilizacije na kraju XX. i s početkom ovog stoljeća donijela je niz
kvalitativnih pomaka u razvoju čovječanstva, ali je istovremeno globalizirala i
neke devijacije, do danas nepoznate u povijesti, kao što su međunarodni terori-
zam, intenzivne gospodarske i sigurnosne migracije, transgranični organizirani
kriminal i sl. Sukladno tome, u suvremenim međunarodnim odnosima sve više
se kao dominantni oblik ugroze javlja međunarodni terorizam, koji je trans-
formirao u svojevrsni oblik transgranične ugroze. Tako transformirani terori-
zam usmjeren je na rušenje uvriježenih vrijednosti suvremenog građanskog
društva, zbog čega se niti jedna društvena zajednica, niti jedna zemlja, ne može
smatrati sigurnom i izuzetom iz područja terorističkih interesa. Potrebno je
naglasiti kako teroristička prijetnja, bez obzira koje je vrste ili oblika, zahti-
jeva prvenstveno angažiranje kriznog upravljanja na nacionalnoj razini. Naime,
koncepcija kriznog upravljanja na nacionalnoj razini u većini zemalja usmjer-
ena je prvenstveno na rješavanje kriza koje mogu masovno ugroziti stanovnike,
materijalna dobra i ekološki sustav, jer država kao najviša institucija organ-
iziranog društva jedina raspolaže odgovarajućim resursima za tu djelatnost (u
svim fazama procesa ovladavanja krizom potreban je precizno koordinirani
angažman niza državnih i privatnih organizacija i pojedinaca različitih speci-
jalnosti, što je izuzetno složen posao, kojeg u okolnostima velike krize može
realizirati jedino krovna institucija društva – država). Krizno upravljanje na
rješavanju terorističke prijetnje u velikoj mjeri razlikuje se od ostalih oblika
i modaliteta kriznog upravljanja, ne samo po svojoj specifičnoj metodologi-
ji, već i po angažiranju vrlo specijaliziranih snaga, njihovoj opremi i sustavu
edukacije. Jedino takve specijalizirane snage, uz cijelu, vrlo složenu logističku i
obavještajnu potporu ustrojenu na nacionalnoj razini, mogu učinkovito odgo-
voriti rješavanju krizne situacije izazvane terorističkom prijetnjom.
Ključne riječi: krizno upravljanje, terorizam, nacionalna sigurnost, sanacija
krize
* Dr. sc. Marinko Ogorec, MORH
403
Uvod
Globalizacija civilizacije na kraju XX. i s početkom ovog stoljeća donijela je niz
kvalitativnih pomaka u razvoju čovječanstva, ali je istovremeno globalizirala i
neke devijacije, do danas nepoznate u povijesti, kao što su međunarodni terori-
zam, intenzivne gospodarske i sigurnosne migracije, transgranični organizirani
kriminal i sl. Doduše, terorizam kao društvena pojava svakako nije novijeg da-
tuma i proteže se kroz gotovo cijelu povijest,1 međutim sve do današnjih dana
terorizam je pretežno imao lokalni i nacionalni, te (u svom najeksponiranijem
obliku) eventualno i regionalni karakter.
U današnjoj gospodarsko-političkoj konstelaciji međunarodnih odnosa, sve
veći porast ekonomskog jaza između razvijenih i nerazvijenih dijelova svijeta
nesumnjivo je uticao na zaoštravanje socijalnih, političkih i sigurnosnih prob-
lema na većem dijelu planete. Na jednoj strani svjedoci smo razvoja postin-
dustrijskog društva, informatičke tehnologije, izobilja i hiperprodukcije - na
drugoj - širenja siromaštva, bijede, gladi, novih bolesti. Preko međunarodnih
centara moći svim manje razvijenim zemljama nameću se isti modeli i metodi
razvoja bez obzira na ekonomske, socijalne, povijesne ili druge specifičnosti.
Nema sumnje da takav ambijent i trendovi pogoduju svim vrstama ekstrem-
izma (uključujući i vjerski fanatizam), pa mnogi analitičari suvremenog ter-
orizma s razlogom ističu da se njegova izvorišta nalaze prije u ekonomskom
i socijalnom siromaštvu nego u čisto vjerskom i ideološkom fanatizmu.2
Drugim riječima, ekonomsko i socijalno siromaštvo u velikoj mjeri je genera-
tor ideološko-političke isključivosti i vjerske netolerancije.
1 U povijesti su određeni oblici terorizma prvi put dokumentirani u borbi Zelota-Sicari,
židovske organizacije, u Palestini (66-73. n.e) koji su provodili napade sa ciljem uzdrmavanja
i potkopavanja moći Rimskog carstva, a svoje žrtve ubijali su rezanjem vrata na javnim mjes-
tima, pred većim brojem svjedoka izazivajući opću paniku i osjećaj nesigurnosti. Od tog vre-
mena terorizam postaje redovni pratilac različitih društvenih procesa, da bi tijekom Jakobin-
ske diktature u Francuskoj dostigao i svoju institucionalizaciju («Early History of Terrorism»,
http://www.terrorism-research.com/history/early.php)
2 U tom kontekstu Clark Staten terorizam smatra novim oblikom ratovanja, koji postupno sup-
stituira klasično ratovanje, sukladno promijenjenim društvenim i tehnološkim okolnostima.
Mišljenja je kako postoji opća promjena paradigme koja će preurediti metodološku implemen-
taciju ratovanja svugdje po svijetu, pri čemu će bit ratovanja ostati ista, a promijeniti će se
njegov oblik. Nove prijetnje vidi u obliku međunacionalnih i međudržavnih terorizama nast-
alih u destabiliziranim državama, koje se sve više pretvaraju u glavne «sponzore» terorističkih
pokreta, utemeljenih na religioznim fanatizmima izniknulim po završetku hladnog rata (C.
Staten: «Asymmetric Warfare, the Evolution and Devolution of Terrorism: The Coming Chal-
lenge for Emergency and National Security Forces»).
Marinko Ogorec
404
Slom hladnoratovske politike i raspad blokovske bipolarizacije u kojoj su
vojno-politički blokovi i ravnoteža sila djelovali kao nositelji globalne stabi-
lizacije (ali isto tako i kao destabilizirajući čimbenici) omogućio je vrlo tur-
bulentne tranzicijske procese velikog broja zemalja, koji su najčešće poprim-
ili asimetrični karakter, kako na unutarnjem, društvenom i socijalnom planu,
tako i međunarodnom. Kao posljedica toga sve je manje sukoba koji se vode
na klasičnom bojištu (iako oni niti u kojem slučaju nisu potpuno nestali),3 na
kojem se sukobljavaju organizirane vojne snage, a sve je više onih u kojima se
sukobljavaju naoružani civili međusobno ili s različitim vojnim ili paravojnim
snagama (M. Ogorec: «Novi oblici ugroza i nacionalna sigurnost u percepciji
hrvatskih građana», str. 341).
Ipak, s određenom sigurnošću može se konstatirati kako je tek nakon 11. ru-
jna 2001. godine nastupilo sasvim novo viđenje sukoba i ratovanja, jer je
započeo globalni rat protiv globalnog, djelomično nevidljivog neprijatelja -
međunarodnog terorizma, pri čemu su teroristički napadi širom svijeta pokazali
brojne nedostatke, kako ustroja tako i preventivnog djelovanja nacionalnih sig-
urnosnih sustava, ali i globalnog sustava sigurnosti u okvirima UN-a. Suklad-
no tome, u suvremenim međunarodnim odnosima sve više se kao dominantni
oblik sigurnosne prijetnje javlja međunarodni terorizam, koji je transformirao
u svojevrsni oblik transgranične ugroze.4 Tako transformirani terorizam usm-
jeren je na rušenje uvriježenih vrijednosti suvremenog građanskog društva,
zbog čega se niti jedna društvena zajednica, niti jedna zemlja, ne može smatrati
sigurnom i izuzetom iz područja terorističkih interesa.
Kako bi se ostvarila internacionalizacija terorističkih skupina i organizacija,
kroz odgovarajuću medijsku pozornost,5 njihovi napadi moraju imati izrazito
dramatične posljedice i biti izvedeni u odgovarajućim okolnostima.6 Pri tome,
3 O tome najbolje svjedoči nedavni rusko-gruzijski sukob u južnoj Osetiji i Abhaziji, koji je
imao sva obilježja sukoba dvaju konvencionalno opremljenih, uvježbanih i vođenih oružanih
snaga, pri čemu je do punog izražaja došla teška ratna tehnika, osobito borbeni zrakoplovi,
raketni sustavi PZO, višecjevni bacači raketa i oklopna borbena vozila (detaljnije u «The Tanks
of August»).
4 Pod globalizacijom terorizma podrazumijeva se proces kojim se terorizam nameće kao svjet-
ska pojava, prijetnja i problem.
5 Informiranost suvremenog društva danas je dostigla razinu dostupnosti informacije
praktično u realnom vremenu, odnosno obavješćivanja najšireg javnog mnijenja (bez obzi-
ra na udaljenost) u samom trenutku odvijanja nekog događaja. Takav stupanj prijenosa i
tehnička dostupnost informacija u velikoj mjeri je učinilo javno mnijenje značajnim političkim
čimbenikom neke društvene zajednice, uključujući i globalnu, svjetsku razinu.
6 Npr. kada su Čečeni shvatili da im više vrijedi medijski odjek jednog poginulog ruskog
građanina u Moskvi od stotinu ruskih vojnika u brdima Čečenije, počeli su primjenjivati me-
tode urbanog terorizma uz raširenu gerilu u prostoru sjevernog Zakavkazja. Da nije bilo spek-
takularnog terorističkog napada zrakoplovima na WTC i Pentagon 11. rujna 2001. Al-Qaeda bi
najvjerojatnije ostala malo poznata teroristička skupina regionalnog karaktera.
Marinko Ogorec
405
moguće je zapaziti tendenciju kako u današnje vrijeme uglavnom terorističke
organizacije koje se ostvaruju preko religiozno-fundamentalističkih ideoloških
i političkih ciljeva imaju najveću tendenciju širenja na globalni prostor zbog
toga što:
—
 religiozno-fundamentalistička ideologija nadilazi nacionalne političke

     ciljeve ili partikularne etničke interese
—
 postoji prilično veliki broj država sa snažno utemeljenom religioznom

     političkom bazom, koje su spremne (u većoj ili manjoj mjeri) podržati
  ideologiju tih terorističkih organizacija i konkretno poduprijeti njihovo
  djelovanje
—
 primjenjuju krajnju beskompromisnost i radikalizam u ostvarenju
  terorističkog djelovanja (uključujući i samoubilački terorizam, koji nije
  svojstven, ili je vrlo rijedak kod drugih terorističkih skupina)
—
 politički ciljevi utemeljeni na religijskim osnovama, razumljivi su i prih-
vatljivi razmjerno velikom broju ljudi, te relativno lako nalaze sljedbenike
  među širokim slojevima pučanstva
1. Teroristička prijetnja i krizno upravljanje
Globalno, prevencija terorizma može se realizirati na dva načina - borbom pro-
tiv nositelja terorističkih aktivnosti (u praksi se provodi na taktičkoj razini, s
rezultatima manje ili više kratkoročnog karaktera, kojim se obično ne rješava
suština terorizma, zbog čega se nakon određenog vremena prijetnja ponavlja) i
cjelovitim otklanjanjem uzroka pojavi terorizma (može se provoditi uglavnom
na globalnoj razini, pri čemu je dugoročnog karaktera, međutim donosi i
dugoročno kvalitetnije rezultate). Drugim riječima, otklanjanje uzroka na-
jbolji je i jedini dugoročno učinkoviti način sprječavanja terorizma, međutim
iznimno je kompleksna djelatnost koja nadilazi nacionalne okvire i mora se
promišljati i provoditi na međunarodnoj razini. S druge strane, borba protiv
nositelja terorističkih aktivnosti još uvijek je u nadležnosti i okvirima odgo-
vornosti na nacionalnim razinama, te se planira, priprema i provodi na temelju
procjene ugroženosti svake pojedine države, zbog čega je jednostavnija njezina
organizacija i vrlo jasni konkretni pokazatelji učinkovitosti (npr. sprječavanje
konkretnog terorističkog napada, likvidacija terorista i terorističke skupine
prije izvršenja napada, u najgorem slučaju brza i učinkovita sanacija posljedica
napada).
U takvim okolnostima, protuteroristička prevencija (uključujući i borbu s nos-
iteljima terorističke prijetnje) postaje predmetom djelovanja kriznog upravl-
Marinko Ogorec
406
janja, koje te aktivnosti mora voditi na nekoliko paralelnih smjerova i to:
—
 ideološkom
—
 informativnom
—
 obavještajnom
—
 materijalno-inancijskom
—
 infrastrukturnom
—
 operativnom i
—
 sanaciji posljedica
Aktivnosti na ideološkom planu doslovno predstavljaju borbu «za srca i umove»
vlastitih sugrađana, odnosno svih pripadnika neke društvene zajednice (počevši
od obitelji do nacije), a sastoje se u osmišljavanju i provedbi metoda uvjeravanja
i usvajanja postojećih i općeprihvaćenih društvenih i civilizacijskih vrijednosti
i normi. Radi se o dugoročnom procesu koji na najučinkovitiji način povezuje
otklanjanje uzroka terorizma s borbom protiv nositelja terorističkih djelatnosti,
te sukladno tome predstavlja jednog od najvažnijih oblika prevencije. Perma-
nentne aktivnosti na informativnom planu predstavljaju svojevrsni nastavak i
konkretizaciju djelovanja na ideološkom planu, a sastoje se u pružanju razum-
ljive, pravovremene, potpune i argumentirane informacije javnom mnijenju, te
uključuju sve oblike javnog informiranja i time predstavljaju jednu od bitnih
komponenti kriznog upravljanja u protuterorističkom djelovanju (učinkovite
mjere na informativnom planu obično u velikoj mjeri sužavaju potporu i
ideološko-politički manevarski prostor terorizmu i njihovim proklamiranim
ciljevima).
U preventivnom djelovanju veliku važnost imaju upravo aktivnosti na
ideološkom i informativnom planu, pri čemu se mora uvažavati činjenica da se
radi o dugoročnim i stalnim aktivnostima, ukoliko se želi postići odgovarajući
učinak. Mjerama na ideološkom planu potrebno je obuhvatiti cjelokupnu pop-
ulaciju – od djetinjstva do starije dobi, nastojeći prezentirati stvarne društvene
vrijednosti i ublažiti indoktrinaciju utemeljenu na svim vrstama i oblicima
isključivosti, netrpeljivosti i fanatizma. S obzirom da je u pitanju vrlo složen
i dugotrajan proces, nužna je suradnja specijaliziranih timova sastavljena od
psihologa, sociologa, a osobito snažnih društvenih i religijskih autoriteta, pri
čemu posebno mjesto i zadaće imaju sredstva javnog priopćavanja, međutim
nerijetko smo svjedoci kako javni mediji mogu djelovati kontraproduktivno.
Naime, praksa je pokazala kako na moral pučanstva i osjećaj kolektivne sig-
urnosti tijekom terorističkog napada vrlo štetno djeluje snimanje ranjenih ili
mrtvih izbliza na mjestu događaja, snimanje s područja gdje su vidljivi znaci
panike i straha, ponavljanje i često emitiranje snimaka patnje i stradanja (de-
taljnije u M. Trlek i T. Filjak: «Terorizam – napad na duh», str. 16-17), a neri-
Marinko Ogorec
407
jetko elektronski mediji upravo inzistiraju na takvim snimkama, nastojeći sen-
zacionalizmom i šokantnim prizorima ostvariti što bolju gledanost.7 Isto tako,
vrlo je štetno snimanje i prikazivanje postupaka i tehnika angažiranja snaga
sigurnosti na području napada, jer direktno educira izvršitelje terorističkog na-
pada o metodologiji rada sigurnosnih službi, čime im se otvaraju mogućnosti
za razvijanje vlastitih tehnika preživljavanja i učinkovite borbe sa sigurnos-
nim službama. Na gotovo identičan način štetno je i emitiranje promidžbenih
snimaka terorističkih organizacija (izjave terorista snimljene prije izvođenja
terorističkog napada, snimke otetih žrtava i sl.), čime se mediji posredno stavl-
jaju u funkciju terorističkih skupina i organizacija, dajući im nezasluženu i kon-
traproduktivnu popularnost.
2. Ljudski i materijalni resursi u protuterorističkom
kriznom upravljanju
Osnovni čimbenik u svakom, pa tako i protuterorističkom kriznom
menadžmentu, su ljudski resursi specijalizirani za područja kriznog up-
ravljanja (u ovom slučaju za područje protuterorističke borbe ili preventive
od terorističkog napada). Pri tome, potrebno je imati u vidu kako se ljudski
čimbenik terorizma kvalitativno izuzetno brzo mijenja, zbog čega je prije sve-
ga potrebno osloboditi se bilo kakvih predrasuda i stereotipa.8 Definitivno je
potvrđeno kako suvremeni teroristi izuzetno vješto koriste sofisticiranu teh-
nologiju, Internet i komunikacijska sredstva za realizaciju svojih akcija. Po pri-
rodi stvari, slabo obrazovani i nedovoljno informirani ljudi to ne bi mogli, zbog
čega se prilikom izrade profila suvremenog terorista moraju odbaciti uvriježeni
stereotipi o njihovoj eventualnoj primitivnosti i «zatucanosti».
Upravo zbog činjenice da u detektiranju potencijalnih terorista nema pravila,
7 Poslije napada štetne posljedice mediji mogu dodatno intenzivirati i time pojačati osjećaj
kolektivne nesigurnosti snimanjem izraza patnje, žaljenja i straha na pogrebima i iz kuća obitelji
stradalih, dramatiziranjem napada i hvaljenjem umješnosti izvođača napada (odlučnost, profe-
sionalnost, spremnost na žrtvu i sl.).
8 Npr. na koalicijske snage u Afganistanu terorističke napade možda i vrše polupismeni tali-
bani, ali s druge strane terorističku akciju u Londonu planirali su intelektualci, liječnici koji
dugi niz godina žive u Velikoj Britaniji i za koje se moglo reći da su prihvatili društvene i civi-
lizacijske vrijednosti sredine u kojoj su živjeli.
Marinko Ogorec
408
ljudski potencijali koji se angažiraju u protuterorističkom kriznom upravljanju
isto tako moraju biti educirani i uvježbani na odgovarajući način.9 Glavni nos-
itelji protuterorističkog kriznog upravljanja na nacionalnoj razini su specijal-
izirana tijela državne uprave namijenjena za zaštitu nacionalne sigurnosti i to:10
—
 upravljačko-nadzorne institucije
—
 oružane snage
—
 policijsko-redarstvene snage
—
 zaštitarske službe
—
 civilna obrana
Upravljačko-nadzorne institucije na nacionalnoj razini su tijela državne uprave
najodgovornija za pitanje nacionalne sigurnosti, pa samim time i obrane od
terorizma, a to su u pravilu čelništva države (predsjednik, vlada, parlament,
najviša tijela sudbene vlasti i dr.), čija uloga je podjednako plansko-nadzorna
koliko i organizacijsko-provedbena. Drugim riječima, u ovlastima upravljačko-
nadzornih institucija je cjelokupna prevencija mogućih kriznih stanja kroz sve
sadržaje preventivnog djelovanja (od analiza i procjena mogućih prijetnji, do
organiziranja i osposobljavanja struktura nacionalne sigurnosti i provjere nji-
hove učinkovitosti).11
U većini demokratskih zemalja glavni nositelji borbe protiv terorizma su speci-
jalne policijske snage i specijalizirane strukture pravosuđa, dok su druge zemlje
zagovornice vojske i specijalnih vojnih formacija kao glavnih nositelja borbe
protiv terorizma. Po mišljenju pojedinih teoretičara, u djelotvornoj, liberal-
noj, demokratskoj državi okvir za suzbijanje terorističkih aktivnosti je model
i učinkovitost kaznenog pravosuđa. U tom kontekstu moralo bi se uvažavati
temeljno načelo kako vojska nikada ne bi smjela preuzimati na sebe odgovor-
nost za zadaće uspostave i održavanja javnog reda, ukoliko nije izvan svake
9 Svaka država organizira snage za protuterorističku borbu u skladu sa svojim opti-
malnim potrebama i ustrojava ih u odgovarajuće operativne strukture, međutim raz-
vojem međunarodnog terorizma i samim time potrebe za sve većom komunikacijom
na međudržavnoj razini, ukazuje se potreba za sličnim ili kompatibilnim ustrojem
protuterorističkih struktura među raznim državama, kako bi se dobilo na operativnosti i
brzini reagiranja, što je često od presudnog značaja u protuterorističkoj borbi.
10 Detaljnije u M. Ogorec: «Izazovi kriznog upravljanja», str. 91-118
11 Ovisno o veličini pojedine zemlje, njezinim resursima i razvijenosti, nacionalnim inter-
esima i metodologiji njihove provedbe, svaka zemlja uređuje upravljačko-nadzorne institucije
i njihove međuodnose optimalno vlastitim potrebama i prosudbama mogućih dugoročnih
prijetnji, pri čemu je u predsjedničkom sustavu šef države redovno ključna poluga cjelokup-
nog sustava, dok su u parlamentarnim sustavima upravljačko-nadzorne strukture za zaštitu
nacionalne sigurnosti načelno pod nadležnošću izvršnih vlasti, odnosno vlade.
Marinko Ogorec
409
sumnje da civilna policija to više nije sposobna, iako postoje i drugačiji stavovi,
stvoreni na iskustvima suvremenog ratovanja.12 S druge strane, ukoliko se raz-
matra pitanje protuterorističkih misija u inozemstvu, što samo po sebi izaziva
velike polemike, jer protuteroristička intervencija izvan vlastitog teritorija bez
sumnje je vrlo grubo miješanje u unutarnje poslove neke zemlje i predstav-
lja drastični oblik narušavanja njezinog suvereniteta, teoretičari koji se slažu
s takvom mogućnošću smatraju kako je upravo vojska za to najmjerodavnija.
Isto tako, vojska je od dokazane vrijednosti kao pomoć civilnim strukturama
u borbi protiv organiziranog kriminala (piratstvo, proizvodnja i krijumčarenje
droga i oružja i sl.), no u drugim slučajevima kriminalne djelatnosti (pa čak
i kad se izvode pod neposrednim pokroviteljstvom ili organizacijom neke
terorističke organizacije ili skupine) vojska nije odgovarajući odgovor.13
Operativno, borbu s terorističkim skupinama mogu izvoditi specijalizirane, vi-
soko uvježbane i namjenski opremljene vojne i policijske snage. U načelu, radi
se o posebno odabranim i uvježbanim, visoko mobilnim postrojbama oprem-
ljenim lakim streljačkim naoružanjem i odgovarajućom ostalom vojno-polici-
jskom opremom, s optimalnom zrakoplovnom, oklopnom ili topničkom potpo-
rom koja se angažira po potrebi. Načelno, protuterorističke snage se formiraju
u dva operativna modula – operativnu skupinu (shema br. 1) i skupinu za pot-
poru (shema br. 2).
12 Po V. Gouldingu asimetrično ratovanje je budućnost svih vojnih operacija zbog toga što
ljudski faktor u nepredvidivim okolnostima uvijek nadvlada tehnološku superiornost koja daje
suvremenim oružanim snagama prednost u konvencionalnim uvjetima uporabe vojnih for-
macija. Npr. po njegovom mišljenju, najžešće lekcije američkim oružanim snagama i NATO-u
u Iraku i Afganistanu date su prisvajanjem asimetričnih taktika pobunjenika u urbanim uvjeti-
ma (V. Goulding: «Back to the Future with Asymmetric Warfare»).
13 Npr. borba protiv narko-kartela u pojedinim latinskoameričkim zemljama poprima dimen-
zije pravog rata, u kojem se traženje i uništavanje plantaža i infrastrukture za uzgoj i preradu
narkotika realizira kao vojna operacija koja uključuje čak i zračnu potporu, topništvo i oklopne
snage.
Marinko Ogorec
410
Shema 1 Operativna skupina14
14 Na shemi je posebno naglašena obavještajna i istražna komponenta, jer od njihovog rada
ovisi učinkovitost cijele skupine. Kada te komponente precizno definiraju lokaciju i jačinu ter-
orista, te njihove namjere, može reagirati borbeni dio (taktička i tehnička komponenta), a po
potrebi uključuje se i pregovarački tim (u slučaju talačke krize, mogućnosti rješavanja sukoba
snižavanjem tenzija i sl.).
Operativna skupina je neposredni izvršitelj protuterorističke borbe, drugim
riječima, to je borbena skupina koja se formira sa zadaćom likvidacije teror-
ista (po mogućnosti prije ostvarenja ciljeva planiranog terorističkog napada).
Ljudski resursi kojima pojedina zemlja raspolaže za popunu ovih skupina
uglavnom su prilično ograničene i svedeni na osoblje kojim raspolaže vojska
i policija, zbog specifičnih znanja i vještina potrebnih za realizaciju njihove
zadaće, te obuke koja se mora provesti u cilju stjecanja tih znanja i vještina.
Podrazumijeva se da pripadnici ovih skupina mogu biti odabrani isključivo po
dobrovoljačkom principu, a služba u potpunosti profesionalna.
Marinko Ogorec
411
Shema 2 Skupina za potporu
15  Podrazumijeva se da su u pitanju stručnjaci iz pojedinih djelatnosti koje ih kvalificiraju za
rad u pojedinoj komponenti, a njihova djelatnost mora biti profesionalnog karaktera kao i u
slučaju operativnih skupina.
Skupina za potporu namijenjena je za osiguranje protuterorističke aktivnosti
borbene (operativne) skupine, komunikaciju s javnošću i prevenciju destruk-
tivnih učinaka terorističkog djelovanja u pučanstvu. U tom kontekstu, osobito
veliku ulogu imaju medijska i komunikacijska komponenta, koje stalno moraju
biti u vezi sa sredstvima javnog priopćavanja, kako bi se usmjerile medijske ak-
tivnosti i umanjilo moguće neželjeno reagiranje pučanstva (npr. panika, širenje
glasina, tenzija, nasilnih reakcija i sl.).
Ljudski resursi koji su na raspolaganju za popunu ovih skupina šireg su raspona
od resursa kojima se popunjavaju operativne skupine i ne moraju (u praksi
uglavnom i ne) uključivati vojno ili policijsko osoblje,15 ali zato moraju proći
dodatnu edukaciju uz svoju primarnu profesiju koja ih usmjerava u pojedinu
komponentu.
Od svih ljudskih resursa raspoloživih za protuterorističko krizno upravljanje,
glavni čimbenik je organiziran, usko povezan i precizno koordiniran multi-
disciplinarni sustav specijalista i specijaliziranih timova koji se terorizmu su-
protstavljaju u preventivi, raznim oblicima protuterorističkog djelovanja i na
uklanjanju posljedica od terorističkih napada. Pri tome, za očekivati je daljnju
Marinko Ogorec
412
kvalitativnu transformaciju terorizma u nove, sve radikalnije i smrtonosnije
oblike, zbog čega se i protuteroristički sustav kriznog upravljanja mora kvalita-
tivno mijenjati.
3. Krizno upravljanje u slučaju klasičnog terorizma
Pod klasičnim oblicima terorizma podrazumijeva se teroristička aktivnost
pojedinih skupina protiv vladinih institucija, pri čemu uglavnom stradava
stanovništvo, zbog čega je i krizno upravljanje u takvim okolnostima iznim-
no važno. Osnovna značajka ovog oblika terorizma je krajnja nepredvidivost i
neselektivnost u izboru cilja što u velikoj mjeri otežava preventivne mjere, koje
načelno čine:
—
permanentno praćenje i analizu međunarodne političke i gospodarske
situacije
—
zakonsko uređenje svih normativa demokratskog življenja i društvene
tolerancije, te njihova dosljedna provedba u praksi
—
stalno praćenje radikalnih političkih, ideoloških ili religioznih skupina
—
pravovremeno otkrivanje terorističkih skupina i njihove infrastrukture
—
temeljiti nadzor nad prometom naoružanja, streljiva i pirotehnike na
nacionalnoj razini
—
ustrojavanje sustava zaštite kritične infrastrukture
—
redovno i pravilno informiranje javnosti o riziku terorističkog napada
—
osmišljeno osvješćivanje javnosti i educiranje u samozaštitnim oblicima
ponašanja
Permanentnim praćenjem međunarodne situacije, osobito u bližem okruženju,
moguće je procijeniti aktualne političke, gospodarske i socijalne trendove, te
mjere koje poduzimaju druge zemlje na rješavanju aktualnih društvenih prob-
lema, pri čemu se mora uočiti eventualno povećanje društvenih tenzija, te po-
java i manifestacijski oblici terorizma. Najučinkovitiji alat za provedbu ove pre-
ventivne mjere je vlastita diplomacija, ali isto tako i redovno praćenje sredstava
javnog priopćavanja u susjednim zemljama.
Zakonskim uređenjem svih normativa društvenog života mora se osigurati
što je moguće viši stupanj ravnopravnosti svih državljana i tolerancija svih
društveno prihvatljivih oblika ponašanja, čime se u velikoj mjeri može utjecati
na uklanjanje uzroka za pojavu terorizma, ili barem suziti njegova logistička
baza. S druge strane, učinak ove mjere moguće je još dodatno pojačati vrlo
snažnim i brzim sankcioniranjem svih pokušaja kršenja tih normativa i dis-
funkcionalnog društvenog ponašanja.
Marinko Ogorec
413
Stalnim nadziranjem rada radikalnih društvenih skupina moguće je u velikoj
mjeri prevenirati terorizam, jer se obično iz tih društvenih skupina regruti-
raju mogući teroristi, a nerijetko i same takve skupine pokušaju terorističkim
metodama realizirati svoje političke, ideološke, gospodarske i dr. ciljeve. Pri
tome, postoji i velika opasnost od nepotrebnog represivnog ograničavanja rada
i društvenog djelovanja tih skupina, što se redovito opravdava prevencijom ter-
orizma, a u stvari predstavlja devijaciju demokracije i narušava ranije naglašena
načela o ravnopravnosti i toleranciji. S druge strane, pravovremeno otkrivanje
terorističke skupine (prije nego što je realizirala teroristički napad) iznimno je
veliki uspjeh, jer se u tom slučaju sa znatno većom vjerojatnošću takav napad
može i spriječiti.
Nadzor nad prometom oružja, streljiva i pirotehnike uglavnom je svojevrsna
tehnička metoda kojom se teroristički napad ne može spriječiti, ali se barem
može kanalizirati i otežati nabavka takve opreme terorističkim skupinama, te ih
lakše otkriti. Nešto učinkovitija je odgovarajuća zaštita kritične infrastrukture,
koja prvenstveno ima karakter odvraćanja (jedan od temeljnih principa teror-
izma je napad na slabije branjene i ranjivije objekte). Ukoliko teroristi procijene
da je rizik od neuspjeha nekog napada neproporcionalan ciljevima koji bi se
njime ostvarili, vrlo rijetko će se na njega odlučiti.
Redovno i pravilno informiranje javnosti treba imati za cilj pripremu društva
kako do terorističkog napada uvijek može doći, ali ujedno i dati realne procjene
o mogućnosti takvog napada. Izrazito su društveno štetni svi oblici i pokušaji
marginaliziranja opasnosti od terorista ili još gore - zataškavanje njihove ak-
tivnosti, jer ukoliko nema odgovarajućeg upozorenja ostvarenje terorističkog
napada može biti olakšano, a šok u javnosti znatno veći i s manje predvidljivim
posljedicama nego da je društvo pravovremeno informirano o takvoj prijetnji.
Jednako tako štetno je i svako prejudiciranje opasnosti od terorizma i stvaranje
paranoične klime u društvu, jer može izazvati masovnu histeriju s jednako ne-
predvidivim posljedicama. Znatno učinkovitije mjere postižu se donošenjem i
provedbom nacionalne strategije osvješćivanja javnosti o terorizmu i perma-
nentnim sustavom edukacije o svim oblicima samozaštite, međutim to su uvi-
jek dugoročni programi koji relativno polagano donose očekivane rezultate.
Rješavanje kriznog stanja u ovom slučaju uključuje:
—
 otkrivanje i praćenje terorističke skupine
—
 izoliranje terorista
—
 rješavanje talačke krize (po potrebi)
—
 uhićenje ili likvidacija
Sanacija posljedica terorističkog napada ovisi prvenstveno o načinu i uspješnosti
rješavanja kriznog stanja, odnosno neposrednim posljedicama sukoba s teror-
istima. Ukoliko je teroristička skupina otkrivena i izolirana prije nego što je
Marinko Ogorec
414
uspjela izvršiti planirani napad, posljedice će biti znatno lakše i jednostavnije
za sanaciju, nego nakon uspješnog napada.
4. Krizno upravljanje u slučaju terorističke otmice
zrakoplova
Iz dosadašnje prakse zabilježena su dva oblika terorističkog postupanja nakon
otmice zrakoplova – korištenje zrakoplova i putnika kao talaca za ucjenjivanje
i isiljavanje određenih političkih ili ekonomskih ustupaka i korištenje zrakop-
lova kao oružja velike razornosti (teroristički napad 11. 09. 2001.). U oba slučaja
glavna odlika ovakvog terorističkog napada je velika brzina kojom se odvijaju
događaji, zbog čega krizni menadžment koji radi na rješavanju situacije mora
reagirati iznimno brzo, a pri tome se ne smije napraviti niti najmanja greška, jer
one uvijek rezultiraju iznimno teškim posljedicama.
Upravo zbog takve dinamike razvoja situacije, ukoliko se radi o prvom slučaju
(otmici zrakoplova uz talačku krizu i ucjenu), na njezinom rješavanju angažiraju
se posebno uvježbane i vrhunski osposobljene protuterorističke postrojbe, pri
čemu je način postupanja vrlo sličan klasičnom sukobu s teroristima, samo što
u ovom slučaju uvijek postoje taoci o kojima se mora voditi računa. U drugom
slučaju (koji se za sada još nije ponovio nakon 11. rujna 2001.) vrlo vjerojatno
je potrebno uključiti i oružane snage (odnosno lovačko zrakoplovstvo) kako bi
se oteti zrakoplov prisilio na slijetanje ili u krajnjem slučaju oborio prije nego
što dođe do velikih urbanih središta. S obzirom da se u ovom slučaju radi o izn-
imno osjetljivoj situaciji, koja u svakom slučaju u konačnici završava s brojnim
žrtvama, veliki broj zemalja još uvijek nema odgovarajuće riješenu zakonsku
regulativu za njezinu provedbu, a osim toga, iznimno je teško donijeti odluku
koja sasvim sigurno uzrokuje veliki broj nedužnih žrtava i samim time nužno
nosi moralne i političke konzekvence. Zbog svega navedenog, najučinkovitijim
oblikom zaštite od ovog oblika terorizma pokazale su se vrlo radikalne preven-
tivne mjere koje uključuju:
—
 iznimno sadržajno tehničko osiguranje zračnih luka
—
 permanentni nadzor svih prostorija i objekata zračne luke
—
 temeljita izička kontrola putnika, njihove prtljage i svih posjetitelja
  zračne luke
—
 kanalizirano kretanje putnika i posjetitelja
—
 temeljita i redovna kontrola zaposlenika zračne luke
—
 provjera dobavljača i unosa raznih vrsta robe
—
 ophodnje u okolici zračne luke
Marinko Ogorec
415
—
 brzo i beskompromisno reagiranje na svaku dojavu ili informaciju o
   mogućem terorističkom napadu
—
 temeljita i redovna kontrola svih i svega što ulazi u zrakoplov ili obavlja
 poslove oko njega
5. Krizno upravljanje u slučaju RBK terorizma
Krizna situacija koju može uzrokovati RBK terorizam u suštini je vrlo kom-
plicirana prijetnja koja u sebi sadrži kombinaciju elemenata kriznog upravl-
janja klasičnog terorističkog napada i kriznog upravljanja u slučaju izbijanja
velike tehničko-tehnološke katastrofe. Sukladno navedenom nužno je paralel-
no rješavati sve aspekte tako složene krize ukoliko do nje dođe, a preventivno
djelovanje u ovoj situaciji može biti od presudnog značaja, prije svega temeljita
obavještajno-analitička djelatnost koja mora detektirati:
—
 namjere terorista i ozbiljnost prijetnje
—
 cilj mogućeg terorističkog RBK napada
—
 realnost RBK napada (čime teroristi raspolažu)
—
 procjenu mogućih posljedica
S obzirom da problem RKB terorizma redovito prerasta posljedice na nacion-
alnoj razini, postaje sve više međunarodni, globalni problem koji zahtijeva
usuglašavanje zakonske regulative i konkretnih metodologija borbe protiv nje-
ga na međunarodnoj razini (detaljnije u «Biological and Chemical Terrorism:
Strategic Plan for Preparedness and Response»). Do sada su najučinkovitiji re-
zultati postignuti u međunarodnoj kontroli oružja za masovno uništenje, stro-
gom nadzoru deponija radioaktivnog otpada i zaštiti nuklearnih postrojenja. S
druge strane, znatno manja učinkovitost postignuta je u zaštiti od kemijskog i
biološkog terorizma, koji su i dalje prvenstveno u nadležnosti struktura kriznog
upravljanja na nacionalnim razinama, te samim time različito zakonski vred-
novani i s različitim preventivnim mjerama. Rješavanje RBK terorističkog na-
pada u pravilu zahtijeva paralelnu aktivnost svih operativnih skupina – podjed-
nako operativne skupine koja rješava problem terorističkog napada i skupine za
sanaciju koja mora djelovati gotovo istovremeno kako bi se smanjile posljedice
RKB zagađenja (u principu, tek nakon potpune dekontaminacije moguće je
nastaviti s daljnjom sanacijom, sukladno posljedicama terorističkog napada).
Marinko Ogorec
416
Zaključak
Može se konstatirati kako u suvremenoj konstelaciji međunarodnih odnosa or-
ganizirani terorizam postaje jedna od najvažnijih oblika transgranične ugroze
na koju nema imunih zemalja niti imunih društvenih zajednica.
Ljudski resursi predstavljaju najvažniji čimbenik u borbi s terorizmom, kako u
njegovoj preventivi i neposrednom sprječavanju terorističkih napada, tako i u
slučaju potrebe sanacije posljedica nakon napada.
Od svih ljudskih resursa raspoloživih za protuterorističku borbu, glavni
čimbenik je organiziran, usko povezan i precizno koordiniran multidiscipli-
narni sustav specijalista i specijaliziranih timova koji se terorizmu suprotstav-
ljaju u preventivi, raznim oblicima protuterorističkog djelovanja i na uklan-
janju posljedica od terorističkih napada. Za očekivati je daljnja kvalitativna
transformacija terorizma u nove, sve radikalnije i smrtonosnije oblike, osobito
u slučajevima moguće primjene radioloških, bioloških ili kemijskih ubojnih
sredstava, zbog čega se i protuteroristički sustav mora kvalitativno mijenjati.
Literatura
«Biological and Chemical Terrorism: Strategic Plan for Preparedness and Re-
sponse», http://www.cdc.gov/mmwr/preview/mmwrhtml/rr4904a1.htm (01.
03. 2011.)
«Early History of Terrorism», http://www.terrorism-research.com/history/ear-
ly.php (21. 02. 2011.)
Goulding Vincent: «Back to the Future with Asymmetric Warfare», http://
www.d-n-i.net/fcs/goulding_asymmetric.htm . (28. 02. 2011.)
Ogorec Marinko: «Izazovi kriznog upravljanja», Veleučilište u Velikoj Gorici
2010.
Ogorec Marinko: «Novi oblici ugroza i nacionalna sigurnost u percepciji hrvat-
skih građana», «Društvena istraživanja», god. 18, br. 3 (101), Institut društvenih
znanosti «Ivo Pilar», Zagreb 2009.
Staten Clark: «Asymmetric Warfare, the Evolution and Devolution of Terror-
ism: The Coming Challenge for Emergency and National Security Forces»,
http://www.emergency.com/asymetrc.htm (27. 02. 2011.)
«The Tanks of August», Centre for Analysis of Strategies and Technologies,
Moscow 2010.
Trlek Mladen i Filjak Tomislav: «Terorizam – napad na duh», «Hrvatski vo-
jnik» god. 11, br. 76, listopad 2001.
Marinko Ogorec
417
Specific characteristics of crisis management in case
of terrorist threat
Abstract
The globalization of civilization at the end of the 20th and the beginning of
this century has brought a series of qualitative shifts in the development of the
humanity, but it has at the same time globalised some deviations, not known
in history until now, such as international terrorism, intensive economic and
security migrations, trans-border organized crime, etc. Consequently, in mod-
ern international relations an increasingly dominant form of threat is the inter-
national terrorism, which has transformed into a kind of trans-border threat.
Thus transformed terrorism is directed to the destruction of the deep-rooted
values of the modern civilian society, and therefore no social community, not
even a single country, can consider themselves safe and excluded from the area
of terrorist interest. It should be emphasised that terrorist threat, no matter of
what kind or form, requires exclusive engagement of crisis management at the
national level. It is namely the concept of crisis management at the national
level in the majority of countries that is directed primarily to solving the crises
that may massively endanger the population, material assets and the ecologi-
cal system, since the state, as the highest institution of organized society is the
only one that have at their disposal adequate resources for these activities (in
all process phases of overcoming crisis a precisely coordinated engagement of
a number of government and private organizations and individuals of different
specialities is required, which in the circumstances of big crisis may be realized
only by an umbrella institution of the society – the state). Crisis management in
solving a terrorist threat is to a great extent different from other forms and mo-
dalities of crisis management, not only regarding its specific methodology, but
also regarding the engagement of very specialized forces, their equipment, and
educational system. Only such specialized forces, with the entire, very complex
logistics and intelligence support organized at the national level can efficiently
react to solving a crisis situation caused by terrorist threat.
Keywords: crisis management, terrorism, national security, crisis remedia-
tion
Marinko Ogorec
418
udk 628.8:[323.28:504.3.054]
Dr. sc. Renata Peternel, Predrag Hercog, dipl. ing.*
Uloga ventilacijsko-klimatizacijskih
sustava u kemijskom, biološkom i
radiološkom terorističkom napadu
Sažetak
Mete terorista uvijek su prostori gdje se okuplja ili boravi veći broj ljudi.
Takvi prostori uobičajeno su opremljeni klimatizacijsko-ventilacijskim sus-
tavima koji mogu postati glavni ulazi za kontaminirajuće tvari, a posebice
kemijske, biološke i radiološke agense upotrebljene u terorističkom napadu.
U svrhu spriječavanja terorističnog čina potrebno je provoditi određene
sigurnosne mjere: spriječavanje pristupa usisnim otvorima, spriječavanje
pristupa strojarnicama i krovu zgrade, implementiranje drugih mjera sig-
urnosti – kamere, alarmi, detekcijski senzori i dr. te spriječavanje širenja
tehničkih informacija. Ako ipak dođe do unosa određenih štetnih age-
nasa u zgradu, ispravno dizajnirani, instalirani i održavani ventilacijsko-
klimatizacijski sustavi mogu bitno smanjiti učinke kemijskih, bioloških i
radioloških agenasa ispuštenih bilo unutar ili izvan zgrade. Zbog različitih
svojstava kemijskih agenasa mehanizmi učinkovite filtracije u klimatizaci-
jsko ventilacijskim-sustavima se vrlo razlikuju. Biološki agensi odstran-
juju se filtracijom dok je za uspješno spriječavanje ulaska radioaktivnog
aerosola u objekte potrebno upotrijebiti HEPA filtere uz dekontaminaciju
cijelog ventilacijskog sustava. Može se zaključiti da sustavi za filtraciju i
pročišćavanje zraka mogu zaštititi zgradu i osobe u njoj od učinaka kem-
ijskog, biološkog i radiološkog napada, iako je nemoguće potpuno elim-
inirati rizik.
Ključne riječi: klimatizacijsko-ventilacijski sustavi, teroristički napad, kemi-
jski, biološki i radiološki agensi
* Prof. dr. sc. Renata Peternel, Veleučilište Velika Gorica, Predrag Hercog, dipl. ing., Ekonerg,
Zagreb
419
Uvod
U cilju stvaranja panike među stanovništvom, na meti terorista uvijek su
mjesta gdje se okuplja ili boravi veći broj građana kao primjerice poslovne
zgrade, škole, bolnice, sportski objekti i dr. Ovakvi su objekti uobičajeno
opremljeni centralnim klimatizacijsko-ventilacijskim sustavima koji su di-
zajnirani na taj način da zrak cirkulira svim prostorijama, te tako postaju
glavni ulazni i distribucijski sustavi za kontaminirajuće tvari uključujući i
kemijske, biološke i radiološke (KBR) agense. U svrhu spriječavanja samog
terorističkog čina, potrebno je provoditi određene sigurnosne mjere :
Spriječiti pristup usisnim otvorima uspostavom sigurnosne zone što pred-
stavlja jedan od najznačajnijih koraka u zaštiti zraka u prostorima (indoor
air). Naime usisni otvori koji se nalaze na vanjskoj strani zgrade omogučuju
teroristima unošenje kemijskih, bioloških i radioloških agenasa u svrhu
njihove distribucije unutar zgrade. No postavljeni visoko na fasadi zgrade
onemogučuju pristup neovlaštenim osobama (Slika 1).
Slika 1 Načini postavljanja usisnih otvora na fasadi. Izvor: NIOSH
Renata Peternel, Predrag Hercog
420
Spriječiti neovlaštenim osobama pristup strojarnicama u kojima se nalazi cen-
tralni mehanički sustav, vrlo pogodan za ulaz kontaminirajućih tvari. Dakle
pristup ovom dijelu klimatizacijsko-ventilacijskog sustava mora biti strogo
kontroliran.
Spriječiti neovlaštenim osobama pristup krovu zgrade na kojem se također nal-
aze otvori ventilacijskog sustava i druga oprema. Zbog toga krov zgrade treba
biti strogo kontroliran kao i kotlovnica.
Implementirati druge mjere sigurnosti kao što su zaštitari, alarmi, kamere, de-
tekcijski senzori i dr.
Fizički izolirati predvorja, prostorije gdje se prima pošta, skladišta i garaže
od ostatka zgrade jer to su mjesta gdje kemijski, biološki ili radiološki agens
najlakše može biti unesen u zgradu.
Spriječiti širenje tehničkih informacija  o mehaničkim i električnim instalacija-
ma, sigurnosnim mjerama, planovima i shemama te standardnim operativnim
postupcima evakuacije u hitnim situacijama [1,3,5].
Ako dođe do unosa određenih štetnih agenasa u zgradu, ispravno dizajnirani,
instalirani i održavani ventilacijsko-klimatizacijski sustavi mogu bitno smanjiti
učinke kemijskih, bioloških i radioloških agenasa ispuštenih bilo unutar ili iz-
van zgrade. Za postizanje toga cilja potrebno je znati sljedeće:
1. Koja je vrsta sustava za iltriranje i pročišćavanje zraka najučinkovitija
 za odstranjivanje (KBR) agenasa
2. Koji se tip sustava za iltriranje i pročišćavanje zraka može implementirati
u već postojeći sustav, a da bi mu se poboljšala eikasnost
3. Koji tip sustava za iltriranje i pročišćavanje zraka ugraditi kako bi na-
domjestio postojeći zastarjeli sustav
4. Na koji način ispravno održavati sustave iltriranja i pročišćavanja
 [2,4,6].
Onečišćujuće tvari se u zraku nalaze u različitim oblicima (plin, para i aero-
sol u obliku krutih i tekućih čestice). Zbog toga je važno znati da se sustavi
za iltriranje odnose na odstranjivanje agenasa u obliku aerosola, dok sustavi
za pročišćavanje pomoću sorbenta odstranjuju plinovite onečišćujuće tvari iz
zraka, ali ne i aerosol. Aerosol se sakuplja na ilterima koji su učinkovitiji što su
im pore manje.
Renata Peternel, Predrag Hercog
421
Unatoč svim saznanjima najveći problemi su:
1. Loše izvedeno prijanjanje iltera uz okvire zbog čega dolazi do prolaska
 zraka kroz pukotine. Takav zrak ostaje neiltriran što rezultira nedo-
voljnom eikasnošću iltracije.
2. Visoka cijena kvalitetnog klimatizacijsko-ventilacijskog sustava u koju
ulazi inicijalna instalacija, izmjena, rad i održavanje
3. Poroznost građevinskog materijala objekta [9,10].
Kao i ostale onečišćujuće tvari, kemijski, biološki i radiološki agensi šire se zra-
kom u plinovitom stanju ili kao aerosol s napomenom da su kemijski agensi s
relativno visokim tlakom hlapljenja plinoviti, dok ostali mogu biti i u drugim
oblicima. Biološki i radiološki agensi su najčešće aerosoli s velikim rasponom
veličina čestica.
Filtracija čestica iz zraka
Filtracija čestica provodi se pomoću iltera koji mogu biti mehanički ili elek-
trostatski (pojačavaju iltraciju). Obje vrste iltera izrađene su iz ibroznih tvari
(pamuk, iberglas, poliester, polipropilen i dr.) s dobrim svojstvima za odstran-
jenje čestica iz zraka, uključujući i biološke agense iz zraka (Slika 2).
Slika 2 Poliestersko-stakleni fibrozni filter (SEM snimka)
Renata Peternel, Predrag Hercog
422
Pročišćavanje plinova iz zraka
Plinovi iz zraka pročišćavaju se pomoću sorbenata koji se koriste za mehaničku
adsorpciju i kemisorpciju. Sorbenti su izrađeni iz poroznih materijala (različite
gline, ugljik ili kompleksni polimeri). Budući da se od sorbenta zahtijeva goto-
vo u potpunosti odstranjenje plinova i pare iz zraka, potrebno je istaknuti neke
od važnih parametara koji mogu onemogučiti uspješno pročišćavanje zraka:
1. Probojna koncentracija: koncentracija kontaminirajuće tvari s izlazne
strane sorbenta iznad koje sorbent ne djeluje u potpunosti
2. Probojno vrijeme: proteklo vrijeme između inicijalnog kontakta toksičnog
agensa i koncentracije s ulazne strane sorbenta te koncentracije s njegove
izlazne strane
3. Koncentracija toksičnog agensa u zraku prije ulaska u sorbent
4. Vrijeme prebivanja: vrijeme kontakta toksičnog agensa u sa sorbentom
5. Zona transfera masa ili kritična dubina: odnosi se na debljinu adsorbenta
koja je potrebna za učinkovito otklanjanje odnosno smanjenje koncen-
tracije toksičnog plina ili pare.
Preporuke
Prije odabira strategije iltracije i pročišćavanja zraka koja mora uzeti u obzir
i potencijalnu terorističku prijetnju, potrebni su odgovori od strane profe-
sionalaca na nekoliko pitanja koji direktno utječu na eikasnost odstranjivanja
kemijskih, bioloških i radioloških agenasa iz zraka. Ti agensi su ekstremno
toksični i o vrsti klimatizacijskog sustava ovisi eikasnost njihova eliminiranja
iz zraka. Mnogi faktori mogu utjecati na učinak tih tvari na ljudsko zdravlje.
To je toksičnost, izička i kemijska svojstva, koncentracija, smjer vjetra, lokacija
otpuštanja i dr. Vitalni dio čini evaluacija kompletnog klimatizacijsko-venti-
lacijskog  sustava, a u velikimm zgradama evaluacija mora uključivati sve man-
je ventilacijske jedinice koje se nalaze u sastavu cijelog sustava. Odgovori na
zadana pitanja značajno utječu na donošenje odluke pri izboru vrsta iltera i/ili
sorbenata, njihovoj eikasnosti i procesima održavanja cijelog sustava. Neka od
važnih pitanja uključuju:
1. Da li su kontaminirajuće tvari u obliku čestica, plina ili oboje toksične
 te kojoj skupini pripadaju - toksične industrijske ili vojni agensi?
2. Na koji način te tvari mogu ući u zgradu? Da li su ispuštene unutar ili
Renata Peternel, Predrag Hercog
423
 izvan zgrade?
3. Što se očekuje od ventilacijskog sustava?  Filtriranje ili pročišćavanje
 zraka? Kako postići željenu kakvoću zraka u prostorijama?
4. Kako je izveden cijeli sustav? Ima li propuštanja zraka oko iltracijskih
 jedinica (kakvoća brtvljenja)?
5. Uključuje li održavanje samo čišćenje ili i dekontaminaciju cijelog sus-
tava?
Eliminacija kemijskih agensa mehanizmima
filtracije i adsorpcije
Učinci kemijskih, bioloških i radioloških agenasa vrlo su različiti. Klasično
kemijsko oružje (plin ili aerosol) uključuje različite spojeve koje na ljude dje-
luju na različite načine. Brojni plikavci ili kontaktni otrovi kao i nervni agensi
imaju male tlakove isparavanja pa se zrakom transportiraju kao tekući aerosol,
dok se oni sa velikim tlakom isparavanja prenose u plinovitom stanju. Krvni
otrovi (cijanovodik, cijanogeni klorid, arsin) i zagušljivci (fosgen, difosgen) su
jako hlapljivi inhalacijski otrovi. Nadalje nervni agensi derivati organofosfat-
nih estera (VX, tabun, soman i sarin)  su najotrovniji ikad sintetizirani spojevi
i do 100 puta toksičniji od prethodno navedenih, a neki i jako hlapljivi. Zbog
različitih svojstava kemijskih agenasa mehanizmi učinkovite iltracije u klima-
tizacijsko ventilacijskim-sustavima se vrlo razlikuju [7,8].  (Tablica 1).
Renata Peternel, Predrag Hercog
424
Tablica 1 Filtracijski mehanizmi različitih kemijskih agenasa u klimatizacijsko-ventilaci-
jskim sustavima
Eliminacija bioloških agenasa i toksina
mehanizmima filtracije i adsorpcije
Biološki agensi kao što su Bacillus anthracis-uzročnik antraksa, Variola ma-
jor-velikih boginja, Yersinia pestis-bubonske kuge, Brucella suis-bruceloze,
Francisella tularensis-tularemije, Coxiella burnetti-Q groznice, Clostridium
botulinum-botulizam, uzročnik viralne hemoragične groznice i  ostali, poten-
cijalno su biološko oružje u terorističkim napadima. Svaki od ovih bioloških
agenasa mogu se širiti zrakom kao aerosol, a njihove karakteristike kao što je
veličina čestica, infektivnost, toksičnost, stabilnost u aerosolu i koncentracija
povećavaju rizik masovne zaraze. Ostali faktori su prijenos zaraze od osobe
do osobe i otežano liječenje. Biološki agensi imaju mnogo puteva ulaska u or-
ganizam, kao i brojne iziološke učinke, a odstranjuju se iltriranjem pomoću
Renata Peternel, Predrag Hercog
425
različitih vrsta iltera.
Kategoriji toksina pripadaju bakterijski (egzotoksini i endotoksini), algalni
(modro-zelene alge i dinolagelata), mikotoksini (trihoteceni i alatoksini),
botulin i dr. Toksini ulaze u tijelo ingestijom, te najučinkovitije inhalacijom u
obliku aerosola. U ventilacijskim sustavima odstranjuju se iltracijom [11].
Eliminacija radioloških agenasa
Radiološki agensi pojavljuju se u tri oblika: alfa, beta i gama radijacija, koja se
emitira radioizotopima u aerosolu, vezanim na lebdeće čestice i u plinovitom
stanju. Postoje tri primarna scenarija prema kojima se radioaktivni materijali
mogu raspršiti u terorističkom napadu:
1. Konvencionalni eksplozivi (prljave bombe)
2. napad na nuklearna postrojenja
3. nuklearno oružje
U sva tri slučaja, uobičajena iltracija nije dovoljno eikasna. Za uspješno
spriječavanje ulaska radioaktivnog aerosola u objekte potrebno je upotrijebiti
HEPA iltere, uz dekontaminaciju cijelog ventilacijskog sustava [12].
Zaključak
Sustavi za iltraciju i pročišćavanje zraka mogu zaštititi zgradu i osobe u njoj od
učinaka kemijskog, biološkog i radiološkog napada, iako je nemoguće potpuno
eliminirati rizik. Neki sustavi zadovoljavaju stroge kriterije, nekima je potreb-
na nadogradnja. Kemijski, biološki i radiološki agensi mogu se učinkovito
odstraniti iz zraka prostorija ili im se spriječiti ulaz u prostorije, pod uvjetom da
su sustavi za iltraciju i pročišćavanje zraka pravilno dizajnirani, instalirani te
dobro održavani. Ovakvi sustavi  osim u akcidentnim situacijama, poboljšavaju
kakvoću zraka u prostorijama cijelo vrijeme, što smanjuje respiratorne infekci-
je, iritacije sluznica oka, nosa i ždrijela, glavobolje, poteškoće s koncentracijom,
slabost te pojavu simptoma astme ili alergije kod osoba koje borave u takvim
prostorima.
Renata Peternel, Predrag Hercog
426
Literatura
ASHRAE (2002). Risk management guidance for health and safety under ex-
traordinary incidents. Atlanta, GA: American Society of Heating,
Refrigerating and Air-Conditioning Engineers, Inc., 1-8.
Blewet WK  (2002). Fail-safe application and design of air conditioners for
NBC collective protection system. Aberdeen Proving Ground, MD: Edgewood
Chemical Biological Center.
BOMA (2002). Emergency preparedness. Washington, DC:Building Owners
and Managers Association International, 170.
Brown RC (1993). Air iltration: an integrated approach to the theory
and application of ibrous ilters. Oxford, England:Pergamon Press.
Burroughs HE (2002). Taking action against the new trhreat. Refrigeration Ser-
vice Eng Soc J (RSES) 74(1):32-36.
CBIAC (2001). Air puriication technologies. Ft. Belvoir, VA: Chemical War-
fare/Chemical and Biological Defense Information Analysis Center, Depart-
ment of Defense.
Henderson DA (1998). Bioterrorism as a public health threat. Emerging Infec-
tious Diseases 4(3):1-7.
Kowalski WJ, Bahnleth WP (2002). Airborne-microbe iltration in indoor en-
vironments. HPAC Engineering 75(1)57-69.
NAFA (1997). Installation, operation and maintenance of air iltration systems.
Washington, DC: National Air Filtration Association.
NAFA (2001). Guide to air iltration. Washington, DC: National Air Filtration
Association.
NIOSH (2002). Guidance for protecting building environments from airborne
chemical, biological or radiological attacks. Cincinnati, OH: U.S. Department
of Health and Human Services, Centers for Disease Control and Prevention,
National Institute for Occupational Safety and Health, DHHS (NIOSH) Publi-
cation No. 2002-139.
U.S. Army Corps of Engineers (2001). Drat report: protecting buildings and
their occupants from airborne hazards. Washington D.C.: U.S. Army Corps of
Engineering and Construction Division.
Renata Peternel, Predrag Hercog
427
Role of air-conditioning systems in chemical, biological
and radiological terrorist attack
Abstract
One of the main targets of terorist attacs are closed areas with large number
of people. Such spaces are usually equipped with HVAC systems that may be-
come the main entrance of contaminating substances, particularly chemical,
biological and radiological agents used in a terrorist attack. In order to prevent
terrorists act is necessary to implement certain security measures: preventing
access to HVAC openings, preventing access to engine rooms and the roof of
the building, implementation of other measures of security- cameras, alarms,
sensors and other detection and prevention of dissemination of technical infor-
mation. If, however, of certain harmful agents enter into the building, properly
designed, installed and maintained HVAC systems can signiicantly reduce the
efects of chemical, biological and radiological agents released either inside or
outside the building. Due to the diferent properties of chemical agents efec-
tive mechanisms of iltration in HVAC systems are very diferent. Biological
agents can be removed by iltration and for the successful prevention of entry of
radioactive aerosols in the facilities necessary to use HEPA ilters with decon-
tamination of the entire HVAC system. In the conclusion, although it is impos-
sible to completely eliminate risk, HVAC systems equipped with appropriate
systems for iltration and puriication of air can protect buildings and persons
in them from the efects of chemical, biological and radiological attacks.
Keywords: HVAC systems, terrorist attack, chemical, biological and radio-
logical agents
Renata Peternel, Predrag Hercog
428
udk 323.28(497.5:100)
Mr. sc. Božo Vukasović*
Hrvatski doprinos globalnoj borbi
protiv terorizma
Sažetak
Terorizam je globalni problem koji uglavnom pogađa sve, od pojedinca do
države. Međunarodna zajednica se odlučno suprotstavlja terorizmu više-
manje uspješno. Obzirom da je Republika Hrvatska kao relativno mlada
država u međunarodnoj zajednici, koja prihvaća načela demokracije i želi
biti partner u izgradnji sigurnosti od nje se očekuje da se na primjeren
način odredi prema terorizmu te sukladno tomu poduzme konkretne ko-
rake i da svoj doprinos globalnoj borbi protiv terorizma kako  na region-
alnoj razini tako i na razini međunarodne zajednice.  U ovom radu želi
se prikazati u kojoj mjeri su državne institucije Republike Hrvatske pre-
poznale terorizam kao prijetnju i realnu opasnost kako na međunarodnoj
razini tako i kao prijetnju nacionalnoj sigurnosti Republike Hrvatske. Što
je u vezi s tim poduzeto, odnosno, izgrađuje li i razvija Republika Hrvat-
ska sustav nacionalne sigurnosti koji je spreman oduprijeti se opasnosti
terorizma. Nadalje, obrađena su pitanja kakav je doprinos Republike Hr-
vatske u antiterorističkoj koaliciji i kakvo je stajalište Hrvatske prema
međunarodnom terorizmu, koje okolnosti utječu na sigurnost i mogu utje-
cati na rizik od međunarodnog terorizma koji se postavlja pred Hrvatsku?

Ključne riječi: terorizam, sigurnost, Republika Hrvatska, antiteroristička
koalicija
* Mr. sc. Božo Vukasović, MORH
429
Uvod
Teroristički napadi na SAD (11.09.2001.), teroristički napad u Španjolskoj
(11.03.2004.) i Londonu (07.07.2005.), pokazali su da su u sigurnosnom
smislu i dobro organizirane zemlje silno ranjive bez obzira na sve moguće
mjere sigurnosti. Svi dosadašnji teroristički napadi pokazali su svu ranjiv-
ost i “najsigurnijih” zemalja i još jednom pokazali da ne postoji apsolutna
sigurnost.  Neuspjeli pokušaj terorističkog napada na američki zrakoplov
25. prosinca 2009. godine na letu iz Europe u SAD, te napadi u podzemnoj
željeznici u središtu Moskve 29. ožujka 2010. godine i zračnoj luci u Moskvi
(24.01.20101.), samo su potvrda teze da teroristi ne biraju niti mjesto niti
vrijeme, da ne vode brigu o žrtvama te da sve mjere koje poduzimaju sig-
urnosne službe nisu adekvatne da bi nedužne žrtve zaštitili. Navedeni napa-
di privukli su pozornost medija i stručne javnosti te ukazali da je opasnost
od terorizma još uvijek velika. Američke vlasti su priznale niz propusta sig-
urnosno- obavještajnih službi, koje su imale dovoljno podataka i koji bi (da
su bili pravilno povezani) omogućili otkrivanje i eventualno sprječavanje
napada. Svi ovi događaji nametnuli su obavezu državama širom svijeta da
preispitaju mjere sigurnosti, poglavito u putničkom prometu, koji se još
jednom pokazao kao izuzetno pogodna meta za teroriste, a pitanje teror-
izma je ponovno aktualizirano na listi sigurnosnih problema.
Prijetnje i rizici RH
Premda Republika Hrvatska zasad nije suočena s izravnom prijetnjom,
određeni procesi u njezinu okružju predstavljaju sigurnosne rizike koji
mogu imati potencijal prerastanja u izravnu prijetnju sigurnosti i stabil-
nosti Republike Hrvatske.1 Opasnost vojne prijetnje u regiji će u dužem raz-
doblju biti značajno smanjena, ali ne i potpuno eliminirana. Vjerojatnost
međudržavnoga vojnog sukoba svedena je na minimum, ali i dalje postoji
mogućnost nastajanja sukoba niskog intenziteta na određenim područjima
u regiji. Na sigurnost RH utječe nekoliko faktora: proces tranzicije koji
prolazi RH u svim segmentima društva, rizici koji proizlaze iz procesa u
neposrednom okružju te globalne sigurnosne prijetnje. Dinamika lokalnih
i regionalnih kriza koje proizlaze iz nedovršenih političkih i gospodarskih
procesa u zemljama bivše države, realnost je okružja RH.  Fenomen globali-
1 Više o tome vidi: Strategija nacionalne sigurnosti RH, Narodne novine br 32/02, 28. ožujka
2002. godine
Božo Vukasović
430
zacije donosi sa sobom niz novih sigurnosnih izazova. Širenje (proliferacija)
oružja za masovno uništavanje – nuklearnoga, kemijskog i bakteriološko-
biološkog – organizirani međunarodni kriminal, izbjegličko-prognaničke
krize, etnički sukobi, neki su od najvažnijih. Intenziviranje transnacional-
nih prijetnji u regiji i izvan nje – globalni terorizam, organizirani kriminal,
izbjegličke krize – neposredno i posredno će utjecati na nacionalnu sig-
urnost Republike Hrvatske. Ove pojave, bez obzira je li njihovo izvorište u
neposrednom okružju ili izvan njega, realni su sigurnosni rizik za Republiku
Hrvatsku. Globalni terorizam predstavlja prijetnju međunarodnom miru i
sigurnosti, čime se ugrožavaju i interesi Republike Hrvatske. Djelovan-
je organiziranoga kriminala i posljedice koje ono donosi (destabilizacija
državnih institucija, narušavanje pravnoga poretka, gospodarski kriminal i
korupcija) predstavljaju veliki sigurnosni rizik za Republiku Hrvatsku. Kao
značajan sigurnosni rizik treba istaknuti i problem krijumčarenja oružjem,
opojnim drogama, ilegalne migracije te trgovina ljudima. Republika Hr-
vatska je, zbog činjenice da se prostorno nalazi na području kojim prolaze
krijumčarski pravci iz Azije, Afrike i istočne Europe prema zapadnoj Eu-
ropi, posebno osjetljiva na ovakvu vrstu ugrožavanja njezine sigurnosti.
Usprkos tome, sigurnosno okružje danas je povoljnije nego ikad u zadnjih
deset godina. Novi izazovi traže nova rješenja.
Strateški dokumenti RH
Raščlanjujući strateške dokumenta RH, možemo ustvrditi da je u jednom
od najznačajnijih sigurnosnih dokumenata RH, Strategiji nacionalne sig-
urnosti,2 Republika Hrvatska prepoznala “ terorizam kao globalnu prijet-
nju….te bez odgovarajuće suradnje čitave međunarodne zajednice, terori-
zam kao globalna prijetnja neće biti iskorijenjen..”3
Pristup Republike Hrvatske borbi protiv terorizma odraz je stava kako su-
vremeni terorizam ne poznaje granice država, te ga se uvelike može sma-
trati međunarodnim u njegovim ciljevima i načinima djelovanja, tako da
i odgovori na njega – na njegove uzroke, pojavu i posljedice – trebaju biti
međunarodni i multilateralni kao kooperativni izraz zajedničke volje, te-
meljnih vrijednosti i interesa međunarodne zajednice. Djelovanjem na
2 Još uvijek važeća Strategija nacionalne sigurnosti donijeta je 2002. godine. 2009.godine
je trebala biti donijeta nova Strategija nacionalne sigurnosti koja je još uvijek u postupku
usuglašavanja.
3 Strategija nacionalne sigurnosti RH, Narodne novine br.32/02, 28. ožujka 2002.
Božo Vukasović
431
međunarodnom planu Republika Hrvatska želi jačati i vlastitu nacionalnu
sigurnost, dajući učinkoviti doprinos sigurnosti svojih partnera i saveznika,
te cijele međunarodne zajednice, što ujedno prepoznaje i kao svoju odgo-
vornost i obvezu. Republika Hrvatska prepoznaje potrebu za učinkovitim
suzbijanjem terorizma sveobuhvatnim, koordiniranim i konzistentnim
pristupom, stoga posebno podupire središnju koordinativnu ulogu UN-a u
međunarodnim protuterorističkim naporima. Sukladno navedenom stavu
prema terorizmu Vlada RH usvojila je u studenom 2008. Nacionalnu strate-
giju za prevenciju i suzbijanje terorizma.4 Tim dokumentom RH daje konk-
retan doprinos nacionalnim i međunarodnim protuterorističkim naporima.
Strategija je pokušaj RH da da sustavan odgovor na nove sigurnosne izazove
i rizike u svezi s terorističkom prijetnjom i stvori preduvjete za borbu pro-
tiv terorizma. Strategija raščlanjuje suvremeni terorizam sa stajališta nje-
govih obilježja, kako bi se osmislile mjere za borbu protiv terorizma, koje
čine prevenciju, suzbijanje, zaštitu ljudi i imovine te kritične nacionalne
infrastrukture, mjere saniranja štete i oporavka od terorističkog napada te
zaključno mjere kaznenog progona i procesuiranje počinitelja.
Strategija je  donesena s deklariranim ciljem određivanja „općeg okvira
djelovanja Republike Hrvatske u borbi protiv terorizma, dajući smjernice za
unapređivanje postojećih i razvoj novih mjera, mehanizama i instrumenata
prevencije i suzbijanja terorizma“5  i osiguravanjem „osnova – angažmanom
i razvojem svih potrebnih nacionalnih resursa – za najvišu moguću razinu
zaštite Republike Hrvatske od prijetnje terorizma, njenih građana i svih
koji u njoj borave, njenih vrijednosti, interesa i resursa, te istovremeno
pružanje najučinkovitijeg doprinosa međunarodnim protuterorističkim
naporima kao ključnom dijelu i samog nacionalnog odgovora na prijetnju
terorizma“6,  a budući da je za Hrvatsku „prioritet razvitak sveobuhvatnih
mjera – nacionalnih i međunarodnih – prevencije i zaštite od svih oblika
prijetnje terorizma, koje svojom učinkovitošću, uz neposredne koristi, tre-
baju polučiti i snažan učinak odvraćanja bilo koje terorističke prijetnje koja
bi se protiv Republike Hrvatske mogla pojaviti“7  Izradi Nacionalne strate-
gije pristupilo se iz više razloga koji se mogu podijeliti na dvije skupine:
međunarodni i nacionalni.
U međunarodne razloge mogu se ubrojiti:
4 Nacionalna Strategija za prevenciju i suzbijanje terorizma, Narodne novine br.139/08, 03.
prosinca 2008.
5 isto, točka 1.
6 isto,  točka 5.
7 isto,  točka 2.
Božo Vukasović
432
- Izraženi međunarodni interes za sveobuhvatnim političko-pravnim
pristupom RH suzbijanju terorizma, točnije postojanje zasebne strategije
(poglavito vezano za pristupanje RH Europskoj uniji – poglavlje 24.).
- Europska komisija – tim za procjenu stanja usklađenosti zakonodavstva
s pravom EU na području pravosuđa i unutarnjih poslova, sugerirao je
izradu posebnoga strateškog dokumenta za pitanje borbe protiv teror-
izma, iako strategija nije formalni politički preduvjet za pristupanje EU.
- Članovi UN-ovog Monitornog tima Vijeća sigurnosti za nadzor provedbe
protuterorističkih mjera – koji su bili u posjeti RH tijekom 2006. –
predložili su donošenje novoga strateškog okvira.
- Takva mišljenja dolazila su i od drugih međunarodnih organizacija
poput NATO-a, OESS-a i Vijeća Europe, ali i kroz bilateralne kontakte
sa stranim partnerima.
Nacionalni razlozi su:
- Pridonijeti daljnjem jačanju nacionalne sigurnosti RH na polju suzbijanja
terorizma:
- jačanjem prevencije i
- unapređenjem reakcije relevantnih tijela na moguće konkretne terorističke
napade.
- Strategija kao izvorište smjernica za djelovanje svih relevantnih aktera
na državnoj razini u svakodnevnom provođenju raznih mjera suzbijanja
terorizma.
- Strategijom se želi dodatno proilirati i politički stav Republike Hrvatske
kako suzbijanje terorizma nije isključivo u sigurnosnoj domeni policijsko-
vojno-obavještajnih mjera, već je u tom smislu potrebno uključiti i:
- rješavanje globalnih političkih problema
- smirivanje regionalnih kriznih žarišta
- pružanje gospodarske, razvojne i humanitarne pomoći
- osnaživanje kulture mirnog dijaloga i snošljivosti, te međukulturalne i
međureligijske tolerancije.
Za operacionalizaciju ove Strategije i izradu Akcijskog plana, koji će odred-
iti uloge državnih tijela u prevenciji i suzbijanju terorizma, te sadržavati
konkretne operativne postupke i procedure, Vlada Republike Hrvatske je
osnovala Savjet za prevenciju i suzbijanje terorizma.  Sastav Savjeta čine
predstavnici nadležnih državnih tijela, znanstvene i stručne javnosti, te
predstavnici građanskog društva. Savjet se zadužuje „..izraditi Akcijski plan
u roku godine dana od objave ove Strategije u Narodnim novinama“.8
Za očekivati je kako će do donošenja Akcijskog plana proći još duže vrijeme
8 isto,  točka 34. stavak e.
Božo Vukasović
433
te za sada nisu jasno definirane uloge uključenih državnih tijela u opera-
cionalizaciji Strategije.
Obveze koje proizlaze iz Strategije: Kao što je navedeno, Akcijski plan
trebao je „odrediti uloge državnih tijela u prevenciji i suzbijanju terorizma,
te sadržavati konkretne operativne postupke i procedure“,9 te je za očekivati
kako bi isti sadržavao i odredbe o konkretnim zadaćama  u implementaciji
i provedbi Strategije. Kako Akcijski plan za sada nije donesen, opće obveze
moguće je iščitati tek iz nekolicine članaka koji govore o obvezi prioritetnog
bavljenja terorizmom od strane svih državnih tijela te iz odredaba točke
34., podstavaka f Strategije, koji obavezuje: „Nadležna tijela državne up-
rave dužna su za potrebe provedbe mjera prevencije i suzbijanja terorizma
predvidjeti potrebna sredstva u svojim proračunima i nalizirati organizaci-
jske i kadrovske mogućnosti provedbe Strategije, te po potrebi predložiti
odgovarajuće prilagodbe.“10
Kazneni zakon RH
Još od početka hrvatske samostalnosti 90-ih godina, kada je zakonodavstvo
RH preuzelo dio zakona bivše države, u Kaznenom zakonu je definirano
kazneno djelo terorizma. Osvrnemo li se na tada važeći kazneni zakon RH,11
utvrdit ćemo kako se u njemu navodi da će zakonski sankcioniran biti onaj
tko “… u namjeri ugrožavanja ustavom utvrđenog državnoga i društvenoga
ustrojstva ili sigurnosti republike Hrvatske izazove eksploziju ili požar, ili
poduzme drugu opće opasnu radnju ili čin nasilja kojim je stvoren osjećaj
nesigurnosti kod građana…”12  Naglašena je, dakle, posljedica stvaranja ne-
sigurnosti i namjera počinitelja da ugrozi ustroj i sigurnost zemlje. Glede
međunarodnog terorizma, pak, zakon navodi da će se zatvorskom kaznom
kazniti onaj “… tko s ciljem da naškodi stranoj državi ili međunarodnoj
organizaciji prouzroči eksploziju ili požar ili kakvom opće opasnom rad-
njom ili sredstvom izazove opasnost za ljude ili imovinu ili izvrši otmicu
neke osobe ili počini neko drugo nasilje”.13 Osnovni oblik djela, dakle,
nužno sadrži namjeru da se naškodi stranoj državi ili međunarodnoj or-
ganizaciji.14 Zakonska su rješenja, kako vidimo, razmjerno jasna. Protekom
9 isto,  točka 34. stavak d.
10 isto,  točka 34. stavak f.
11 Ostojić, R., “Zaštita od terorizma i drugih oblika naselja”
, DEFIMI, Zagreb, 2002., str. 4.
12 Kazneni Zakon RH, Narodne novine br.32/93, članak 141.
13 isto.
Božo Vukasović
434
vremena obilježja terorizma su se mijenjala, sukladno tome bilo je potreba
izmjena i dopuna obilježja kaznenog djela terorizma uskladiti i u kaznenom
zakonu. Izmjene i dopune kaznenog zakona15 koje su provedene 2008. go-
dine, navode više kaznenih djela koja imaju obilježja terorizma. Člankom
169. definira se terorizam u smislu ovog zakona, te će se za to djelo, ovis-
no o okolnostima i posljedicama koje su nastale, počinitelj kaznit kaznom
zatvora od najmanje pet godina. Ako počinitelj prigodom počinjenja kaz-
nenog djela s namjerom usmrti jednu ili više osoba, kaznit će se kaznom
zatvora najmanje deset godina ili kaznom dugotrajnog zatvora. Ukoliko  je
kaznenim djelom prouzročena smrt jedne ili više osoba ili su prouzročena
velika razaranja, počinitelj će se kazniti kaznom zatvora najmanje deset go-
dina. Članak 169.a, definira javno poticanje na terorizam  te za to kazneno
djelo propisuje kaznu zatvora od jedne do deset godina.16 Članak 169.b,
pobliže daje obilježja kaznenog djela novačenja i obuke za terorizam, te
propisuje da „Tko s ciljem počinjenja… vrbuje drugoga da počini ili sudje-
luje u počinjenju kaznenog djela terorizma ili da se pridruži grupi ljudi ili
zločinačkoj organizaciji radi doprinosa u počinjenju tog kaznenog djela od
strane te grupe ili zločinačke organizacije, kaznit će se kaznom zatvora od
jedne do deset godina“ . Ovim izmjenama kaznenog zakona RH došlo je do
usklađenja sa standardima Europske unije (Konvencija o provedbi Spora-
zuma iz Schengena).
Najznačajnije kazneno djelo međunarodnog terorizma koje je zabilježeno
u RH, je teroristički napad na zgradu policije u Rijeci, dana 20. listopada
1995. godine, kada je od strane terorista-samoubojice arapskog porijekla,
čiji pravi identitet sa potpunom sigurnošću ni do danas nije utvrđen, akti-
viran automobil-bomba, posljedice čega su ostale razmjerno lagane samo
zahvaljujući stjecaju okolnosti. Iako je odgovornost za napad  preuzela egi-
patska teroristička organizacija “Al-gama’a al islamiya”, ova je akcija bez
sumnje zajedničko djelo različitih islamskih skupina. Ona se, naime, po svim
svojim obilježjima uklapa u uobičajeni način rada islamskih terorističkih
organizacija  s Bliskog istoka, budući da se radi o zajedničkom, timskom
radu više takvih organizacija, samoubilačkom napadu, dobroj pripremi i
pažljivo odabranom cilju. Većina objašnjenja za napad svodi se na to da se
radilo o osveti radikalnih skupina za nestanak Abu Talata, duhovnog vođe
mudžahedinskih postrojbi u Bosni i Hercegovini.
14 Kazneni Zakon RH, Narodne novine br.32/93, članak. 169.
15 Izmjene i dopune Kaznenog zakona RH, Narodne novine br.152/08
16  isto.
Božo Vukasović
435
Po pitanju suzbijanja međunarodnog terorizma jedna od značajnijih akcija
koje su poduzele  i poduzimaju sigurnosne i redarstvene službe Republike
Hrvatske, u suradnji sa službama Europskih zemalja je presijecanje više lan-
ca krijumčarenja naoružanjem s prostora Republike Hrvatske. Za istaknuti
je da u Republici Hrvatskoj od 1995. godine do danas, osim naznačenih,
nisu zabilježena kaznena djela međunarodnog terorizma.17
Jedan od važnih instrumenata u borbi protiv terorizma je i financijska kon-
trola. Presijecanjem terorističkih financijskih tokova, umanjujemo ili čak
onemogućavamo njihove aktivnosti, jer teroristi pripremajući svoje op-
eracije, moraju imati dovoljno sredstava.  Republika Hrvatska je, u cilju
provedbe rezolucije Vijeća sigurnosti 1373 (2001) kao i preporuka ili zahtje-
va Europske zajednice i Vijeća Europe, normirala ili nastoji normirati niz
zakona i propisa vezana uz financiranje terorističkih akata, kazni i postu-
paka; sprečavanju kretanja potencijalnih terorista i osoba koji bi mogle biti
s njima povezane preko državne granice; uvjete za dobivanje državljanstva,
statusna pitanja stranaca, odobravanje azila i sl. Većina njima predviđenih
rješenja vrlo je liberalna, u skladu s rješenjima drugih europskih zemalja
koje su ovu problematiku normirale ranije.
Kada spominjemo propise vezane uz financiranje terorizma svakako treba
napomenuti da se u Republici Hrvatskoj  od 1. siječnja 2009. godine prim-
jenjuje Zakon o sprječavanju pranja novca i financiranja terorizma.18
Uloga RH u antiterorističkoj koaliciji
Republika Hrvatska je aktivni član antiterorističke koalicije i od njezina
formiranja u skladu sa svojim mogućnostima nastoji doprinijeti njezinoj
učinkovitosti, posebice u okviru naše regije.  Potpisnik je niza međunarodnih
akata u borbi protiv terorizma, nezakonite trgovine drogama i organiziranog
kriminala, koji, između ostalog, utvrđuju i konkretne obveze u borbi protiv
međunarodnog terorizma. Republika Hrvatska je stranka šest konvencija
UN19 protiv terorizma te je potpisala još četiri konvencije i protokola UN.
Također je i stranka dviju konvencija i jednog protokola o međunarodnome
terorizmu koji su usvojeni pod pokroviteljstvom Vijeća Europe. Aktivno
sudjeluje u radu Multidisciplinarne skupine za međunarodnu akciju
protiv terorizma Vijeća Europe (GMT). Dana 15. siječnja 2003. godine Re-
17 Ostojić, R., “Zaštita od terorizma i drugih oblika naselja”
, DEFIMI, Zagreb, 2002., str. 4.
18  Zakon o sprječavanju pranja novca i financiranja terorizma, Narodne novine br.87/08,
19 Vidi http//www.undcp.org/terrorism conventions.html.
Božo Vukasović
436
publika Hrvatska je ratificirala Europsku konvenciju o suzbijanju terorizma
(1977).20 Sudeći po izjavama relevantnih stranih čimbenika, Hrvatska je,
posebno nakon napada na ) SAD 11. rujna 2001.g., svoje obveze ispunjavala
na odgovarajući način, a podaci pribavljeni od hrvatskih tijela, korisno su
poslužili i kao pomoć pri analizi nekih ranijih djela međunarodnog teror-
izma, ali i kao temelj za poduzimanje mjera koje bi trebale spriječiti činjenje
novih.
Kao što je vidljivo Republika Hrvatska, sukladno svojim mogućnostima,
u koordiniranim naporima sa međunarodnom zajednicom, daje svoj do-
prinos globalnoj borbi protiv terorizma – od prilagođavanja i usklađivanja
svog nacionalnog zakonodavstva, humanitarne pomoći i logističke podrške
do postrojbi koje su spremne za trenutno djelovanje na terenu (Afganistan).
Od 28. veljače 2003. godine vod Vojne policije sudjeluje u mirovnoj misiji
ISAF-u u Afganistanu.21 Trenutno se u Afganistanu nalazi 17. Kontigent s
330 pripadnika Oružanih snaga RH. Uz navedenu mirovnu misiju, Oružane
snage RH sudjeluju u još deset misija (UN-a, EU i NATO).
Moguće terorističke prijetnje RH
U ovom djelu, nužno valja navesti neke okolnosti koje bitno utječu na sig-
urnost i mogu utjecati na rizik od međunarodnog terorizma koji se postavl-
ja pred Hrvatsku. Hrvatska pripada srednjoj Europi i Mediteranu i s pravom
traži svoje mjesto u ekonomskim, političkim, gospodarskim i sigurnosnim
integracijama.  Članstvo i suradnja u svjetskim, euroatlantskim i europskim
gospodarsko-trgovinskim, političkim i vojnim organizacijama i njihovim
programima kao što su WTO, EU, NATO, WEU, OESS, PHARE, i dr. su
temeljna uporišta i ciljevi koje treba postići i kako bi se postigao optimalan
stupanj nacionalne sigurnosti. Temeljni cilj Republike Hrvatske, uz puno-
pravno članstvo u NATO savezu, je punopravno članstvo u Europskoj uniji.
Hrvatska u potpunosti dijeli i podupire vrijednosti i ciljeve na kojima se
EU i NATO utemeljeni. Postajući članicom te zajednice, Hrvatska stječe
mogućnost utjecaja na globalna kretanja i postaje dio međunarodnog susta-
va sigurnosnih jamstava. Članstvom u Sjevernoatlantskom savezu (NATO)
Hrvatska je postigla ulazak u sustav kolektivne obrane koji okuplja savezni-
20  Izvješće Republike Htvatske podnijeto Vijeću sigurnosti UN sukladno stavku 6. Rezolucije
Vijeća sigurnosti 1373 (2001) od 28. rujna 2001., Zagreb.
21 Zakon o sudjelovanju pripadnika OSRH, policije, civilne zaštite te državnih službenika i
namještenika u mirovnim operacijama i drugim aktivnostima u inozemstvu, Narodne novine
br.33/02,
Božo Vukasović
437
ke s najjačim vojnim potencijalom svijeta, superiornom obranom i vo-
jnom tehnologijom, općom strategijskom prednosti i iznimnim političkim
utjecajem. Za Hrvatsku, članstvo u EU i NATO-u pruža jedinstvenu pov-
ijesnu prigodu za očuvanje i jačanje demokracije, zaštitu neovisnosti, kao
i mogućnosti gospodarskog napretka. U Republici Hrvatskoj, kao i u sus-
jednim zemljama, zbog posljedica rata,  postoje velike količina oružja i
minsko-eksplozivnih sredstava vojnog podrijetla bez adekvatnog nadzora,
u nelegalnom posjetu građana. Analiza ukazuje na to da je velik dio najtežih
kaznenih djela u Hrvatskoj, povezanih s općim i posebno organiziranim
kriminalom, počinjen oružjem vojnog porijekla. Iako takva djela nema-
ju obilježja tzv. klasičnog terorizma, nesumnjivo izazivaju  nesigurnost u
javnosti, što je, podsjetimo, jedno od obilježja terorizma.22
Postojanje oružja i minsko-eksplozivnih sredstava izaziva pozornost
međunarodnog organiziranog kriminala, pa tako i terorističkih organi-
zacija. Raspoloživi podaci ukazuju na to da je oružje hrvatskog porijekla
završilo u rukama takvih skupina u Ujedinjenom Kraljevstvu i Španjolskoj,
a moguće i u drugim zapadnoeuropskim zemljama. Trgovina oružjem je
vrlo profitabilna.  Financijska dobit od trgovine oružjem nesumnjivo pred-
stavljaju jak motiv za pripadnike organiziranog kriminala a teroristima
oružje predstavlja sredstvo za izvršenje terorističke akcije. U slučaju presi-
jecanja krijumčarskog lanca uvećava se rizik od osvetničkih terorističkih
akcija. S time u vezi treba spomenuti mogućnost da se razgranati kanali il-
egalnih migracija koji prelaze preko teritorija Republike Hrvatske iskoriste
i za prebacivanje terorista. Ova okolnost pogotovo dobiva na težini kada se
uzme u obzir da i iskustva drugih zemalja ukazuju na mogućnost da prihodi
od ovakvih aktivnosti barem djelomično služe i financiranju terorizma.
Uzimajući u obzir navedena promišljanja, a u cilju suprotstavljanja svim
prijetnjama (nacionalnim, regionalnim i globalnim) od hrvatskog sustava
nacionalne sigurnosti se očekuje da:
• izvršiti strogu centralizaciju funkcioniranja svih segmenata;
• precizno odrediti svakom segmentu njegove zadaće (područja djelovanja,
prioritete u radu) i odgovornosti;
• suradnju između segmenata, odnosno razmjenu informacija dovesti do
savršenstva;
• osuvremeniti metodologiju i tehnologiju koja se primjenjuje u radu;
• i dalje nastaviti razvijati suradnju sa sustavima sigurnosti drugih država,
poradi uključivanja u sustav globalne sigurnosti;
• sve narečene i druge aktivnosti, što je moguće više, formalno-pravno obra-
22  Ostojić, R., “Zaštita od terorizma i drugih oblika naselja”
, DEFIMI, Zagreb, 2002., str. 4.
Božo Vukasović
438
diti kroz zakone i podzakonske propise te ih uskladiti sa međunarodnim
konvencijama i na toj osnovi povezati mehanizme kontrole.
Izazovi antiterorističke politike RH
Kao član Organizacije Ujedinjenih naroda, a od 2008. godine i kao nestalna
članica Vijeća sigurnosti, te kao takva je i predsjedavala Odborom VS za bor-
bu protiv terorizma formiranog na temelju rezolucije Vijeća sigurnosti1566
nakon terorističkog napada na Beslam, aktivni pripadnik antiterorističke
koalicije i zemlja koja je i sama iskusila problem terorizma (“domaćeg” i
međunarodnog), Hrvatska mora ispunjavati, i ispunjava, svoje obveze u
borbi protiv terorizma.
Za Republiku Hrvatsku, kao državu članicu NATO saveza koja nastoji što
prije postati punopravnom članicom i Europske unije, posebno je važno
sustavno pratiti aktivnosti Europske unije23 i NATO saveza te njihovih
članica na području borbe protiv terorizma.
U borbi protiv terorizma potrebno je poduzeti i niz specifičnih mjera radi
neutralizacije navedene opasnosti. Ove mjere obuhvaćaju uspostavljanje
djelotvornog sustava kontrole granica Republike Hrvatske, produbljivan-
je policijske i obavještajne suradnje sa susjednim državama u praćenju i
sprječavanju djelovanja terorističkih grupa, preciznu pravnu regulaciju
statusa imigranata i tražitelja azila, usklađivanje procedure izručenja oso-
ba osumnjičenih za navedenu aktivnost s procedurama drugih europskih
država (a posebno procedurama EU), povezivanje relevantnih nacionalnih
baza podataka s istovrsnim bazama podataka drugih država, a posebno
država EU.
Terorizam ne zna za granice, niti ih poštuje. Stoga ta bezobzirna prijetnja
iziskuje beskompromisni odgovor na nacionalnoj, regionalnoj i globalnoj
razini. Republika Hrvatska je spremna, gdje god je to moguće, pridružiti
se antiterorističkim aktivnostima Europske unije, uključujući tu postupno
usaglašavanje hrvatskog zakonodavstva s novim zakonskim prijedlozima
EU-a, posebice u kontekstu Okvirne odluke o suzbijanju terorizma i Okvirne
odluke o europskim uhidbenim nalozima. Republika Hrvatska je voljna
primijeniti odgovarajuće odredbe Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju
(Članak 80 koji se odnosi na suzbijanje ilegalnih aktivnosti, uključujući ter-
23 Europska unija je usvojila niz pravnih akata radi suzbijanja terorizma i organiziranog krimi-
nala. Terorizam je spomenut u Zaključcima Europskog vijeća iz Temperea 15/16. listopada 1999.
godine, te u Zaključcima Europskog vijeća iz Santa Maria de Feira 19/20. lipnja 2000. godine.
Božo Vukasović
439
orizam) potpisanog 20. listopada 2001. u Bruxellesu, te pojačati suradnju na
području Zajedničke vanjske i sigurnosne politike, pravosuđa i unutarnjih
poslova. Republika Hrvatska je pojačala suradnju sa susjednim zemljama,
kako bilateralnu tako i u okviru regionalnih organizacija i inicijativa radi
adekvatnog suprotstavljanja terorističkom zlu. Republika Hrvatska smatra
da bi se sveobuhvatna reakcija na terorizam na svim razinama trebala te-
meljiti na:24
• Povelji UN i postojećim pravnim okvirima za suzbijanje terorizma,
posebice na UN konvencijama i protokolima o suzbijanju terorizma;
• poštivanju pravnih instrumenata koji se odnose na međunarodno kaz-
neno pravo i ljudska prava;
• pojačanim međunarodnim instrumentima o kontroli oružja, posebice
vatrenog oružja i oružja za masovno uništavanje;
• središnjoj ulozi UN-a u koordiniranju akcija terorizma, posebice Vijeća
sigurnosti koji treba osigurati legitimitet i legalitet poduzetih akcija, te
ECOSOC-a i humanitarnih ispostava UN u njihovim nastojanjima da
iskorijene uvjete koji pogoduju terorizmu;
• strogoj i punoj provedbi svih relevantnih rezolucija Vijeća sigurnosti,
posebice rezolucije 1373 (2001);
• usmjeravanju napora na rješavanje sukoba koji stvaraju plodno tlo za
regrutiranje terorista;
• pojačanoj multilateralnoj, regionalnoj, sub-regionalnoj i bilateralnoj
suradnji među državama protiv terorizma, uključujući razmjenu rel-
evantnih informacija;
• suradnju i pomoć u istragama i kaznenim postupcima vezanim za ter-
orizam;
• pojednostavljivanju postupaka izručivanja odgovornih za terorizam.
24 Nacionalna Strategija za prevenciju i suzbijanje terorizma, Narodne novine br.139/08, 03.
prosinca 2008.
Božo Vukasović
440
Zaključak
Republika Hrvatska kao punopravni član OUN-a, Vijeća Europe i NATO-a,
s težnjom da postane punopravnom članicom Europske unije te kao članica
Antiterorističke koalicije mora pratiti i uskladiti svoje djelovanje u suprotstavl-
janju suvremenoj pošasti – globalnom terorizmu s aktivnostima članica asoci-
jacija kojima pripada ili teži pripadati. Iz svega navedenog i Republika Hrvatska
treba očekivati da može biti zahvaćena terorizmom, i stoga mora težiti izgrad-
nji sustava koji će biti spreman  i sposoban suprotstaviti se takvoj opasnosti.
Republika Hrvatska je u strateškim dokumentima determinirala terorizam kao
globalnu opasnost, najviši dužnosnici u više navrata su osudili terorizam, te se
RH pridružila antiterorističkoj koaliciji.  Sva državna tijela i institucije, poglavi-
to ona iz područja nacionalne sigurnosti, poduzela su i poduzimaju sve mjere
u okviru redovitih zadaća kako bi na vrijeme uočili moguće prijetnje terorizma
RH.  Potrebno je što žurnije donijeti provedbene akte koji proizlaze iz Strategije
za borbu protiv terorizma s konkretnim zadaćama, nositeljima te sredstvima
koja im stoje na raspolaganju u tome za svaku državnu instituciju kako bi se
sustavno i kompleksno pratila problematika terorizma, jer samo na takav način
se može kvalitetno i dugoročno suprotstaviti terorizmu na nacionalnoj razini,
a razmjenom podataka unutar međunarodne zajednice i na globalnoj razini.
U strateškim dokumentima koje je donio Sabor Republike Hrvatske jasno i
nedvosmisleno su navedene ovlasti i zadaće svih subjekata i elemenata sustava
nacionalne sigurnosti koji između ostalih zadaća imaju i zadaću uočiti na vri-
jeme i prepoznati opasnost koju predstavlja terorizam kako na međunarodnoj
razini tako i opasnost nacionalnim interesima i sigurnosti Republike Hrvatske.
Sukladno tomu  Republika Hrvatska, na temelju svojih mogućnosti,  aktivno
sudjeluje u antiterorističkoj koaliciji i daje svoj doprinos globalnoj borbi protiv
terorizma vodeći brigu pri tom o zaštiti svoje nacionalne sigurnosti.
Literatura
Izvješće Republike Hrvatske podnijeto Vijeću sigurnosti UN sukladno stavku 6.
Rezolucije Vijeća sigurnosti 1373 (2001) od 28. rujna 2001., Zagreb.
Ostojić, R. (2002), “Zaštita od terorizma i drugih oblika naselja”
, DEFIMI, Zagreb,
Strategija nacionalne sigurnosti RH, Narodne novine br.32/02, 28. ožujka 2002.
Zakon o sudjelovanju pripadnika OSRH, policije, civilne zaštite te državnih
službenika i namještenika u mirovnim operacijama i drugim aktivnostima u in-
ozemstvu, Narodne novine br.33/02,
Božo Vukasović
441
Zakon o sprječavanju pranja novca i financiranja terorizma, Narodne novine
br.87/08
Zaključci Europskog vijeća iz Temperea 15/16. listopada 1999. godine,
Zaljučci Europskog vijeća iz Santa Maria de Feira 19/20. lipnja 2000. godine.
Nacionalna Strategija za prevenciju i suzbijanje terorizma, Narodne novine
br.139/08, 03. prosinca 2008.
Kazneni Zakon RH, Narodne novine br.32/93,
Izmjene i dopune Kaznenog zakona RH, Narodne novine br.152/08
http//www.undcp.org/terrorism conventions.html.
Croatian contribution to global fight against terrorism
Abstract
Terrorism is a global problem affecting almost everyone, from an individu-
al to states. The international community resolutely confronts the terrorism
more or less successfully. Considering the fact that Croatia is a relatively
young country within the international communuty, which accepts the
principles of democracy and wishes to be a partner in buliding of security,
it is expected of Croatia to take an appropriate stance towards terrorism
and in accordance with that take concrete steps giving its contribution to
the global fight against terrorism both in the regional as well as on the level
of the international community. This paper aims to present how much in-
stitutions of the state in Republic of Croatia have recognised terrorism as a
threat and a real danger both at the international level as well as a threat to
the national security of Republic of Croatia. It will also show what has been
undertaken in that regard, i. e. If Croatia builds and develops a national
security system which is ready to deal with the danger posed by terrorism.
Furthermore, it elaborates on the issues of Croatian contribution to the An-
ti-terrorism Coalition and what is the Croatian standpoint towards the in-
ternational terrorism, which circumstances influence the security and can
influence the risks of international terrorism that Croatia is facing.
Keywords: Terrorism, Security, Republic of Croatia, Anti-terrorism Coalition
Božo Vukasović
442
udk 65.012.4:351.78
Damir Čemerin, dipl. ing.*
Upravljanje kritičnim infrastrukturama
Sažetak
Kritične infrastrukture  su temelj funkcioniranja zajednice. Zbog toga je
potrebno osigurati njihovo djelovanje i u izvanrednim uvjetima.  Temelj
osiguranja djelovanja je planiranje kontinuiteta poslovanja, što je neizos-
tavno dio poslovnog plana operatera kritične infrastrukture.  Kritične in-
frastrukture postaju sve složeniji sustavi, koji se protežu preko regionalnih
i državnih granica, te je i upravljanje tim sustavima sve složenije i nužno
distribuirano po teritorijalnom prostiranju mreža, djelovanju u različitim
okruženjima nacionalnih gospodarstava, ali i po razinama ustroja tvrtke
operatera, ovisno o gospodarskim interesima ili zbog  tehnoloških uvje-
tovanosti. Upravljanje kritičnim infrastrukturama zbog toga je kompleksno
po sebi i sadrži distribuciju odgovornosti i ovlasti ovisno o razini djelovan-
ja ili odlučivanja.  Ta podjela, uz okruženje uvjetuje i razlike u pristupu,
načinu i mogućnostima odlučivanja na različitim razinama.
Ključne riječi: kritična infrastruktura, upravljanje, rizici, dioba odgovor-
nosti i upravljanja, razine upravljanja
* Damir Čemerin, dipl. ing., DUZS
ZAŠTITA KRITIČNE INFRASTRUKTURE
443
Uvod
Upravljanje (menadžment) je potrebno uvijek kad dvije ili više osoba
usklađuju svoje djelovanje i izvore u cilju postizanja ciljeva koje ne bi mogli
postići samostalno.  Upravljanje se sastoji od aktivnosti procesa odlučivanja
koje poduzimaju i provode jedna ili više osoba u cilju vođenja i koordi-
nacije aktivnosti i djelovanja drugih ljudi, a u cilju postizanja rezultata koje
ne može postići jedna osoba sama.  Učinkovito upravljanje  fokusirano je na
zajedničko djelovanje, različite oblike koordinacije i načine donošenja od-
luka. Koordinacija je nužna kad aktivnosti grupe sudionika sadrže dijelove

cjelovite zadaće. Ako jedna osoba djeluje samostalno u izvršenju zadaće,
nema potrebe za koordinacijom, ali ako ta osoba delegira dio svojih zadaća
na druge, pojedinačna djelovanja se moraju koordinirati.
Krizno upravljanje je dio sustava upravljanja, koje mora poštivati iste
principe kao i upravljanje u svakodnevnim situacijama (rutinsko upravl-
janje za svakodnevne aktivnosti), ali mora uvažiti i neke specifičnosti. U
kriznom upravljanju moraju se rješavati problemi i situacije koji zahtijeva-
ju  hitan, neodložan odgovor, izvanredne mjere, dodatne napore redovitih
kapaciteta i angažiranje dodatnih kapaciteta iz vlastite organizacije ili
drugih raspoloživih kapaciteta. Krizno upravljanje se može definirati kao
učinkovita organizacija, vođenje i korištenje raspoloživih mjera i izvora.
Uloga kriznog menadžera može se podijeliti u tri dijela:  vođenje operacija,
vođenje ljudi i vođenje organizacija.
Vođenje operacija obuhvaća donošenje odluka, upravljanje informacijama,

rješavanje problema, projekte i programsko planiranje, upravljanje izvori-
ma i nadzor.
Upravljanje ljudima uključuje vođenje, organizaciju, upravljanje kadrovima
(osobljem) i procjenjivanje kadrova.
Vođenje organizacija odnosi se na planiranje, kontrolu i usmjeravanje, raz-
voj organizacije,  kontrolu kvalitete ili  izvedbe, fizičku kontrolu, upravl-
janje izvorima,  komunikacije i evaluaciju djelovanja cjelokupnog sustava i
njegovih dijelova.
Kritične infrastrukture djeluju u okruženju koje u velikoj mjeri određuje
njihovo funkcioniranje. Okruženje se može opisati sa nekoliko karakter-
istika. Prvo, to je poslovno okruženje koje najviše utječe na djelovanje
kritičnih infrastruktura. Inovacije i tehnologija osiguravaju razvoj, te na
razne načine kreiraju međuovisnosti, sa trendom sinergijskog povećavanja
učinaka. Često su svojstva međuovisnosti povezana sa vlasništvom nad
infrastrukturama, pri čemu državno i vlasništvo lokalnih zajednica češće
Damir Čemerin
444
usmjeravaju infrastrukture na osiguravanje usluga, dok privatni sektor teži
povećanju profita. Uz to javne politike su druga dimenzija okruženja. [1]
Zakonodavna i normativna rješenja, investiranje vlasti  na raznim razinama
u infrastrukture (npr. ceste) ili propisivanje uvjeta za poslovno investiranje
određuju djelovanje infrastruktura i tvore važan element „sustava sustava“.
Dio javnih politika je i javno zdravstvo, te djelovanje žurnih službi i funk-
cioniranje vlasti, koji također utječu na okruženje pojedinih infrastruktu-
ra. Već po definiciji i sami su kritične infrastrukture, te se moraju utvrditi
međuovisnosti sa drugim infrastrukturama.
Treći važan čimbenik svake infrastrukture su tehnička i sigurnosna pitanja koja
također bitno utječu na njihovo funkcioniranje [2].  Na djelovanje kritičnih
infrastruktura bitno utječe i njihova povezanost, odnosno međuovisnost. Ovis-
nost je posebna individualna veza između dvije infrastrukture, kroz koju stanje
jedne mreže utječe na drugu ili je povezano sa stanjem druge, a može biti jed-
nosmjerna ili dvosmjerna. Infrastrukture  su često povezane kao „sustavi sus-
tava“, te se međuovisnosti moraju uvijek uzimati u obzir prilikom njihova pro-
matranja. Infrastrukture su često povezane na više čvorišta kroz niz različitih
mehanizama, u čemu postoje dvosmjerne veze između bilo kojeg para infras-
truktura ( a je ovisna o b, b je ovisna o c, c je ovisna o d, a d je ovisna o npr. b).
Međuovisnost je dakle dvosmjerna veza između dvije infrastrukture, kroz koji
stanje jedne utječe na stanje druge i obratno. Teoretski je to jednostavno, ali
u praksi to dramatično utječe na složenost „sustava sustava“, što izaziva vrlo
složenu topologiju mreže mreža, sa različitim odnosima na pojedinim točkama
ukupne mreže. Kao u paukovoj mreži šokovi se mogu prenijeti na sasvim drugi
kraj mreže, koji naizgled nema nikakve veze s mjestom inicijalnog šoka.
U takvom poimanju mreža kritičnih infrastruktura, koje je zaista najbolje opi-
sati kao sustav sustava, vođenje aktivnosti je čimbenik koji presudno određuje
sposobnost djelovanja, prilagodbe na stresove koji se kroz mrežu koju čini sus-
tav sustava prenose  na najrazličitije načine, tako da se ponekad kritičnost koja
ovisi o nekom događaju otkrije tek kad su i događaj i njime izazvana šteta već
nastupili [3].
 1. Upravljanje kritičnim infrastrukturama
Upravljanje kritičnim infrastrukturama ne razlikuje se od upravljanja drugim
tvrtkama, uz neke osobitosti. Potrebno je kod deiniranja upravljanja kritičnim
infrastrukturama uvažiti speciičnosti mreža i sustava koje deiniraju kritičnost
odnosno ulogu kritičnih infrastruktura u gospodarstvu i javnosti općenito.  To
Damir Čemerin
445
su kontinuitet isporuke usluge ili robe, značaj pojedine kritične infrastruk-
ture za gospodarstvo, značaj za djelovanje žurnih službi, značaj za zajednicu
(prihvaćanje, značaj usluge i poimanje kontinuiteta te usluge). Uz to bitno je
uvažiti i speciičnosti sektora u kojem se pojedina kritična infrastruktura nalazi.
Razlike u veličini pojedinih mreža ili sustava kritičnih infrastruktura sasvim
sigurno uvjetuju i razlike u organizaciji operatera i organizaciji upravljanja tom
mrežom, odnosno tvrtkom operaterom. U većini tvrtki operatera kritičnih in-
frastruktura zbog njihove veličine i složenosti primijenjuje se vertikalna speci-
jalizacija upravljanja.  Vertikalna specijalizacija u stvari znači stvaranje lanca
upravljanja i zapovijedanja, što znači oslanjanje na donošenje rješenja na ne-
koliko razina. U većim sustavima, koji obuhvaćaju više od desetak uključenih
pojedinaca, bez obzira da li se radi o organizacijama ili skupinama okupljenim
dobrovoljno zbog nekog zajedničkog cilja ili su to ustrojeni sustavi  sa unap-
rijed deiniranom zadaćom, kao što su to tvrtke operateri kritičnih infrastruk-
tura, zapovjedni lanci uvijek su hijerarhijski, te sadrže sustav autoriteta, sa
menadžerima na
pojedinim  točkama ili karikama vertikalnog lanca. Prepoznaju se razlike
između operativne (terenske) razine,  srednje razine i  vrha upravljanja tvrtkom
ili sustavom kritične  infrastrukture.
Najnižu razinu čine terenski menadžeri (upravitelji), koji  koordiniraju radne
aktivnosti  svih uključenih u radni proces  a  koji nisu menadžeri.  Podređeni su
im  radnici, činovnici, konzultanti i vanjski suradnici, na najnižoj razini (razini
poslovne jedinice ili podjedinice). Terenski upravitelji  koordiniraju osnovno
funkcioniranje i rad sustava    sukladno postojećim planovima i uspostavljenim
procedurama. Oni su u neposrednom svakodnevnom kontaktu s  podređenima.
 Za njihovo postavljanje na ovu poziciju presudni su stručnost i  sposobnost
komuniciranja i suradnje sa ljudima,  ne samo izravno podređenima, već i sa
drugim menadžerima iste razine u tvrtki i tvrtkama poslovnim suradnicama.
Srednji menadžeri  koordiniraju aktivnosti drugih menadžera, a  podložni su
koordinaciji nadređenih. Menadžeri srednje razine su u pravilu  odgovorni za
veće poslovne jedinice kompanije, primjerice za mreže kritičnih infrastruk-
tura na županijskoj razini. Srednji menadžment je obično odgovoran za ve-
like podzadaće odnosno njihove skupine.  Srednji menadžeri nužno moraju
integrirati svoje zadaće i ciljeve sa drugim srednjim menadžerima.  Srednji
menadžeri su obično dogovorni za upravljanje grupama koje su horizontalno
specijalizirane. Primjerice, srednji menadžer  je  odgovoran za popravak mreže
na regionalnoj  (županijskoj) razini:. Pri tome se mora osloniti na pojedine
specijaliste iz svog   osoblja da osigura određene izvore ili usluge o kojima  ovisi
izvršenje projekta.  Svaki od tih članova osoblja može upravljati dijelom   pro-
Damir Čemerin
446
jekta (npr. logistikom, dodatnim potrebnim   uslugama ili radovima i sl.), pri
čemu se  njihova pozicija u organizaciji ne mijenja iako o uspješnosti izvršenja
zadaća  delegiranih    podređenima izravno ovisi i kvaliteta izvršenja ukupne

zadaće, osposobljavanja mreže, ali i uspješnost menadžera koji im je zadaće
povjerio.
Top menadžment  koordinira aktivnosti cijele organizacije. On to čini  preko
srednjeg menadžmenta. Važno je uzeti u obzir da se top menadžer ne može
u donošenju konačnih odluka i upravljanju osloniti na  nijednog drugog
menadžera, ali mora od nižih razina zahtijevati osiguranje   pouzdanih infor-
macija, jednako iznutra, iz   samog sustava, kao i iz vanjskog okruženja.
Top menadžeri za svoj rad obično su odgovorni Nadzornom odboru, koji ipak
ne sudjeluje u donošenju dnevnih odluka, već se samo mora uključiti u na-
jkompleksnije strategijsko odlučivanje.
Vertikalni sustav upravljanja može se ukupno  deinirati kao proces u ko-
jem je ipak pravo odlučivanja za djelovanje i korištenje resursa delegirano na
podređene. Menadžeri se mogu deinirati u okvirima njihovih ograničenja i
odgovornosti, te ovlasti za djelovanje i odlučivanje. Delegiranje ovlasti određuje
razlike u odnosima unutar menadžmenta na različitim razinama, ali i na istoj
razini, razdijeljenoj zbog horizontalne specijalizacije. Izvršenje zadaća zahti-
jeva izvršenje pojednih segmenata povezanih aktivnosti. Kad su podskupine
zadaća deinirane i odgovornosti za njihovo izvršenje utvrđene (dodijeljene),
sustav upravljanja postaje horizontalno specijaliziran.  Svaki menadžer je is-
tovremeno na istoj razini vertikalne hijerarhije, ali je odgovoran za izvršenje
različitog speciičnog dijela ukupne zadaće.
Upravljanje nije jednostavan proces, već se radi o najsloženijim aktivnostima
o kojima izravno ovisi uspjeh cjelokupne aktivnosti, u našem slučaju funk-
cioniranje kritične infrastructure. U djelovanju pojedinih sustava uvijek se
javljaju iodrđena ograničenja, koja možemo nazvati upravljačkim i organizaci-
jskim. Upravljačka i organizacijska ograničenja donosi sama organizacija ili su
deinirana širim okruženjem.
Menadžeri su odgovorni za glatku i potpunu implementaciju projekta, u skladu
sa dugoročnim ciljevima sustava i zajednice u kojoj djeluju.
Operateri kritičnih infrastruktura imaju također jasno određene  organizaci-
jske ciljeve, koji su uvjetovani okruženjem. To okruženje u kojem djeluju mreže
kritičnih infrastruktura je pravno, gospodarsko i političko, a uključuje i opću
javnost, koja izražava jasna očekivanja zajednice i čiji ciljevi i očekivanja se ne
moraju se poklapati sa ciljevima tvrtke. Sve to izravno utječe i na menadžere,
čime njihovo donošenje odluka postaje znatno složenije i podložno  vanjskim
utjecajima jednako kao i interesima tvrtke i unutarnjim ograničenjima i cilje-
Damir Čemerin
447
vima [4]. No na donošenje odluka uvijek utječu i osobne karakteristike sva-
kog pojedinog menadžera, koje zbog njihove kompleksnosti nećemo pobliže
razmatrati, jer su predmet razmatranja dvije zasebne znanstvene discipline,
psihologije i sociologije.
Pojednostavljeno, individualne osobine menadžera obuhvaćaju znanja, sposob-
nosti, vještine, interese, potrebe i ograničenja, pri čemu svaka od navedenih
osobina se može dalje razlagati i razmatrati.
Organizacija upravljanja kritičnim infrastrukturama po složenosti u pravilu se
deinira jednako kao što to vrijedi za druge sustave, a podjela koja se primjen-
juje navodi upravljanje na jednoj razini, koje je relativno rijetko, te upravljanje
na dvije ili uobičajeno na tri razine.
Upravljanje na jednoj  razini je vrlo rijetko, a možemo ga naći u operaterima
male mreže na lokalnoj razini kao što je to primjerice lokalni seoski vodovod
ili  zdravstvena stanica u malom mjestu. U tom sustavu sve upravljačke ovlasti
su u rukama jednog čelnika (direktora, upravitelja), koji većinu rukovodnih
funkcija izvršava neposredno, a tek iznimno može neke od funkcija delegirati
na pojedine izvršitelje, zbog činjenice da donošenje odluka u složenoj situaciji,
kao što je to kriza ili izvanredna situacija, i odlučivanje na jednom mjestu može
dodatno zakomplicirati situaciju i  otežati rješavanje problema. Prenošenjem
nekih ovlasti na niže izvršitelje dijelom se dijele odgovornost i ovlasti, ali uku-
pna odgovornost uvijek bez iznimke ostaje na čelniku. Međutim organizacijske
zadaće  i nadzor se ne prenose, a odgovornost se samo djelomično dijeli, opća
odgovornost uvijek ostaje na čelniku. Kad bi se organizacijske zadaće ili na-
dzor i kontrola prenijeli na druge voditelj gubi ovlasti, dok mu odgovornosti
slijedom zakonskih i normativnih rješenja ostaju u svim situacijama. Dakle bi
delegiranje neke od kontrolnih ili nadzornih ovlasti značilo gubitak nadzora, a
time i gubitak mogućnosti vođenja.
Upravljanje na dvije razine susrećemo u srednje velikim mrežama kritičnih in-
frastruktura, a dijeli se na upravljačku i operativnu razinu. Takvi su slučajevi up-
ravljanja lokalnim mrežama u jedinicama lokalne samouprave (vodovod, dom
zdravlja u manjem gradu). Tu je upravljanje na upravljačkoj razini dodijeljeno
jednoj osobi (direktor, upravitelj), dok na operativnoj razini postoji obično i
horizontalna podjela (tehnički direktor/rukovoditelj, direktor/rukovoditelj i-
nancijskog sektora, direktor/rukovoditelj kadrovskog i pravnog sektora), uz
mogućnost uvođenja i dodjele operativnih funkcija vođenja po teritorijalnoj
podjeli (rukovoditelj izdvojene poslovne jedinice, primjerice direktor pogona
u susjednom mjestu).
Srednje i velike mreže u pravilu imaju trostupanjski sustav vođenja i uprav-
ljanja, podijeljen na tri razine. To su operativna razina,  na  tehničkoj razini
Damir Čemerin
448
pojedinog pogona ili objekta, srednja razina na regionalnoj razini (u Republici
Hrvatskoj primjerice na županijskoj razini), te strategijska razina na  razini ci-
jelog sustava. Strategijska razina upravljanja može se također dijeliti, primjerice
da postoji strategijska razina upravljanja u velikom sustavu na razini jedne
zemlje i na korporacijskoj razini, ili čak na razini zemlje, na razini šire regije
(više zemalja)  i korporacijskoj razini, što je uobičajeno kod multinacionalnih
korporacija. Važno je znati da u toj podjeli strategijske razine upravljanja sred-
nja i operativna razina u tim sustavima ostaju nepromijenjene, odnosno vrlo su
slične onima u tvrtkama čija strategijska razina završava na nacionalnoj razini.
Uz podjelu po razinama vođenja, uobičajena je podjela  upravljanja po specijal-
nosti, pri čemu uz čelnika (menadžer ili predsjednik uprave),  postoje moguće
varijante i podjele na razine, koje uključuju članove uprave, direktore, izvršne
direktore, voditelje pojedinih sektora ili pogona. Uz njih kao zasebna razina,
koja je izvan izvršnih funkcija vođenja su članovi i predsjednici nadzornih
odbora, koji su odgovorni samo za opću koordinaciju poslovanja, izvan sva-
kodnevnih odluka, osim kad se radi o dugoročnim strategijskim odlukama.
Najčešća podjela po specijalnosti obuhvaća specijaliste za kadrovska i person-
alna pitanja, specijaliste za vođenje operacija, specijaliste za logistiku i specijal-
iste za inancijska pitanja.
U upravljanju mrežama kritičnih infrastruktura jednako kao i u drugim sus-
tavima, uvijek su u procesu odlučivanja i vođenja prisutna upravljačka i or-
ganizacijska ograničenja koja donosi sama organizacija ili su deinirana širim
okruženjem. Operateri kritičnih infrastruktura uvijek imaju svoje organi-
zacijske ciljeve, koji se djelomično razlikuju od drugih tvrtki, a uvjetovani su
okruženjem koje se dijelom razlikuje od ostatka gospodarstva. To okruženje
deinirano je speciičnim pravnim rješenjima, drugačijim gospodarskim
uvjetima (zbog velike ovisnosti gospodarskih subjekata o sustavu/mreži), ali
zbog utjecaja na gospodarstvo i povjerenje javnosti operateri moraju biti svjes-
ni i političkog okruženja i očekivanja opće javnosti, odnosno jasno proiliranih
očekivanja zajednice u kojoj djeluju. Za postizanje ciljeva operatera bitno je
da se ciljevi i očekivanja zajednice ne moraju se poklapati sa ciljevima tvrtke,
što onda izravno utječe i na menadžere, te se unutar tvrtke i u pregovorima
s vođama zajednice moraju pronaći odgovarajuća rješenja koja moraju zado-
voljiti obje zainteresirane strane, na način da  se osigura za zajednicu prih-
vatljiva isporuka roba/usluga (pravovremena, u odgovarajućem opsegu i po
prihvatljivoj cijeni), a da tvrtka operater može poslovati na način da osigura
funkcioniranje, održavanje sustava, razvoj  i određeni proit koji je sastavni dio
poslovanja, te bi trebao biti na razini očekivanja sektora u kojem tvrtka djeluje.
U protivnom postoji opasnost da tvrtka počne gubiti svoju poziciju na tržištu,
Damir Čemerin
449
te postaje ranjiva i izložena konkurenciji, što u konačnici može dovesti do gu-
bitka tvrtke. Takvo okruženje deinira i ponašanje i očekivanja menadžera  na
svim razinama.
Ograničenja koja donosi sama organizacija vezana su prije svega uz sektor u
kojem  pojedina kritična infrastruktura djeluje, te unutarnji ustroj tvrtke oper-
atera i deinirane podjele ovlasti i odgovornosti. Ako su ovlasti i odgovornosti
izbalansirane, te normativno jasno određene u sustavu, odlučivanje i vođenje
aktivnosti, a time i ukupno upravljanje teče glatko i time bitno doprinosi uku-
pnom rezultatu tvrtke. Ako se između ovlasti i odgovornosti pojavljuju raz-
like, koje omogućavaju različiti pristup odlučivanju i rješavanju problema ili
različita rješenja koja se mogu sukobiti sa drugim rješenjima na istoj ili drugim
razinama unutra sustava, nastaju konliktne situacije. Što je takva konliktna
situacija razvidnija,  potrebno je uključivanje više rukovodne razine, do samog
vrha tvrtke.  Takve situacije, posebno ako se javljaju u izvanrednim situacijama,
izravni su generator krize u tvrtki, koja se često može prevladati samo prom-
jenom kompletne rukovodne strukture.
Dobro organizirane tvrtke operateri kritičnih infrastruktura obvezatno u ok-
viru poslovnog plana razrađuju izvanredne situacije koje mogu bitno utjecati
na izvršenje osnovne zadaće, isporuku kritičnih roba ili usluga na području na
kojem djeluju. Za osiguranje isporuke moraju se razraditi i situacije i postupci
smanjenja rizika za mreže i sustave, koji u pravilu obuhvaćaju povećanje otpor-
nosti na rizike od prirodnih i antropogenih katastrofa  kojima je sustav izložen,
uključivo i mjere izičke zaštite,  ali i mjere tehničke i tehnološke sigurnosti, sig-
urnosti informacijskog dijela sustava (mreže), sve do očuvanja najosjetljivijih
dijelova sustava (tehnoloških cjelina, kadrova i ključnih čvorova sustava).
Dobra pripremljenost za izvanredne situacije omogućiti će učinkovito, plan-
sko i pravovremeno otklanjanje kvarova i šteta i izravno doprinijeti brzom
povratku redovitog funkcioniranja mreže bez obzira na probleme koji nastaju
u okolišu. U protivnom, tvrtka operater će ući u kriznu fazu, što automats-
ki stvara novo okruženje i nove uvjete djelovanja svih uključenih menadžera,
od najniže razine do vrha tvrtke. U pravilu, svaka krizna situacija je za tvrtku
koju pogađa izazov, koji na kraju, ako je uspješno prevladana, uvijek donosi i
određene promjene. Na promjene, koje uobičajeno počinju od kadrovskih, a
završavaju sa organizacijskim promjenama najviše utječu brzina svladavanja
krize ali još više ukupna slika tvrtke u javnosti. Kod operatera kritičnih infras-
truktura javnost je uvijek prisutna, te se povjerenje javnosti izravno odražava
na postupke menadžmenta na svim razinama. Dobro upravljanje mora uvažiti
utjecaj javnosti, ali mora u tome osigurati pravu mjeru, kako se zbog slike u
javnosti ne bi pojavili problemi ili povećanje troškova unutar sustava, koji opet
Damir Čemerin
450
mogu ugroziti funkcioniranje bili same mreže ili tvrtke operatera iako mreža
funkcionira. U kritičnim infrastrukturama planiranje za djelovanje u izvan-
rednim situacijama, te mjere za smanjenje rizika za mrežu/sustav moraju poći
od standardne procjene ugroženosti kritičnih infrastruktura. Mjera kritičnosti
općenito počiva na tri komponente. To su:
1. broj ljudskih gubitaka (poginuli i povrijeđeni) zbog nastalog kvara (npr.
eksplozije na dijelu naše mreže) ili naknadno poginuli jer je izostala
isporuka naše robe ili usluge.
2. ekonomski gubici koji obuhvaćaju i stradanja stanovništva koja trpi zbog
izostanka naše usluge (primjerice nema grijanje usred zime, te se ljudi
moraju evakuirati), gubitke u gospodarstvu, do šteta u okolišu.
3. gubitak povjerenja javnosti, uključivo i gubitak ugleda, dugoročne štete u
odnosima s poslovnim partnerima i na kraju gubitak pozicije na tržištu.
Sve navedene elemente procjena ugroženosti mreže operater mora cjelovito
sagledati, a krajnji rezultat mora biti prijedlog mjera i aktivnosti za smanjenje
rizika prije nastanka izvanredne situacije, te plan djelovanja za slučaj kad izvan-
redna situacija nastupi. Plan djelovanja na smanjenju rizika i plan otklanjanja
šteta i kvarova moraju obvezatno sadržavati i inancijski dio, budući se moraju
ugraditi u poslovni plan tvrtke operatera.
 Troškovi smanjenja rizika za isporuke roba/usluga redovito su dio poslovnog
troška i terete proračun operatera, a samo iznimno, kad korisnici usluga naše
kritične infrastrukture postave dodatne zahtjeve za povećanje sigurnosti
isporuke robe/usluge može se od njih zahtijevati da preuzmu povećani trošak
dodatne sigurnosti te isporuke. Primjerice, elektro kompanija osigurava
isporuku električne energije bolnici na način da dobavu vrši iz jednog pravca,

a uprava bolnice mora odlučiti hoće li tražiti povećanje pouzdanosti isporuke
dovođenjem još jednog voda električne mreže ili će pogonsku sigurnost rada
bolnice osigurati instaliranjem vlastitih generatora električne energije. Ako se
odabere izgradnja dodatnog voda električne mreže, uvijek će se tražiti rješenje
za diobu troškova između bolnice i elektro kompanije (koja vjerojatno na taj
vod može spojiti još neke korisnike, pa mora snositi i dio njegove cijene).
Kad su elementi zaštite kritične infrastrukture i planovi osiguranja djelovanja
sustava ugrađeni u poslovni plan tvrtke operatera, s njima se moraju upoznati,
na primjerenoj razini i u primjerenom opsegu svi uključeni menadžeri, ali i
svi zaposleni, koji sudjeluju u izvršenju radnih zadaća u redovitom procesu i
izvanrednoj situaciji. U takvoj situaciji  menadžeri kritičnih infrastruktura na
svim razinama odgovorni su za glatku i potpunu implementaciju projekta, u
skladu sa dugoročnim ciljevima sustava i zajednice u kojoj djeluju.
U opisivanju okruženja u kojem djeluju menadžeri u operaterima kritičnih in-
Damir Čemerin
451
frastruktura  to okruženje u pravilu možemo opisati kao:
- turbulentno okruženje,
- neprijateljsko okruženje i
- raznoliko okruženje.
Turbulentno okruženje podložno je stalnim promjenama u političkom, norma-
tivnom ili ekonomskom sektoru, ali i stalnim promjenama u zajednici u kojoj
sustav djeluje. Obilježje turbulentnog okruženja je konfuzija, često je prisutno
pomanjkanje informacija ili one nisu dostupne, te menadžeri vrlo teško mogu
odrediti prioritetne točke za djelovanje.
Neprijateljsko okruženje sadrži rizike, jer mreže ili pojedini njihovi dijelovi dje-
luju u području političke ili društvene nestabilnosti, a bez obzira na prisutna
ograničenja postoji jasno izraženo očekivanje da se osigura oporavak i nastavak
rada mreže (sustava). Primjerice, većina mreža djeluje i u urbanim i u ruralnim
dijelovima županije, sa potpuno različitim prioritetima i potrebama zajednice.
Prisutne razlike mogu uvjetovati i različiti pristup osposobljavanju mreže ili
osiguranju nastavka djelovanja sustava.
Raznoliko okruženje vrlo je često za sustave kritičnih infrastruktura. Sustav
djeluje u  gradu gdje postoje urbana zona, industrijska zona, zona javne nam-
jene. Društveni  i politički uvjeti deiniraju okruženje svih infrastruktura. Oni
pokreću tržište (s ekonomskog, tehnološkog, sigurnosnog aspekta) te djelovan-
je politike (izbori, regulativa itd.). Uz to većina sustava kritičnih infrastruk-
tura djeluje danas u tehnički vrlo soisticiranom okruženju koje deinira razvoj
pojedinog sektora. Uz sve opisano prisutna su vrlo velika očekivanja vezana
uz pouzdanost opskrbe bez obzira na probleme u okruženju. To uvjetuje vrlo
stresne situacije za menadžere u tvrtkama operaterima na svim razinama. Da-
nas je u sektorima kritičnih infrastruktura standard da su potrebni dugoročno
planiranje, korištenje kompleksnih informacijskih sustava, te visokospecijal-
izirano i visoko obučeno i uvježbano osoblje, te bez postizanja tih standarda
nema djelovanja mreža i sustava kritičnih infrastruktura.
2. Odlučivanje
U procesu vođenja i zapovijedanja (koje je u tvrtkama ustrojenima po Za-
konu o trgovačkim društvima rijetko, ali ponekad potrebno) ključan element
je donošenje odluka ili odlučivanje. Odluke moraju donositi svi uključeni ru-
kovoditelji (menadžeri) i to na svim razinama. Bitno je da se donošenje od-
luka deinira normativno, tako da svaki od menadžera točno zna svoje ovlasti
i odgovornosti. Razina odlučivanja, te ovlasti i odgovornosti u znatnoj mjeri
Damir Čemerin
452
deiniraju i koje vrste odluka donosi pojedini rukovoditelj.  Ipak, moguće je
opisati okruženje koje deinira varijable u odlučivanju. Osnovno, u uvjetima
krize ili izvanredne situacije kad treba otkloniti kvar i osigurati isporuku roba/
usluga postoje dvije ključne varijable. Prvo, rukovoditelju uvijek nedostaju po-
daci koji će osigurati pouzdanost odluke, a uz to postoji i niz varijabli koje su
izvan odlučivanja menadžera, ali utječu na kvalitetu odluke i izvedbe u njenoj
realizaciji.  Varijable izvan odlučivanja menadžera deiniraju lokalna zajednica,
prioriteti tvrtke, prioriteti korisnika, raspoloživo ljudstvo, raspoloživi i potreb-
ni materijal, energija itd.
Ukupno, odlučivanje u kritičnim infrastrukturama u osnovi se, uz uvažavanje
nabrojanih speciičnosti, ipak bitno ne razlikuje od odlučivanja u svakoj tvrt-
ki. Dakle se može po deiniciji podijeliti u odlučivanje u uvjetima sigurnosti,
odlučivanje u uvjetima rizika i odlučivanje u uvjetima nesigurnosti.
Odlučivanje u uvjetima sigurnosti u tvrtkama operaterima kritičnih infras-
truktura vrlo je rijetko. To su situacije u kojima su poznati učinci svih varijabli,
a primjer je situacija u kojoj operativni menadžer dobije upozorenje kroz sus-
tav ranog upozoravanja da će u slijedećih 48 sati padati ledena kiša koja će se
lediti u dodiru s tlom, što znači i sa cijelom niskonaponskom  mrežom njegove
kritične infrastrukture, te da iza toga nastupa period od 5 do 6 vrlo hladnih
dana. Menadžer priprema djelovanje, snage i materijal za hitni popravak mreže,
iako još ne zna točno na kojim točkama će trebati intervenirati, niti da li će
se pojaviti neke posebne potrebe ili zahtjevi iz pogođene zajednice, ali zna da
treba očekivati popravke prekida zračnih vodova.
Odlučivanje u uvjetima rizika je situacija u kojoj menadžer mora stalno procjen-
jivati vjerojatnosti pojave varijabli, a često je prisutna u odlučivanju menadžera
kritičnih infrastruktura, posebno na srednjoj i višoj razini. U takvoj situaciji
odlučivanje se temelji na iskustvu,  nepotpunim ali pouzdanim informacija-
ma,  te pravovremenom i točnom izvješćivanju. Procjene i odluke donesene
u uvjetima rizika i same sadrže rizike, te se nužno mora procjenjivati utjecaj
pojedinih varijabli na donesene odluke. U pravilu se odluke svode na dva tipa.
najbolje odluke za  smanjenje rezultata (npr. smanjenje štete) ili najbolje odluke
za povećanje rezultata (npr. brzina popravka).
Odlučivanje u uvjetima nesigurnosti je najrizičnija situacija, a također je redovi-
ta u odlučivanju u tvrtkama operaterima kritičnih infrastruktura, što poseb-
no potenciraju međuovisnosti, naročito prikrivene neizravne međuovisnosti.
Uvjeti nesigurnosti nastupaju  kad je menadžer suočen sa nužnosti donošenja
odluka bez povijesne podloge o varijablama i nepoznanicama i vjerojatnosti
njihova pojavljivanja. U takvoj situaciji odabir menadžera će biti:
– da maksimalizira moguće rezultate (npr. brzinu isporuke dijelova nužnih za
Damir Čemerin
453
   popravak na uštrb trajnosti ili kvalitete)
– da minimalizira rezultate (da  osigura brzinu popravka na teret kvalitete),
– da maksimalizira rezultate koji su najmanje mogući u danim uvjetima
(da osigura popravak u uvjetima kad nema dodatnih dijelova, te treba
koristiti postojeće resurse koji već postoje unutar mreže),
– da minimalizira najvjerojatnije rezultate ( da spriječi širenje negativnih
učinaka na druge mreže), ili
– da izbjegne ili odgodi odluku, što je za operativnu razinu odlučivanja u
   kritičnim infrastrukturama gotovo nevjerojatno, a za strategijsku razinu
uvijek ima u konačnici negativne učinke.
U procesu donošenja odluka menadžment kritičnih infrastruktura donosi
rutinske (programirane) i nerutinske (neprogramirane), te tehničke odluke.
Rutinske (programirane) odluke najčešće donosi operativni menadžment,
a događaju se kod situacija koje se često ponavljaju. Rutinsko odlučivanje
uobičajeno se temelji na politici tvrtke, vodičima (priručnicima) ili stand-
ardima (uobičajenim ili pisanim).  Općim i internim propisima uspostavlja se
procedura  (rutina) za donošenje programiranih odluka. To su ponovljive od-
luke, a primjer su  događaji koji se očekuju i pretpostavljaju pravovremeno, kao
što su popravci manjih uobičajenih kvarova, standardna opskrba dijelovima i
potrošnim materijalima, kadrovska pitanja kao što su godišnji odmori, rad u
dane praznika i sl.
Nerutinske (neprogramirane) odluke mogu donositi i operativni menadžeri, a
redovite su kod srednjih i top menadžera. Nerutinske odluke donose se kad se
javljaju širi problemi, novi ili neočekivani,  koji zahtijevaju donošenje odluka
koje nisu predviđene planovima organizacije. Za menadžere je najgore što u
tom slučaju ne postoje ni standardi ili procedure za rješavanje problema.
Tehnička priroda kritičnih infrastruktura, njihova visoka ovisnost o informaci-
jskim sustavima i suvremenoj tehnologiji koja se unutar sektora vrlo brzo mi-
jenja, što često zbog konkurentskih razloga potiču najsnažnije tvrtke u sek-
toru, uvjetuju da se znatan broj operativnih, a i dio strategijskih odluka vode
tehnologijom i tehnikom. U mnogim slučajevima odabir  smjera odlučivanja
je vođen tehničkim faktorima izvan kontrole menadžera. Primjer: u poplav-
ljenom području stradali se smještaju u privremene objekte (npr. škole) koje
često zahtijevaju opskrbu iznad mogućnosti instalacija samog objekta (zbog
povećanih potreba velikog broja prihvaćenih osoba i sl.). U tom slučaju odluka
mora biti da se osigura onoliko energije koliko objekt može prihvatiti, a da se
kapacitet prihvata osoba prilagodi toj činjenici.
Jedan od bitnih dijelova procesa donošenja odluka je i upravljanje informaci-
jama, što najbolje opisuje fraza da je upravljanje informacijama  „shema u kojoj
Damir Čemerin
454
se informacije osiguravaju u pravoj mjeri pravim osobama u pravo vrijeme“.
Kod operatera kritičnih infrastruktura u upravljanju informacijama posebnost
je potreba da se pravovremeno od drugih operatera ili stručne javnosti i zna-
nosti dobiju informacije o prikrivenim ovisnostima, budući bi se one izičke
međuovisnosti  trebale ugraditi u vlastite procjene pravovremeno. Uz to, uz
distribuirani sustav upravljanja važno je da se unaprijed što preciznije deinira
koje informacije su potrebne menadžerima na pojedinoj razini, zaposlenicima,

stručnoj javnosti, i što je kod kritičnih infrastruktura posebno važno koris-
nicima i  općoj javnosti.
U upravljanju informacijama razlikujemo planske, kontrolne i operativne in-
formacije, što je bitno zbog njihove pravilne distribucije do pojedinih razina
menadžmenta, odnosno drugih korisnika (zaposlenici, stručna i opća javnost).
Planske informacije su povezane sa formuliranjem ciljeva, te određivanjem
broja i vrsta izvora potrebnih za postizanje ciljeva i načina kako ih postići.
Često dolaze iz vanjskih izvora (podaci o stanju na terenu, zalihama, potre-
bama, očekivanjima), te vode do neprogramiranih odluka na svim razinama
organizacije.
Kontrolne informacije pomažu menadžerima donošenje odluka sukladnih
s organizacijskim ciljevima, a koriste se  za odluke  o praćenju učinkovitosti
(korištenja izvora, procesu itd.). One omogućavaju usporedbu postavljenih
ciljeva sa procesom u tijeku. Te informacije uglavnom dolaze  iz samog sustava,
a vode do programiranih i neprogramiranih odluka.
Operativne informacije odnose se na svakodnevne aktivnosti organizacije.
Uobičajeno  su to podaci o tri kategorije, osoblju, imovini i  trenutnim ak-
tivnostima sustava. Operativne informacije uključuju rutinske i nužne tipove
informacija, kao što su inancijski obračuni, nadzor nad inventarom, ra-
sporedi rada pojedinih skupina ili odjela. Te informacije najčešće pristižu od
podređenih,  a primarni korisnici ovih informacija su operativni menadžeri.
Nakon što su donesene odluke i pokrenut proces, bilo da se radi o redovitom
funkcioniranju sustava ili  popravku i otklanjanju kvarova, zadaća je  menadžera
da provodi kontrolu, koja mu mora omogućiti praćenje procesa, nadzor nad
provedbom i ostvarivanjem odluka i praćenje postizanja ciljeva.
Preliminarne kontrole, se provode kroz planiranje i deiniranje resursa koji
će se koristiti u operaciji, te njihovo povremeno praćenje. U tijeku provedbe
odluka provodi se i nadzor  koji prati procese u tijeku da osigura dostizanje
ciljeva. U principu se nadzor provodi usmjeravanjem i praćenjem aktivnosti
nižih menadžera, a kod operativnih menadžera  izravnim nadzorom nepo-
srednih izvršitelja. Treća metoda praćenja je  ocjenjivanje ili povratna kontrola
koja je  fokusirana na krajnje rezultate.  Postupci ispravljanja  usmjereni su na
Damir Čemerin
455
poboljšanje dostupnosti i korištenje izvora, ili modiiciranje budućih operacija.
Postupci i metode  koje menadžeri u operaterima kritičnih infrastruktura
primjenjuju u kontroli također su klasiicirani u nekoliko standardnih skupina,
koje se sukladno teoriji upravljanja primjenjuju u svim organizacijama. Jedino
se ovisno o razini i uspostavljenoj unutarnjoj strukturi upravljanja deinira koji
korak u kontroli provodi koja razina upravljanja.
Elementi za kontrolu ostvarivanja postavljenih ciljeva i zadaća tvrtke operatera
podijeljeni su u niz skupina, od koji su najvažnije:
1. Politika tvrtke. Politika je pokazatelj budućih  aktivnosti, te je važno
sredstvo za provedbu preliminarne kontrole.
2. Opis poslova. Opis poslova je dio  kontrolne funkcije jer unaprijed
određuje aktivnosti, odgovornosti i ovlasti zaposlenika.
3. Kontrola kvalitete materijala. Materijalima koji se koriste u procesu
moraju odgovarati propisanim standardima kvalitete.
4. Proračuni. Proračun je osnovna mjera i sredstvo za praćenje troškova i
izvora  za funkcioniranje tvrtke, pa i u izvanrednoj situaciji.
5. Revizija je alat koji omogućava menadžerima ocjene programa. Revizija
upravljanja je studija načina provedbe projekta, a prvenstveno se usmjerava
na učinkovitost i elemente upravljanja. Financijska revizija usmjerena je
na inancijske i iskalne aspekte projekta.
6. Standardna analiza troškova omogućava usporedbu između planiranih i
stvarnih troškova, a menadžer mora utvrditi zbog čega postoje razlike, te
odlučiti koje korektivne mjere je potrebno poduzeti kako bi se troškovi
uskladili sa planiranim.
7. Ocjena rada zaposlenika omogućuje praćenje izvršenja zadaća od strane
pojedinaca i radnih skupina, te korekcije koje se ostvaruju pozitivnim i
negativnim poticajima zaposlenika. Poticaji nisu uvijek inancijski, mogu
biti i razni oblici pohvala i priznanja koji se javno publiciraju unutra
tvrtke na primjeren način.
8. Kad se projekt (npr. otklanjanja kvara na mreži) pokrene, najvažnija
ocjena projekta je procjena učinka koja ima za svrhu utvrditi da li se
projekt uklapa u šire ili speciične aktivnosti planiranog, te šireg sustava
ili sredine u kojoj mreža djeluje. Procjene učinka u pravilu se provode
već u fazi planiranja, a korigiraju tijekom  izvedbe.
I na kraju, ako želimo da menadžment operatera kritičnih infrastruktura
izvršava svoje zadaće u donošenju odluka i vođenju mreže ili sustava, a u cilju
osiguranja isporuke roba/usluga u svim pa i izvanrednim uvjetima, potrebno je
da se ustroj tvrtke operatera uskladi sa nekoliko osnovnih postulata:
Damir Čemerin
456
1. Treba osigurati sposobnost tvrtke za provedbu izviđanja šteta, procjene
potreba i izvješćivanja (ili oslanjanje na pouzdane izvore);
2. U tvrtki mora unaprijed biti deinirano mjesto za prihvat, prikaz, bilježenje
i procjenu informacija;
3. Mora biti unaprijed uspostavljen sustavni proces  odlučivanja  koji će
koristiti dobivene informacije.
4. Mora postojati mehanizam koji će prikupljati povratne informacije o
pouzdanosti, kvaliteti i uporabivosti donesenih odluka.
5. Mora se osigurati kontrola, koordinacija i nadzor, pri čemu su nužni
preduvjeti kontrole da postoje standardi, informacije koje ukazuju na
devijacije između plana i situacije na terenu moraju biti dostupne, te
mora postojati ovlast i mogućnost  za korekciju  problema.
Ako operateri kritičnih infrastruktura dakle slijede zakonitosti koje znanost
deinirala u području upravljanja, te se uz to uvaže i posebnosti kritičnih in-
frastruktura u cjelini i posebnosti pojedinog sektora, postoji velika vjerojatnost
da će se osigurati ostvarenje osnovnog cilja, a to je funkcioniranje kritične in-
frastrukture i osiguranje isporuke roba ili usluga  u svim uvjetima.
Literatura
Risk Management and Critical Infrastructure Protection: Assessing, Integrat-
ing, and Managinghreats, Vulnerabilities and Consequences, Report to Con-
gress, John Motef Specialist in Science and Technology Policy Resources, Con-
gress Research Service,  Science, and Industry Division,  Order Code RL32561
Critical Infrastructure Protection in Homeland Security, Ted G. Lewis,  izdavač
John Wiley & Sons, ISBN-13:  978-0-471-78628-3
Infrastucture Protection, izdavač Springer a.g., grupa autora, urednici Eric
Goetz, Sujeet Shenoi,  Library of Congress Control Number 2007938897, ISBN
978-0-387-75461-1
Critical Infrastructure Protection II, izdavač Springer, grupa autora, urednici
Mauricio Papa, Sujeet Shenoi, Library of Congress Control Number 2008936479,
ISBN: 978-0-387-88522-3
Damir Čemerin
457
Critical infrastructure management
Abstract
Critical infrastructure is the basis of the functioning of a community. Because
of this, it is necessary to ensure  its proper functioning in emergency situations.
he basis for ensuring its function is the planning of activity continuation,
which is an inevitable part of activity plan of an critical infrastructure operator.
Critical infrastructures are increasingly becoming even more complex systems,
spreading over regional and state borders, making therefore the management
of those systems also more complex and necessarily distributed over territorial
network spread, operating in diferent national economy environment, but also
over levels of organization of the operating company, depending on the busi-
ness interests or due to technological conditions. Critical infrastructure man-
agement is therefore in itself complex and contains distribution of responsibil-
ity and power depending on the level of operating or decision-making. his
distribution, beside environment also conditions diferences in approach, man-
ner and possibilities of decision making on diferent levels.
Keywords: critical infrastructure, management, risks, share of responsi-
bility and management, management levels
Damir Čemerin
458
udk 656(497.5):323.28
 351.78(497.5):323.28
Mr. sc. Marko Amidžić, Ivica Oršolić, dipl. ing.*
Nepredviđeni događaji u prometnom
sustavu kao segmentu
kritične infrastrukture
Sažetak
Prometni sustav je podložan stohastičkim utjecajima, vrlo je ranjiv kako
od nepredviđenih događaja kao što su prometne nesreće tako i od mogućih
drugih događaja (nisu isključena moguća teroristička djelovanja). Ako se
prometni sustav u velikim gradovima promatra kao dio prometne infras-
trukture koju čine svi stabilni objekti na kojima se obavlja kretanje trans-
portnih jedinica  s aspekta sigurnosti se svakako treba istaknuti transport
opasnih tvari tijekom kojeg bi u slučaju nepredviđenih događaja bilo da
se radi o prometnim nesrećama ili drugim incidentnim situacijama za
posljedicu imalo dalekosežne posljedice. Takvi nepredviđeni događaji u
velikim gradovima bi u odnosu na druge prometnice za posljedicu na
prometni sustavi njegovu infrastrukturu imali veći broj smrtno stradalih,
veću materijalnu štetu i dalekosežne posljedice za okoliš.
Sigurnost prometnog sustava u velikim gradovima tijekom transporta
opasnih tvari kao i prometni sustav  općenito uključuje zahtjeve preven-
tivnog djelovanja prema  prometnim nesrećama takvog karaktera kao i
drugim nepredviđenim događajima. Rano prepoznavanje takvih proble-
ma, zatim proaktivno djelovanje, edukacije kroz sve vidove obrazovanja,
te iniciranje znanstvene misli u tom smjeru znatno bi doprinijelo zaštiti
prometne infrastrukture, a potrebe za takva djelovanja u budućem raz-
doblju trebalo predvidjeti donošenjem projekata kroz naredno razdoblje.
Ključne riječi: prometna infrastruktura, transport opasnih tvari,
iniciranje znanstvene misli, preventivno djelovanje i edukacija
* Mr. sc. Marko Amidžić, MUP, PU Zagreb, Ivica Oršolić, dipl. ing. Ericsson Nikola Tesla d.d.
459
Uvod
Sve svoje radne, profesionalne i istraživačke napore čovjek je tijekom
svog postojanja usmjerio prema osiguranju svoje egzistencije, a tu se prije
svega misli na hranu, vodu, stan, energiju, komunikaciju i dr.. Zbog sve
većih problema s kojima se susreće čovjek u ovom trenutku u kojem se
teži kako u što kraćem vremenskom periodu i što jeftinije prevesti robu
od proizvođača ili skladišta do krajnjeg korisnika, a to se najviše reflek-
tira  u velikim gradovima gdje su potrebe za robom veće radi većeg broja
stanovnika tj.  potrošača zbog čega je vrlo važno istražiti kako intenzitet
prometnog toka kao dijela prometne infrastrukture utječe na sigurnost
prije svega kod transporta opasnih tvari. Posljednje vrijeme karakterizira
logistika u promet , koja u općem smislu podrazumijeva sve aktivnosti
vezane za premještaj sirovina, poluproizvoda i gotovih proizvoda između
proizvodnje i potrošnje. Iako se prometni sustav vrlo brzo razvija, mijenja
i modernizira nedvojbeno je da su i logistički principi podložni određenim
promjenama. Na sigurnost globalnog prometnog sustava zasigurno veliki
utjecaj ima osim transporta putnika i transport kako klasičnih roba tako
i drugih vrsta roba prvenstveno opasnih tvari zbog čega logistika ima
značajnu ulogu ako se uzme u obzir da se promet u najvećoj mjeri  temelji
na stohastičkim zakonitostima i procesima koji se događaju u određenom
okruženju.
Može se reći da danas postoji mali broj pisanih radova  sa ovom tema-
tikom , gdje su obrađeni događaji koji su po svojoj naravi   ( znanstvenoj i
stručnoj ) iznimno složeni i slojeviti pa stoga traže zadiranje u sva postojeća
područja kako društvenih znanosti tako i u logistički transportni sustav.
Rad je koncipiran kako bi poslužio svima onima koji  svakodnevno vrše
prijevoza opasnih tvari, zatim kolegama i djelatnicima institucija koje
postupaju u nepredviđenim situacijama tijekom transporta opasnih tvari,
te za iniciranje znanstvene misli kao i za potrebe obrazovanja.  Također
je pisanje rada inicirano čestim incidentnim situacijama koje se događaju
u svijetu, a koje gotovo svakodnevno izvještavaju sredstva priopćavanja-
mediji ne samo radi prometnih nesreća i drugih nesretnih događaja nego
i teroristički akata u kojima se transportna sredstva upotrebljavaju kao
“modus operandi”.
Nepredviđene situacije tijekom transporta opasnih tvari mogu nastati kao
posljedica nesretnog slučaja ili kaznenog djela (odnosi se i na teroristički
akt). Bilo da se radi o nesretnom slučaju ili kaznenom djelu izravne i
neizravne štete mogu biti velike pogotovo ako je došlo do ljudskih žrtava
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
460
ili je prouzročena veće materijalna šteta i ekološka katastrofa. Bitno ja
napomenuti da se u svijetu u novije vrijeme bilježi sve veći broj zloupo-
raba transportnih sretstava od strane raznih terorističkih organizacija za
bombaške napade i izazivanje inih  eksplozija, što je u principu “modus
operandi” suvremenog terorizma.
 U ovom radu neće biti obrađeno “zlatno pitanje kriminalistike” KAKO
je došlo do nastanka nepredviđenog događaja odnosno kako se provodi
kriminalističko istraživanje ali će se spomenuti  svi subjekti koji učestvuju
ili su dužni  sudjelovati u aktivnostima tijekom i poslije nastanaka
nepredviđenog događaja s naznakama najvažnijih aktera koji su njihovi
postupci i njihove uloge.
1. Svrha i cilj rada
Svrha je analizirati i dobiti relevantne podatke, te potom definirati nega-
tivne i pozitivne elemente koji mogu dovesti do eventualnih događaja  tije-
kom transporta opasnih tvari koji bi za posljedicu imali stradale sudionike
u prometu, veću materijalnu štetu i ekološku katastrofu koja dugoročno
može imati nepredvidive posljedice. Cilj ovoga rada je da istakne moguće
događaje tijekom transporta opasnih tvari prije svega  u velikim gradovi-
ma i njihovim posljedicama. Nadalje se želi  pokazati razlika od ranijeg
konvencionalnog pristupa u prometnom sustavu kao dijelu prometne in-
frastrukture koji ima ograničenu informacijsku transparentnost u novi
logistički transportni sustav s analizama  i predviđanjima pouzdanosti
istoga . Istraživanje takvih događaja u bliskoj budućnosti nezamislivo je
bez angažiranja timova znanstvenika, stručnjaka i forenzičara iz relevant-
nih područja zatim da se kroz sve vidove obrazovanja ukaže na opasnost
ovakvih događaja, te da se budući kadrovi priprema za djelovanja u takvim
situacijama Također je cilj da se prikaže postupak od dojave za eventualni
događaj  tijekom transporta opasnih tvari, te uključivanje svih potrebnih
institucija za operativno djelovanje u takvim situacijama s težnjom da se u
što kraćem roku sankcioniraju takve pojave, a posljedice budu što manje.
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
461
1 Prof..dr. sc. Čedomir Ivaković Logistika u prometu autorizirana predavanja (2002)
Slika 11  Slika logističkih principa
2. Logistika transporta opasnih tvari
Za razliku od procesa proizvodnje, glavna odlika procesa transporta je u tome
što se on ne odvija u ograničenom prostoru i što nije vezan za neko određenu
lokaciju, zbog čega je podložan mnogim utjecajima. To je ujedno i najvažnija
značajka transportnog procesa koji nije svojstven niti jednom drugom proiz-
vodnom procesu. Prvenstveno treba spomenuti da je definicija LOGISTIKE
koju je prihvatilo Vijeće Europe “upravljanje tokovima robe i sirovina, pro-
cesima izrade završnih proizvoda i pridruženim informacijama od točke
izvora do točke krajnje uporabe u skladu s potrebama kupaca”. Središnja
uloga logistike proizlazi iz njezine multidisciplinarnosti podrazumijevajući
uvažavanje tehničkog, tehnološkog, organizacijskog, ekonomskog, ekološkog
i pravnog aspekta. Čimbenici razvoja logistike su: globalizacija, pojava novih
tržišta, širenje postojećih, utjecaj na ekonomska mjerila uspješnosti, demo-
grafske sile, povećanje broja stanovnika, vrednovanje radne snage, potreba
za radnom snagom i informacija i kompjuterizacija, te brzi razvoj senzor-
skih, informacijskih, telekomunikacijskih tehnologija koji ima veliki utjecaj
na sve aspekte modernog načina života. Stjecanje znanja o logističkom kon-
ceptu treba biti usmjerena na prihvaćanje i mogućnost primjene logističkih
principa. Na slici br. 1 prikazano je sedam primarnih logističkih principa,
osim njih postoje još i principi: promjenjivosti, primjenjivosti, razumljivosti
i dr. Imajući u vidu  ukupnost aktivnosti na globalnoj razini u primarne
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
462
logističke principe bi svakako trebalo pridružiti i sigurnost koja u novije
vrijeme dobiva sve više na značaju.
3. Postupak kod nepredviđenih događaja i
upravljanje incidentnim situacijama
3.1 Preliminarna istraživanja provedena sa svrhom
utvrđivanja uzročnika
U svrhu pisanja ovoga rada tijekom siječnja 2011. godine u Policijskoj aka-
demiji provedeno je preliminarno istraživanje ( kojom prilikom je pro-
vedena anketa među polaznicima tečaja s dužim radnom iskustvom na
policijskim poslovima) s ciljem utvrđivanja utjecaja ljudskog čimbenika

kao uzročnika eventualnih nepredviđenih događaja i mogućih drugih
čimbenika u prometnom sustavu koji negativno djeluju na prometnu in-
frastrukturu, te nepredviđenim događajima tijekom transporta opasnih
tvari. Također se htjelo doći do podatka o mišljenju anketiranih osoba o
trenutnoj educiranosti svih subjekata koji učestvuju u procesu transporta
opasnih tvari vezano za postupke i moguće posljedice u slučaju akcidena-
ta. Rezultati provedenog preliminarnog istraživanja i provedene analize
pokazuju da 57% ispitanika smatra da je uzročnik takvih događaja ljudska
pogreška ili posljedica ljudske needuciranosti dok su drugi uzročnici kao
tehničko stanje vozila, prirodne pojave i dr. čimbenici zastupljeni 43% što
je prikazano  grafikonom br. 1.
Slika 2  Preliminarno istraživanje uzročnik nepredviđenih događaja
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
463
2 Pravilnik o načinu prijevoza opasnih tvari u cestovnom prometu (NN 54/95)
3.2  Postupci u slučaju nepredviđenih događaja
Postupanje u slučaju nezgode: u slučaju prometne nezgode ili nezgode
druge vrste vozač i suvozač, odnosno pratitelj dužni su zaustavljeno mo-
torno vozilo obilježiti na način predviđen u čl. 79. stavku 4. i 5.Zakona i
do dolaska policije poduzeti ove mjere:
 1. isključiti motor,
 2. pristupiti gašenju požara,
 3. iznijeti iz vozila dokumente za prijevoz opasne tvari,
 4. spriječiti prosipanje ili razlijevanje opasne tvari,
 5. spriječiti pristup drugim osobama, upozoravati ih na opasnost koja
     prijeti od opasne tvari,
 6. obilježiti prostor gdje je prosuta odnosno izlivena opasna tvar(ograditi
       i zabraniti pristup osobama) i
 7. obavijestiti najbližu policijsku postaju o nezgodi s točnim podacima
       o vrsti opasne tvari koju prevoze i mjere koje bi trebalo poduzeti radi
        sprečavanja širenja opasne tvari u okoliš.2
Shema 1  Postupak postupanja u slučajevima nepredviđenih događaja.
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
464
Shema broj 1 pokazuje standardni postupak o načinu postupanja u
slučajevima eventualnih nepredviđenih događaja kao i tijekom inci-
dentnih situacija kada se vrši transport opasnih tvari. Iz sheme br. 1 se
da zaključiti da je neophodno uspostaviti komunikaciju između MUP,
Državne uprave za zaštitu i spašavanje i Vatrogasaca tj. vatrogasnih
postrojbi koji su u određenoj interakciji, a tijekom izvještavanja bez
obzira tko je od sudionika gore navedenih zaprimio dojavu ili došao
do saznanja na drugi način o nepredviđenom događaju neophodno je
usuglasiti međusobne obveze kao i zadaće tijekom postupanja radi što
kvalitetnijih provođenja istih.
Autor smatra da tijekom postupka kod nepredviđenog događaja
kada se radi o transporta opasnih tvari u prometu  kao i kod drugih
nepredviđenih događaja  u prometnoj infrastrukturi trebaju učestvovati
subjekti prikazani na shemi br.1.
Shema 2  Subjekti i druge institucije čije postupanje je  neophodno.
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
465
Shema br.2 pokazuje sve subjekte i  institucije koje je neophodno
uključiti zbog što hitnijeg saniranja i sprečavanja negativnih pojava u
slučaju eventualnih događanja, zatim postupka radi utvrđivanja okol-
nosti pod kojim se isti dogodio. S obzirom na moguće posljedice tu
prvenstveno treba poduzeti sve mjere i radnje u cilju zaštite ljudskih
života, zatim na smanjenju materijalne štete, a potom na što bržoj san-
aciji i sprečavanju negativnih pojava koje bi mogle utjecati na okoliš
ili ekološku katastrofu većih razmjera. Tu prvenstveno značajnu ul-
ogu ima kvaliteto zaprimanje dojave o događaju bilo da je zaprim-
ljena od strane Policije ili Državne uprave za zaštitu i spašavanje radi
daljnjeg izvještavanja službi koje trebaju izaći na mjesto događaja radi
postupanja u ovakvim situacijama kao što su: HMP i Vatrogasaca čiji
postupci su u ovakvim slučajevima prioritet. Nakon što se poduzmu
odgovarajuće mjere i radnje s ciljem zaštite ljudskih života i materi-
jalnih dobara, te širenje drugih negativnih utjecaja kao posljedice
događaja pristupa se vršenju očevida radi utvrđivanja uzroka nastanka
inkriminiranog događaja. Na mjesto događaja tijekom vršenja očevida
osim službenika Policije koji osiguravaju mjesto događaja neophodan
je izlazak Istražnog suca, vještaka, vlasnika prijevoznog sredstva koje je
učestvovalo u događaju i drugih službi za koje se ukaže potreba za nji-
hovim postupanjem (npr. ako se radi o događaju s većim posljedicama
pružanje psihološke pomoći i dr.).
Pod nepredviđenim događajima  razumijevaju se ne samo prometne
nesreće već i svaki drugi zastoj ili poremećaj koji nastaje u prometu
između ostalog i eventualna teroristička djelovanja. Rješavanje aktu-
alnih problema sigurnosti i zaštite u prometu u uvjetima eventualnog
terorističkog djelovanja zahtijeva da se klasični inženjerski dizajn pri-
jevoznih sredstava i prometnica prilagodi novim uvjetima. Dizajn sus-
tava u pravilu je bio fokusiran na slučajne uzročnike nezgoda i nesreća
tako da namjerni napadi i ugroze nisu uzimani kao kriterij dizajniranja.
Ako se vozilo, zrakoplov ili kontejner koriste kao “bojevna sredstva”,
to postavlja nove zahtjeve prema sustavu sigurnosti i zaštite. Zaštita
kritične prometne infrastrukture zahtjeva ovladavanje kompleksnim
problemima koji se ne mogu rješavati postojećim pristupima i me-
todama. Posebno je naglašeno pitanje upravljanje  kompleksnošću i
djelovanje u stvarnom vremenu s ograničenim informacijama. Priku-
pljanje i obrada informacija ključni jedio ITS-a (inteligentnog infor-
macijskog sustava) tako da je moguće informacijske zahtjeve prilagoditi
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
466
3 Bošnjak I. (2006) Inteligentni transportni sustavi, Fakultet prometnih znanosti
Sveučilište u Zagrebu,
tako da uvažavaju kriterije zaštite od terorističkog djelovanja. Osnovni
informacijski lanac ITS-a dat je na sljedećoj shemi br. 3.3
Shema 3  Informacijski lanac ITS-a
4. Suradnja s medijima u kriznim situacijama
Nakon dojave o eventualnom događaju tijekom transporta opasnih tvari
u kojemu je došlo do opasnosti po ljudske živote, te postoji opasnost za
većom materijalnom štetom i ekološkom katastrofom javlja se potreba
za adekvatnim izvještavanjem javnosti, zbog čega je obveza prije svega
MUP i Državne uprave za zaštitu i spašavanje. Sukladno čl. 2. Zakona
o medijima NN(59/04 ) mediji su Novine i drugi tisak, radijski i tel-
evizijski program novinskih agencija, elektroničke publikacije, teletekst
i ostali oblici dnevnog ili periodičnog objavljivanja urednički obliko-
vanih programskih sadržaja prijenosom zapisa, glasa, zvuka ili slike.
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
467
KRIZA= opasnost + prilika
Kriza je neplanirana i neželjena okolnost koja ugrožava, organizacijsku
sposobnost preživljavanja, onemogućuje postizanje ciljeva ili ugrožava
sam opstanak organizacije. Krizi je svojstvena i nesigurnost, jer može
završiti na svakakve načine i jer postoji vremenski pritisak, što znači
da menadžeri u kriznim situacijama moraju posebno brzo odlučivati.
Nerijetko kriza ugrožava i sigurnost i živote ljudi, sudionika u kriznom
događaju.4
Kako se u ovom radu govori o nepredvidivom događaju u transportu
opasnih tvari čije se posljedice u prvim trenutcima ne mogu definirati
kao i trajanje, te eventualno negativni utjecaj na društvenu zajednicu
od sredstava javnog priopćenja-medija se može očekivati proaktivno
djelovanje  davanjem prvih informacija čime bi se spriječilo špekuliranje
i uznemiravanje javnosti.
Zaključak
Na temelju pretpostavki o mogućim nepredviđenim  događanjima u
prometnom sustavu kao i preliminarnim istraživanjem, te analizama
provedenim vezano za transport  opasnih tvari i drugih nepredviđenih
događaja u prometnom sustavu, te  posljedica koje mogu nastati na pro-
metnu infrastrukturu može se reći da je sigurnost transporta opasnih
tvari u prometnom sustavu jedan od prioritetnih zadataka društvene
zajednice i drugih subjekata zaduženih za normalno i sigurno funk-
cioniranje. Svakako da prioritet dobiva na značaju u prometu opasnih
tvari u većim gradovima jer je  pokretljivost ljudi i dobara većeg inten-
ziteta, a  vozila se otežano kreću, gdje je veći broj vozila i ljudi na jedin-
ici površine, te mogućnost brze reakcije kod   nepredviđenih događaja
je otežano i mogućnost zbrinjavanja sudionika ograničena. U ovakvim
situacijama neophodno je angažiranje svih subjekata društvene zajed-
nice, a prvenstveno se očekuje od ovlaštenih prijevoznika da daju svoj
doprinos za razvoj Inteligentnog transportnog sustava (ITS) radi infor-
macijske transparentnosti nad prometnim tokom, zatim uvođenje GIS-
a (geografskog informacijskog sustava) koji je neophodan za kvalitetnu
identifikaciju opasnih mjesta na prometnicama.
4  Krunoslav Borovec Policija i sigurnost br. 1/09.
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
468
Na temelju prikupljenih podataka i analiza daljnja istraživanja trebalo
bi usmjeriti na proaktivno djelovanje prema nepredviđenim događajima
kao što su npr. prometne nesreće tijekom transporta opasnih tvari u
suradnji sa ovlaštenim prijevoznicima, zatim  drugih mogućih događaja
kao npr. mogućnosti požara i eksplozija kao i zaštite od eventualnih
terorističkih djelovanja.
Takvo rano prepoznavanje problema, analizom rizika, uključivanjem
ljudskih resursa i njihovih znanja (eksplicitnih i tacitnih) ključno je
za uspješno djelovanje kojim bi se osigurala sigurnost i zaštita ljudi
i materijalnih dobara kao i donošenje smjernica za postupanje kod
nepredviđenih događanja tijekom transporta opasnih tvari.
Neophodno bi bilo  edukativno i korisno kako za teoriju tako i za praksu
namjerno izazivanje incidentnih situacija (simulacije incidenata) kroz
razne vidove radionica, te uključivanje svih  spomenutih subjekata u
aktivnosti koje je neophodno poduzeti i potom analizirati sve pozitivne
i negativne efekte koji bi se koristili u budućem razdoblju za obrazovne
svrhe svih subjekata ključnih kako  za sigurnost u cestovnom prometu
tako i za sigurnost kao jednog od glavnih temelja društva općenito. Sve
do sada rečeno bi trebalo donositi kroz kratkoročne i dugoročne mjere
predviđene donošenjem projekata.
Literatura
Bošnjak I. (2006) Inteligentni transportni sustavi, Fakultet prometnih
znanosti Sveučilište u Zagrebu,
Borovec K. (2009) Policija i sigurnost,
Čedomir I. (2003) Logistika u prometu autorizirana predavanja,
pravilnik o načinu prijevoza opasnih tvari u cestovnom prometu (NN
54/95)
http://www poslovniforum.hr/zakoni/ (2010),
http://www.prometna-zona com./cestovna sigurnost-001opasne tvari
1.html (2010)
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
469
Contingency situations in traffic system as segment
of critical infrastructure
Abstract
The traffic system as a segment of overall infrastructure in the Republic
of Croatia and other countries is subject to stochastic influences, very
vulnerable and easily applicable for possible terrorist activities. Apart
from the possible terrorist activities as such, it is subject to other con-
tingencies such as traffic accidents involving a larger number of victims
and material damage as well as environmental disasters. The manage-
ment of such events is a complex process and requires participation of
a larger number of social community subjects, so that early recognition
of such problems using explicit and tacit knowledge would significantly
contribute to achieving integrated security and protection. The carried
out analysis and preliminary study show a dose of fear for possible ter-
rorist actions in the area of the Republic of Croatia; however, actual ex-
istence of greater danger from other contingencies has been determined.
Keywords: traffic system, management during contingencies, security
Marko Amidžić, Ivica Oršolić
470
udk 323.28:338
355.4:338
Gordana Filipović, bacc. ing. traff.*
Civilna industrija kao ratni
i teroristički cilj
Sažetak
U vrtlogu ideologija koje su koristile različite metode nasilnog nametanja
razvoj industrije ponajprije je pogodovao vođenju ratnih sukoba gdje već
tada uočavamo industriju kao ratni i teroristički cilj. Danas konvencion-
alno ratovanje preskupo je i opasno, a državu se može napasti prikrivenim
djelovanjem koristeći njene slabosti, ali i izazivajući tehnološke kvarove
na pogonima opasnim po zdravlje ljudi i njegovo okruženje ili koristeći
slabosti sigurnosnih sustava opasnih industrija, a da se nikada ne zna da
li je to čin agresije ili tehničko-tehnoloških propusta.
Ključne riječi: industrija, tehnološki razvoj, terorizam
* Gordana Filipović, bacc. ing. traff., MORH
471
Uvod
Gledano kroz povijest ljudskog roda, razvoj civilizacije i sukobe civili-
zacije možemo pratiti kroz primjere nasilnog nametanja ili sukoba koji
s vremenom razvijaju metode koje razvojem tehnologije i širenjem glo-
balizacije prelaze granice nekadašnjeg viteštva kao i ratnog prava svojom
razornošću i brutalnošću prema čovjeku i njegovom okružju.
Proučavajući ugrozu industrije iz raznih aspekata interesa kroz njezin raz-
voj i rast važnosti za ljudsko društvo i iskorištavanje tog rasta i razvoja za
nedemokratske interese pojedinih skupina i država dat je osvrt na indus-
triju koja zaista sa različitih aspekata može imati važnu ulogu za sigurnost
života ljudi, utjecaj na okoliš, politici i suludim terorističkim namjerama.
Razlog izbora teme rada “Civilna industrija kao ratni i teroristički cilj” re-
zultat je mog školovanja kroz program stručnog i specijalističkog studija
Veleučilišta Velika Gorica i primjena tih programa u stvarnim situacijama.
Sam motiv sam pronašla proučavajući industriju u svim njenim sigurnos-
nim aspektima gdje sam se posebno fokusirala na moguće ugroze i sam
njen položaj u društvu. Činjenica da bez industrije ljudska populacija
ne može funkcionirati, a istovremeno ta industrija predstavlja prijetnju
za tu istu populaciju postavlja industriju na vrh kritične infrastrukture
međutim kako su napisana brojna djela i stručni radovi na temu kritične
infrastrukture rad sam usmjerila na gledanje važnosti industrije sa šireg
aspekta.
Cilj ovog rada nije zauzeti katastrofičan pogled na industriju kao poten-
cijalnu opasnost već kao apel onima koji se bave sigurnošću, kriznim
menadžerima i onima u čijem se vlasništvu nalaze takva postrojenja da
je industrija u slučaju da postane cilj rata ili terorizma vrlo osjetljiv sus-
tav čija neispravnost, nesigurnost ili izloženost negativnim čimbenicima i
akterima koji istu žele iskoristiti na najgori mogući način i koji ugrožava
ljudske živote i živote ostalih živih bića te njihovo okruženje. U slučaju
uništenja i bez ljudskih žrtava može poljuljati ili uništiti čitav niz
međuovisnih sustava uz ogromne materijalne štete.
U vrtlogu ideologija koje su koristile različite metode nasilnog nametanja
razvoj industrije ponajprije je pogodovao vođenju ratnih sukoba gdje već
tada uočavamo industriju kao ratni i teroristički cilj.
Industrija ima jednu od presudnih uloga u ratu. Moć ekonomije da fi-
nancira, opremi te opskrbi svoju i savezničku vojsku je možda i najbitniji
faktor rata. U početku 2. Svjetskog rata američka vojska nije bila toliko
snažna, ali pokretanjem tada snažne industrije u vojne svrhe stvari su se
Gordana Filipović
472
promijenile. Cijela američka ekonomija bila je podređena ratnim potre-
bama. Tvornice su doživjele prenamjenu i posvetile se proizvodnji dijelo-
va za avione, tenkove i ostalu potrebnu vojnu opremu. Slična priča bila je
i sa drugim državama.
Terorizam kao ozbiljna prijetnja suvremenog svijeta kojeg ni najveći ek-
sperti s tog područja nisu uspjeli jedinstveno definirati zbog različitih
stavova i odnosa prema njemu od strane država definitivno se može ko-
ristiti industrijom u svrhu svoje nasilne djelatnosti. Može se samo zamis-
liti kroz tehničko-tehnološke katastrofe (Černobil, Bhopal), posljedice
ratnog razaranja (Hiroshima, Nagasaki) i na žalost kroz sada najnoviju
katastrofu u Japanu čije posljedice su još enigma.
U većini slučajeva lokalne zajednice pa i poneke državne institucije na
izvanredne događaje potpuno iznenađujuće reagiraju ne uzimajući u
obzir one najvažnije ključne elemente prosudbe moguće ugroze, ali i
mogućnost nastanka onih ugroza koje isključuju iz uvjerenja da su po-
duzete sve mjere prevencije i sigurnosti, a istovremeno podupiremo tezu
da rizik nikada nije na nuli.
Kroz poglavlja koja opisuju tehnološki razvoj i ugroze vezane uz isti, sig-
urnosno okružje te pojam terorizma i neke od civilnih industrija kao
interesantne ratne i terorističke ciljeve pokušat ću približiti važnost civ-
ilnih industrija i opasnost njihovih zlouporaba bilo kao stratešku metu
politike koja vodi ratnom sukobu, samom ratnom sukobu ili mogućeg
terorističkog napada sa položaja industrije kao kritične infrastrukture,
oružja ili ekološke prijetnje. Ovo je ujedno problem koji se opisuje u
ovom radu.
Gordana Filipović
473
1. Tehnološki razvoj i ugroze
Svjetski tehnološki razvoj otkrivanjem nuklearne energije, otkrićima iz
područja kemije, biologije i fizike rezultirao je kako pozitivnim učincima
za čovječanstvo koje u cjelini ima smisla i otvara vrata u rješavanju prob-
lema živog svijeta, tako i još većim opasnostima razvojem novog nekon-
vencijalnog oružja, opasnih postrojenja (slika 1.) i još većih ugroza jer
nove tehnologije omogućavaju rat zastrašujućeg razornog djelovanja za
cijeli živi svijet.1
1 Kulić, S.: Strategija nasilja kao strategija razvoja, str. 65, Naprijed, Zagreb, 1996.
Citat: “Opasnosti destruktivnog nadilaze konstruktivno u svakom pogledu, posebno kada su
u pitanju nove tehnologije u području nuklearne kemije, biologije i fizike.”
Citat: “Posljedice atomskih katastrofa izazvanih ratom ili havarije u miru govore o općoj kon-
taminaciji živog svijeta i ne postoje vrst prava ni pravnih pravila koje to mogu spriječiti.”
2 Izvor: www.metro-portal.hr
Slika 1 Nuklearne elektrane2
Nastavak daljnjeg tehnološkog razvoja, osobito na području prijevoznih
sredstava, telekomunikacija, informatike, genetike, globalizirao je svijet
sa svim slabostima koje globalizacija i industrijalizacija donosi. Za neko-
liko trenutaka dobra i loša vijest prenosi se s jednog na drugi kraj svijeta,
za nekoliko sati virus ili bakterija uz pomoć ljudi obiđu svijet, u minu-
tama propadaju velike tvrtke i rađaju se nove, a sve to pogoduje razvoju
i usavršavanju specijalnih oblika ratovanja i terorizma u svim metodama
prikriveno ili otvoreno, s klasičnim – konvencijalnim sredstvima i meto-
dama ili nekonvencijalnim, a što vrijeme djelovanja protiv neke države
može pomaknuti i nekoliko godina unaprijed prije vidljivog –
Gordana Filipović
474
konvencionalnog ili nekonvencionalnog sukoba. 3
Nakon 11. rujna 2001. posebna pozornost data je na sigurnost postojećih
nuklearnih elektrana s prijedlozima, po kojima su se na europskom
području isticali njemački znanstvenici s obzirom da u Njemačkoj postoji
12 nuklearnih elektrana sa 17 reaktorskih blokova (slika 2).  Prijedlozi su
bili od pojačavanja zidova oko reaktorskih blokova betonom od 2 do 3
metara, razvlačenja čeličnih mreža i naprava za zamagljivanje do ugrad-
nje posebnih elektronskih naprava za automatsku promjenu kursa zra-
koplova u slučaju namjere ugrožavanja nuklearnog postrojenja. Međutim,
svaka od predloženih mjera pokazale su neosporne slabosti.
Slika 4 Njemačke nuklearne elektrane4
3 Orehovec Z., Matika D., Jukić I., Bokan S., Sabolić T., Ilijaš B.: Nekonvencionalni oblici ra-
tovanja, HV br. 77, MORH, studeni 2001.
4 Izvor: www.de-world.de: Bundesamt fur Strahlenschutz, World Nuclear Association
Još ako se uzme činjenica da pojedine terorističke organizacije
dugogodišnjom obukom i školovanjima čak i na prestižnim univerziteti-
ma diljem svijeta stvaraju potencijalne tzv. “spavače” koji i na takvim pos-
trojenima mogu izazvati namjerne kvarove onda sigurnost takvih postro-
jenja zaista je upitna.
Okrene li se na druga znanstvena područja, razvoj visokih tehnologija u
koje spadaju farmaceutska industrija (slika 3 i 4) i biotehnologija, iznim-
no su važne grane za razvoj visokoindustrijskog društva i koncentraciju
krupnog kapitala koji je odgovoran za razvoj ekonomije i društva u cjelini.
Gordana Filipović
475
Udarom na ovakvu industriju itekako bi se utjecalo na ekonomiju države,
ljude i okoliš,  poljoprivredu, genetska istraživanja, proizvodnju lijekova i
hrane iako se do sada uz pojave krize na svjetskim burzama najčešće kao
glavni element spominje nafta, ali nafta nije jedini element suvremenog
svijeta.
Slika 3 Lijekovi5
Slika 4 Farmaceutska industrija6
5 Izvor: www.ekapija.ba
6 Izvor: www.mrav.ffzg.hr
Razvoj biotehnologije stavlja sigurnosno područje pred brojne probleme
jer biološka i toksinska oružja stalna su atrakcija teroristima, a upravo bi-
otehnologija omogućava zlouporabu patogenih organizama ili bioloških
agenasa te toksina. Zato kažemo da znanosti dvostruke namjene (u vo-
jne svrhe i u svrhu dobrobiti čovječanstva), postrojenja i tehnologije uz
širenje biološkog oružja, čine veliku prijetnju i rizik i u današnjem svijetu
imaju izniman značaj.
Da bude jasnije, uzme se za primjer genetički inženjering koji uvođenjem
genetičkih izmjena kao što je dodavanje, izmjene ili pak uklanjanje gena iz
organizma stvara modificirane organizme za postizanje nekog određenog
cilja kao na primjer famozni tzv. genetički modificirani organizmi (GMO;
slika 5 i 6) koji su uporabljeni u poljoprivredi i prehrambenoj industriji.
Može se samo zamisliti što se takvom tehnologijom još može proizvesti.
Gordana Filipović
476
Slika 5 GMO7
Slika 6 GMO8
7 Izvor: www.regionaleexpress.hr
8 Izvor: www.indiancountrytodaymedianetwork.com
9 Izvor: www.biotechnologie.de
10 Izvor: www.slobodnadalmacija.hr
Primjer je također sintetička biologija koja je novija znanstvena disciplina,
a uključuje rastavljanje mikroba na njihove osnovne genetičke sastavnice
i njihovo ponovno sastavljanje u svrhu stvaranja novog oblika života. Ova
tehnologija može se primijeniti u proizvodnji biomaterijala, poljoprivre-
di, farmaceutskoj industriji za razvoj novih mikroorganizama za tretiran-
je bolesti i stvaranje novih lijekova, ali predviđa se i za razvoj novih or-
ganizama kojim bi se osigurali čistiji i jeftiniji izvori energije. S obzirom
da je ova tehnologija nova još uvijek se ne zna koji su potencijalni rizici
sintetičke biologije, ali već sada postoji zabrinutost da se takvi organizmi
mogu ponašati neočekivano. Što se nalazi u takvim laboratorijima i koliko
je opasnost zlouporabe osobito ako bi takav proizvod dospio u ruke teroris-
ta teško je zamislivo običnim ljudima koji su obično i žrtve napada (slika 7).
Slika 7 Biotehnološka industrija

Leuna (Njemačka)9
Slika 8 Eksplozija u Rafineriji nafte Sisak
(16. siječnja 2010.)10
Gordana Filipović
477
Razvoj nanotehnologije koja daje mogućnost proizvodnje materijala u ek-
stremno malim mjerilima, na koju još mnogi gledaju kao proizvod filmske
industrije, kako god ima mnogostruke koristi vjerovatno će u budućnosti
pokazati svoje slabosti u vidu zlouporabe jer već sada postoji zabrinutost da
proizvodi ove industrije namijenjeni za nadzor ili praćenje mogu predstav-
ljati prijetnju nacionalnoj sigurnosti.
Složeni tehnološko-znanstveni sustavi kao što su mreže goriva na temelju
ugljičnih spojeva na što se vežu rafinerije nafte (slika 8.), kemijske indus-
trije i slična rizična postrojenja, uvijek predstavljaju ciljeve rata i terorizma.
Najgora varijanta je kada su takva postrojenja planirana za uništenje u cilju
ostvarenja nekakvog cilja.
Uništenje takvog jednog postrojenja  proizvodi nesagledive posljedice za
društvo. Broj ljudskih žrtava, dugotrajno zagađenje okoliša, uništenje in-
frastrukture i ostale posljedice koje bi nastale takvim ratnim ili terorističkim
napadom ugroženu državu može vratiti i desetke godina unazad dok ostali
dio  svijet napreduje ubrzanim tokom.
Moramo se suočiti sa činjenicom i da je uništenje postrojenja, izazivan-
je kvara ili krađa tehnologije industrijskih postrojenja moguće izazvati i
moćnim kompjuterskim virusima što je omogućila informatička tehnologi-
ja. Takav primjer je napad kompjuterskim virusom Stuxnet krajem 2010.
kada su napadnuta industrijska postrojenja širom svijeta, kao postrojenja
za osiguranje filtriranja vode, dopremanja nafte, električne energije pa i
nuklearne elektrane. Procjenjuje se da je ovaj virus zarazio preko 45.000
kompjuterskih sistema širom svijeta, a njegovi uspješni napadi na kritične
točke kontrolnih sistema mogli bi rezultirati i katasrofama. Istraživanja su
pokazala da se 60 % zaraženih
sistema nalazi u Iranu, 18 % u Indoneziji, a oko 2 % u Sjedinjenim Američkim
Državama.11
1.1 Industrija kroz pojedine ratne povjesne događaje
Vraćanjem kroz povijest do Prvog i Drugog svjetskog rata vezano uz naf-
tu kao glavni energetski izvor važnost i povezanost industrije uz ratna
događanja mogu se prikazati s različitih aspekata poznatih i manje poznatih
povjesničara koji su se bavili ovom temom.
Proučavajući tijek Prvog svjetskog rata između 1914. i 1918.godine otkriva
se činjenica da je osiguranje izvora nafte već tada bilo u središtu vojnih
11 Izvor:  www.port.ba, Sarajevo-x.com, Moćni virus napao mete u Iranu, 27.09.2010.
Gordana Filipović
478
planova. Nafta je otvarala put zastrašujućoj novoj pokretljivosti moder-
nog ratovanja, pa je primarni zadatak njemačkog prodora u Rumunjsku
bio reorganizacije kompanije Steaua Romana, nekad engleskih, nizozem-
skih, francuskih i rumunjskih postrojenja za preradu, proizvodnju i odvod
nafte u jedinstveno poduzeće.
S obzirom na činjenicu da je Rumunjska bila jedini siguran izvor nafte za
sve njemačke zračne snage, tenkove i brodove jasna je važnost ove indus-
trije i nafte kao središte geopolitike. Na kraju rat je dobio onaj koji je imao
veću superiornost u nafti, a nastavak borbe za prevlast nad naftom davao
je sve veću važnost industriji za preradu nafte.
Kada je Saveznički odbor za naknadu šteta 1921.godine postavio tzv.
“Londonski ultimatum” Njemačkom parlamentu s prijetnjom okupacije
industrijskog njemačkog središta Ruhr12 važnost industrije kao važnog
ratnog cilja daje sasvim druge dimenzije. 1923.godine Njemačka presta-
je plaćati svoje obveze za naknadu štete zbog nepodnošljivih britanskih
zahtjeva i Francuska 11.siječnja 1923.godine zauzima njemačku industri-
jsku pokrajinu Ruhr što je dovelo do do skoro potpunog zastoja indus-
trijske proizvodnje Njemačke i gospodarska je šteta po Njemačkoj bila
neprocjenjiva. Njemačka je valuta tada bila potpuno uništena, uništena
je ušteđevina cijelog stanovništva, a životni standard je ozbiljno srušen.
Kreditno iscrpljena Njemačka u rukama Britanije razvija 1926. godine
kao rješenje njemačke krize, pod okriljem britanske politike čiji je cilj
zapravo bio okretanje Njemačke protiv Rusije, “Projekt Hitler”, ali nitko
nije mogao niti zamisliti da će se od kapitulacije njemačke industrije koja
je izazvala krah njemačkog gospodarstva stvoriti jedno od najvećih pogi-
belja ljudskog roda zvan Reich13 , a što dalje nije tema ovoga rada.
Slijedeći primjer gdje se može prikazati industruju vezanu uz ratna
događanja svakako je i Vijetnamski rat. Ni dan danas se ne znaju točni
razlozi i uzroci Vijetnamskog rata, ali jeda od teorija nameće se i ta da je
meta zapravo bila civilna američka industrija s ciljem njezinog usmjera-
vanja na proizvodnju ratnih proizvoda i pretvaranja američke privrede
tijekom 1960. godine u jednu vrstu ratne privrede u kojoj se Hladni rat
protiv komunističkih opasnosti koristio za opravdanje trošenja desetaka
12 Danas područje Rhein-Ruhr naziva se najvećom konurbacijom u Europi jer je to područje
stapanja gradova Dusseldorf, Duisburg, Dortmund, Essen i najveći Koln, sa preko 11 milijuna
stanovnika. (izvor: www.dekada.org) Golema ležišta kamenog ugljena, crna metalurgija (siro-
vo željezo i čelik), industrija željeznih i čeličnih proizvoda (strojevi i oružje) i teška industrija
(izvor: Leksikografski zavod Miroslav Krleža)
13 Treći Reich (njemački: Drittes Reich) ili nacistička Njemačka nazivi su za Njemačku u raz-
doblju između 1933. I 1945.godine (izvor: Wikipedia)
Gordana Filipović
479
milijardi dolara. Vojni su troškovi postali zaleđe za ostvarenje globalnih
ekonomskih interesa njujorških financijskih i naftnih krugova iako se od
samih početaka znalo da je Vijetnamski rat  zapravo “rat bez pobjednika”.
Kako se Vijetnam s vremenom pretvorio u potpuni vojni sukob sredstva
koja su se trebala ulagati u razvitak civilne industrije preusmjeravala su
se u tzv. “uslužnu privredu” odnosno prenamijenjenu industriju u ratne
svrhe što je vodilu putu propasti u Americi i lančano rezultiralo po-
litici neulaganja u infrastrukturu i čitavim nizom sličnih posljedica od
povećanja troškova socijalnih davanja i “vojske” nezaposlenih do nega-
tivnih posljedica i izvan Amerike.
Naftni šokovi koji su 70.-tih godina potaknuli razmišljanja o otklanjan-
ju ovisnosti o nafti na prvo mjesto stavili su razvoj nuklearne energije
međutim krugovi koji su vladali naftnim interesima diplomatskim i za-
konskim pritiscima 1977.godine nisu uspjeli spriječiti daljnje okretanje
novim energijama međutim u ožujku 1979.godine namjerno je izazvana
nuklearna nesreća koja je poslužila kao sredstvo za masovno protunuk-
learno zastrašivanje u Sjedinjenim američkim državama i to na način da
je u pogonu broj 2 u postrojenju reaktora za nuklearnu energiju Three
Mile Island u Harrisburgu u državi Pennsylvaniji nepoznati počinitelj nel-
egalno i ručno zatvorio sigurnosne ventile što je spriječilo dotok hladne
vode za hlađenje u parni sustav reaktora. U službenoj verziji oštećenje
jezgre je bio rezultat niza nesretnih okolnosti pod kojim su se događali
kvarovi na primarnom krugu uz istovremene greške reaktor operatera.
Nesreća je navodno započela “bezazlenim” kvarom u sekundarnom kru-
gu elektrane, kojima je parogenerator ostao bez hlađenja. Iako se takvi
kvarovi rješavaju aktiviranjem automatskih zaštitnih sustava, ovaj put je
navodno greška u signalizaciji i krivom tumačenju fizikalnih procesa od
strane operatera dovelo do širenja poremećaja i na primarni krug. Jezgra
je ostala bez rashladnog fluida koji je ispario i došlo je do parcijalnog
taljenja inventara jezgre.
Početak Iračkog napada na Kuvajt 1990.godine, ako se razmatra s aspekta
važnosti industrije i njezine u ovom slučaju onda se polazi od težnje Iraka
za razvijanjem prehrambene industrije, a vezano za izgradnjom velikog
projekta navodnjavanja i brana na rijeci Badush s obzirom da je Irak ovi-
sio o žitu koji je uvozio preko američke korporacije Commodity Credit
Corporation te prijedloga Iraka američkoj skupini za ulaganja u izgradnju
postrojenja za proizvodnju umjetnih gnojiva, jednog postrojenja za proiz-
vodnju čelika i željeza i jednog postrojenja za montažu automobila kao
dio programa razvitka Iraka.
Gordana Filipović
480
Međutim, kako američka skupina za ulaganja nije prihvatila irački prijed-
log već su za protuuslugu bez sigurnih jamstava zahtijevali privatizaciju
iračkih naftnih zaliha ili njihov veći dio, a Irak odbio predati suverenitet
nad svojom naftom, obustavljeno je kreditiranje Iraka i izvršen ekonom-
ski pritisak tržištem nafte. Rezultat toga je bio da Irak nije mogao vraćati
svoj dug niti financirati uvoz potrebne količine hrane. Daljnji razvoj je
poznat napadom Iraka na Kuvajt i razaranja industrijskog potencijala
Iraka kao sankcijske mjere učinivši Iračkom narodu neprocijenjivu štetu,
Kuvajtu, ali i cijelokupnom svjetskom gospodarstvu.
Tijekom Domovinskog rata industrija Republike Hrvatske većim dije-
lom je bila potpuno uništena (slika 9), a ona koja su na područjima koja
nisu bili zahvaćena ratnim razaranjima stagnirala su neulaganjem, bila
opterećena proizvodnjom za vojsku ili potpuno zatvorila svoja postro-
jenja.
Koliko je ratom zaustavljen tehničko-tehnološki razvoj Republike Hrvat-
ske jer je strateška meta agresora upravo bila njena industrija na žalost i
danas smo svjedoci. Međutim, kako američka skupina za ulaganja nije
prihvatila irački prijedlog već su za protuuslugu bez sigurnih jamstava
zahtijevali privatizaciju iračkih naftnih zaliha ili njihov veći dio, a Irak
odbio predati suverenitet nad svojom naftom, obustavljeno je kreditiranje
Iraka i izvršen ekonomski pritisak tržištem nafte. Rezultat toga je bio da
Irak nije mogao vraćati svoj dug niti financirati uvoz potrebne količine
hrane. Daljnji razvoj je poznat napadom Iraka na Kuvajt i razaranja indus-
trijskog potencijala Iraka kao sankcijske mjere učinivši Iračkom narodu
neprocijenjivu štetu, Kuvajtu, ali i cijelokupnom svjetskom gospodarstvu.
Tijekom Domovinskog rata industrija Republike Hrvatske većim dije-
lom je bila potpuno uništena (slika 9), a ona koja su na područjima koja
nisu bili zahvaćena ratnim razaranjima stagnirala su neulaganjem, bila
opterećena proizvodnjom za vojsku ili potpuno zatvorila svoja postro-
jenja.
Koliko je ratom zaustavljen tehničko-tehnološki razvoj Republike Hrvat-
ske jer je strateška meta agresora upravo bila njena industrija na žalost i
danas smo svjedoci.
Gordana Filipović
481
14 Rafinerija Sisak 1991.
15 Orehovec Z., Klasan V., Neširenje oružja za masovno uništenje, HV br.1, MORH, listopad
2004.
U članku autori preciziraju važnost sigurnosti životnog okruženja. Citat: “Ta sigurnost je nova
meta i cilj suvremenih prijetnji. Više to nije gubitak teritorija, smjena kraljevskih obitelji ili
pak osvajanje ili gubitak novih kolonija. Onaj koji kontrolira životno okružje je stvarni vladar
svih oblika poslovanja, a time i prosperiteta svoje nacije, njezine demokracije, kulture i stila
života.”
Slika 9 Rafinerija Sisak 1991.14
1.2 Sigurnosno okružje
Kada se govori o životnom okružju podrazumijevamo ono što nas fizički
okružuje i što nam omogućava samo postojanje i razvoj. Tu prvenstveno
mislimo na vodu, energente, kritične infrastrukture, transport i logistiku,
zračni i pomorski sektor, kemijsku, radiološku i biološku kontaminaciju
te eksplozivne materije.15
Upravo sve ovo što smo nabrojali i što čini životno okruženje ljudi potreb-
no je staviti pod posebnim povećalom sigurnosti jer upravo sigurnost
životnog okružja je meta te ratni i teroristički cilj.
Potencijalne izvore opasnosti industrijskih postrojenja pronalazimo u
rafinerijama nafte, tvornicama aluminija i glinice, tvornicama umjet-
nih gnojiva, tvornicama otrova, raznim cjevovodima i postrojenjima za
istraživanje i transport nafte i plina, objektima elektroenergije i drugim
proizvodnim postrojenjima kao što su koksare, cementare, šećerane,
Gordana Filipović
482
željezare, tvornice celuloze i papira i dr. Međutim i ostale industrije koje
na prvi pogled nisu možda potencijalni izvor ugroze mogu biti intere-
santne kao ciljevi ugroze.
Ako se za primjer uzme prehrambena industrija definitivno se može pro-
matrati kao vrlo važan cilj, ali na žalost i kao cilj kojim se mogu proizvesti
nesagledive posljedice za ljude. Uništenje zaliha hrane i postrojenja za
proizvodnju može uzdrmati stabilnost neke zemlje i dovesti populaciju na
rub izgladnjelosti, izazvati migracije ljudi, ali i trovanja izazvanih namjer-
nom kontaminacijom prehrambenih proizvoda.
Količine kemikalija koje se proizvode ili su nusproizvodi industrijskih
procesa suludim idejama mogu se koristiti kao vrsta kemijskog oružja
u svrhu skretanja pozornosti javnosti uništenjem postrojenja, izazivajući
veće ljudske žrtve i ekološke katastrofe.
Za primjer može poslužiti ugroza od amonijaka iz hladnjača u gusto
naseljenom području i nije teško zamisliti opseg stradavanja ljudi tog
područja pa i šire. Samo u Republici Hrvatskoj takvih rizičnih mjesta na
kojima se nalaze kemikalije koju djeluju u obliku plina ima preko 500.
2002. godine simulacijom hrvatskih stručnjaka toksikologa i inspektora
zaštite okoliša u slučajevima lančanih istovremenih eksplozija i istjecanja
amonijaka ili klora iz Zagrebačke pivovare, Plive ili nekih pogona na Šalati,
područje grada Zagreba, od naselja Vrapče do Dubrave ostalo bi bez bilo
kakvog oblika života, a posljedice kontaminacije opasne po zdravlje ljudi
osjetilo bi se na području zagrebačkog prstena i gradova Zaprešić, Samo-
bor i Velike Gorice.
Od nedavno smo svjedoci ekološke katastrofe izazvane naftnom mrljom
u Meksičko zaljevu uslijed tehničko-tehnološkog propusta (slika 10), ali
to isto postrojenje moglo je biti i ratni i teroristički cilj možda s još većim
posljedicama.
Slika 10 Katastrofa u Meksičkom zaljevu17
16  Šoštarić E., Amonijak i klor mogu ubiti sve stanovnike Zagreba, Nacional br.426, 13.siječanj 2004.
17 Izvor: www.metro-portal.hr
Gordana Filipović
483
Slika 11 Posljedice dioksina djece gradića Seveso i Mede u Italiji18
18 Izvor: www.dnevnik.si
Kao primjer može se promatrati i izlijevanje nafte 2010. godine u rijeku
Lambro iz bivše rafinerije blizu Monze, sjeverno od Milana u Italiji gdje
je dokazana sabotaža jer su ventili na cisternama bili otvoreni. Namjerno
izazvana ekološka katastrofa prijetila je i onečišćenjem Jadranskog mora
preko rijeke Po u koju se upravo ulijeva rijeka Lambro. Da, sabotaža, ali
što da je u blizini bila skupina ekologa s najavljenim obilaskom  i da nafta
nije bila samo ispuštena već da je na cisterne bila postavljena eksplozivna
naprava?
Osvrnimo se na 10. srpanj 1976. godine kada je došlo do eksplozije tvor-
nice ICMESE udaljene 100 km od talijanskog grada Mede i Seveso. Tvor-
nica je proizvodila parfeme i kozmetiku, a kontaminirala je Medu, Seveso,
okolne gradove i sela sa ukupno 100.000 stanovnika samo 20 kilometara
sjeverno od milijunskog grada Milana. Oblak koji je nastao u eksploz-
iji postrojenja sadržavao je dioksin, iznimno toksičnu kemikaliju. Od
posljedice eksplozije nije bilo umrlih, ali 193 ljudi, većinom djeca oboljelo
je od teških kožnih bolesti, a dekontaminacija pogođenog područja tra-
jala je deset godina (slika 11).
Potaknuta ovim događajem na snagu je u lipnju 1982. godine stupila tzv.
“Seveso direktiva” koja od vlada država i industrija zahtijeva identifikac-
iju rizika određenih kemijskih postupaka, a ista je postrožena od strane
Europske zajednice direktivom pod nazivom “Seveso II” u veljači 1999.
godine koja se odnosi i na skladištenje i korištenje opasnih materijala, a

nakon požara u tvornici Sanoz u švicarskom Bazelu 1986. kada je došlo
do teškog zagađenja rijeke Rajne. Direktive se donijete u svrhu sman-
jenja rizika od velikih industrijskih nesreća koje možemo gledati i sa as-
pekta  mogućeg ratnog i terorističkog cilja jer upravo propusti tehničko-
Gordana Filipović
484
tehnoloških postupaka i slabosti njihovih osiguranja omogućavaju
namjerno izazivanje takvih katastrofa s ciljem nanošenja što više ljudskih
žrtava i materijalnih šteta.
Koliko je zapravo sigurnosno okružje sigurno jedno je od najbitni-
jih pitanja eksperata područja sigurnosti u svim segmentima ljudskog
okruženja počevši od političkog pitanja država u spriječavanju ratnih su-
koba, spriječavanja širenja terorizma ili poduzimanja svih raspoloživih
mjera sigurnosti kritičnih infrastruktura i potencijalno opasnih postro-
jenja.
1.3 Pojam terorizma
Pojam terorizma reklo bi se da nikada nije jedinstveno definiran i zato
postoje brojne definicije različitih eksperata i autora knjiga na temu ter-
orizam pa možemo citirati neke:
“Terorizam je specifičan oblik agresivnog djelovanja protiv naroda, životne
sredine i materijalnih dobara neke zemlje u miru i ratu.” (Cvjetković,
2002.);19
“Terorizam je namjerno i sustavno ubijanje, sakaćenje i ugrožavanje nev-
inih kako bi se u njih utjeralo strah radi neke političke svrhe.” (Harmon,
2002.);20
“Terorizam je smišljena uporaba nezakonitog nasilja ili prijetnje neza-
konitim nasiljem radi usađivanja straha, s namjerom prisiljavanja ili
zastrašivanja vlasti ili društva kako bi se postigli ciljevi koji su općenito
politički, vjerski ili ideološki.” (Wikipedia);
“Terorizam je način borbe pojedinaca, političkih skupina i organizacija
protiv postojećih društveno-političkih sistema zasnovan na primjeni
organiziranog nasilja: atentati, ubijanje predstavnika država i političkih
sistema, vladajućih klasa, napadi na društevan dobra, sabotaže i drugo.”
(Opća enciklopedija, 1982.).31“
Međutim, ima slučaja kada u određivanju terorizma pojedinci su ujedno i
suci i porota kojima promiču posljedice terorizma jer se provode u njiho-
vo ime. Tako izjava Jasefa Arafata, 1974.godine na Općoj Skupštini UN-a
glasi: “Razlika između revolucionara i terorista krije se u razlozima zbog
kojih se bore jer tko god se zauzima za pravedan cilj i bori za slobodu i
19  Cvjetković B., Terorizam – sredstva i posljedice, Split, Laus, 2002.
20 Harmon C.C., Terorizam danas, Zagreb, Golden marketing, 2002.
21 Opća enciklopedija, Terorizam, sv.VIII, str.191, Zagreb, 1982.
Gordana Filipović
485
oslobađanje domovine od osvajača, naseljenika i kolonijalista nikako se
ne može nazvati teroristom.”
Na žalost terorizmom su se kroz povijest koristili mnogi vladari kako bi
došli na vlast ili se na njoj zadržali, a u novije vrijeme terorizam proizla-
zi iz rasnih, vjerskih, nacionalnih i klasnih netrpeljivosti, starog i novog
anarhizma te separatističkih progona i tendencija.
Ipak, bez obzira koji mu je izvor, neraskidivo je vezan uz politiku i kroz
povijest je mijenjao svoje oblike kao i svaki politički poredak u kojem ga
prepoznajemo. Krene li se od Asiraca kao prvih poznatih terorista, preko
vladara Rimskog carstva, srednjovjekovne Robespierrove “vladavine tero-
ra”, atentata na znajačne političare od strane anarhista u zapadnoj Europi,
Rusiji i Americi u 19.stoljeću, dolazi se do novije povijesti koja terorizam
prepoznaje kao politiku stvaranja država poput Izraela, Cipra, Kenije i
Alžira.
Današnji terorizam se u potpunosti može okarakterizirati kao vrlo opasnu
prijetnju jer globalizacija i razvoj tehnologija uistinu pogoduje teroris-
tima. Znanje je moć, a vođe terorističke organizacije i to znaju. Tzv. teror-
isti “spavači” mogu biti ugledni znanstvenici, fizičari, inženjeri, tehnolozi,
piloti, pirotehničari, laboranti, agrotehnolozi, kemijski inženjeri itd. što
sve pogoduje terorističkom činu u bilo kojoj državi u kojoj isti ciljano žive
i rade.
Na žalost zapad se sve više sukobljava s ostalim civilizacijama, opravdavaju
se vojne intervencije u Afganistanu i Iraku nakon terorističkog napada 11.
rujna 2001. godine na SAD, sukobi u arapskim zemljama opasno zabrin-
javaju i još uvijek se postavljaju pitanja ispravnosti vojnih intervencija na
tim područjima zbog mogućih odgovora islamskih terorističkih skupina.
Koliko može biti brutalan sam čin terorističkog napada u današnje vri-
jeme može se sagledati kroz događaje 11. rujna 2001.godine u New Yorku
(slika 12), 12. listopada 2002. godine u turističkoj zoni na indonezijskom
otoku Bali, 11. ožujka 2004. godine na željezničkim postajama u Madridu
i 07. srpnja 2005. godine u napadu u Londonu. Što će se dogoditi kad
čelnici terorističkih organizacije procijene da ovakvi napadi nemaju efek-
ta za ostvarivanje njihovih ciljeva, a svjetske vođe ne prihvate multicivili-
zacijsku narav svjetske politike, hoće li tada posegnuti za još rigoroznijim
sredstvima, kemijskim industrijama ili nuklearnim postrojenjima?
Gordana Filipović
486
Slika 12 Teroristički napad na WTC u New York22
23 Huntington S.P
., Sukob civilizacija i preustroj svjetskog poretka, hrvatsko izdanje str.37, Izvori,
Zagreb,1998. Citat iz djela: “Dolazi do pojave svjetskog poretka koji se temelji na civilizacijama,
ostvaruje se suradnja društva zajedničkih kulturnih osobitosti, a države se okupljaju oko vodećih
zemalja svojih civilizacija. Međutim, zapad se sve više sukobljava s ostalim civilizacijama, osobito
s islamom i Kinom što dovodi do okupljanja bliskih zemalja, prijetnja je širenje eskalacije sukoba,
ali javljaju se i veliki napori vodećih zemalja u spriječavanju takvih sukoba. Međutim, izbjegavanje
takvih sukoba ovisi o tome hoće li svjetske vođe prihvatiti multicivilizacijsku narav svjetske politike
i hoće li surađivati na njezinu održavanju.
”
24 Orehovec Z., Matika D., Jukić I., Bokan S., Sabolić T., Ilijaš B.: Nekonvencionalni oblici ratovanja,
HV br. 77, MORH, studeni 2001.
2. Civilna industrija kao ratni i teroristički cilj
Kroz tehnološki razvoj i ugroze koje ga slijede, sigurnosno okružje koje je
koliko god poboljšano ovakvim tehnološkim razvojem toliko i sigurnosno
upitno zbog novih ugroza, te političkih, civilizacijskih i kulturoloških suko-
ba23  koji mogu eskalirati ratovima i na kraju stalne prijetnje koju nazivamo
terorizam, civilna industrija predstavlja važan ratni i teroristički cilj.
Danas konvencionalno ratovanje preskupo je i opasno, a državu se može
napasti daleko učinkovitije, oslabiti prikrivenim djelovanjem vlastitim
specijalnim snagama ili preko ekstremističkih ili kriminalnih organizacija
s namjerom neotkrivanja same agresije,  koristeći slabosti države žrtve kroz
njezino političko nejedinstvo, socijalno-ekonomsku slabost ili izazivan-
je bolesti među ljudima, životinjama i biljkama, izazivajući tehnološke
kvarove na zastarjelim tehničkim pogonima opasnim po zdravlje ljudi
i okoliša, iskoristiti slabosti sigurnosnih sustava opasnih industrija, oso-
bito onih koji koriste ili proizvode toksikante i kemikalije, a da se nikada
ne zna sa sigurnošću da li je to čin agresije ili propusta države, tehničko-
tehnoloških procesa ili ljudskog propusta.24
Nije teško zaključiti i da korištenjem civilne industrije kao oružje (nuklear-
Gordana Filipović
487
no, kemijsko i biološko) mogu se nanijeti veliki gubici napadnutoj zemlji,
njezinom stanovništvu, ugroziti živote i rad ljudi, uništiti ili oštetiti ma-
terijalna dobra, kontaminirati zemljište i sve na njemu uključujući ljude,
životinjski i biljni svijet, hranu vodu i zrak.
Postoji realna mogućnost od opasnosti u kemijskim kompleksima, kao i u
nuklearnim institutima i elektranama pa i u drugim privrednim i industri-
jskim djelatnostima jer nema grane djelatnosti, a da se u njoj ne primjen-
juju neke od NBK (nuklearno-biološko-kemijskih) sredstava.25
Razrađena su i prezentirana mnoga saznanja o utjecaju NBK sredstava koja
daju novu fizionomiju agresije jer prestankom sukoba njihovo djelovanje,
na žalost, ne prestaje što im daje kod zlouporabe karakteristiku oružja za
masovno uništavanje.
2.1. Nuklearna industrija
Doktor Alvarez voditelj projekta za proizvodnju nuklearnog oružja pod na-
zivom “Manhattan” 1941. godine na upit je li moguće napraviti nuklearnu
bombu izjavio je: “Uzmite 40 kg urana, pola stavite na zemlju, a pola pone-
site, popnite se na 20-katnicu, naciljajte i bacite ga dolje. Više vam nikada
neće pasti na pamet da postavite to pitanje! (Jer će vam pod nogama ek-
splodirati nuklearna bomba)”.
Danas je opće poznato da radioaktivni materijal nije problem nabaviti oni-
ma koji tako nešto žele iskoristiti za napad. Radioaktivni materijal kao npr.
plutonij dobiva se kao “nus” proizvod pri radu istraživačkih ili energetskih
nuklearnih reaktora.
Simulirati sam napad na nuklearno postrojenje eksplozijom reaktora ili
onesposobljavanjem sustava hlađenja reaktora na žalost nije potrebno jer
Černobilska katastrofa 26. travnja 1986. Godine (slika 13) kada je smrtno
stradalo oko 9.000 ljudi, 350.000 ljudi je evakuirano iz kontaminiranog
područja, a stupanj radijacije prema procjenama bio je jednak kao 400
atomskih bombi jačine bačenih na Hiroshimu  i sada katastrofa koja se
dogodila u Japanu (slika 14), najbolje prezentiraju svu opasnost mogućeg
napada na takvu vrstu postrojenja.
Gordana Filipović
488
Slika 13 Chernobyl26
Slika 14 Fokushimi27
26 Izvor: www.izvorienergije.com
27 Izvor: www.seebiz.eu
28 Cvjetković B.; Terorizam-sredstva i posljedice, str. 45,  Kupola Laus, Split, 2002.
Unatoč katastrofalnim posljedicama iz planova onih koji se bave nuklear-
nom energetikom i uporabom nuklearne energije za razvoj ljudske civili-
zacije isčitava se da razvoj nuklearne energije ide dalje ubrzanim tokom,
ali i sama sigurnost takvih postrojenja postaje sve interesantnija i kom-
pleksnija jer samo o ljudima ovisi hoće li silnu energiju koja se oslobađa
iz atomskih reakcija, upotrijebiti korisno ili ne28 , a koliko je ona izložena
zlouporabi velika je odgovornost one države koja takvo postrojenje ima
pod svojom ingerencijom jer posljedice nezgode na nuklearnom postro-
jenju u jednoj državi mogu imati učinak i izvan njenih državnih granica
što nameće i potvrđuje važnost međunarodne suradnje u cilju povećanja
nuklearne sigurnosti.
2.2. Kemijska industrija
Moguće posljedice napada na kemijsku industriju na žalost može se pri-
kazati kroz najteži svjetski industrijski akcident koji se dogodio u Bhopalu
u Indiji 03. prosinca 1984. godine kada je iz tvornice Union Cabride India
Limited (UCIL) namijenjenoj za proizvodnju pesticida (slika 15.) iscurilo
45.000 tona otrovnog plina od kojeg je odmah umrlo oko 5.000 ljudi (sli-
ka 16.), od 15.000 do 20.000 ljudi je umrlo u slijedećih nekoliko godina,
500.000 ljudi je oboljelo od edema pluća, 100.000 ljudi i danas je teško
bolesno, a danas 27 godina kasnije kontaminacija područja uzrokovana za-
ostalim otrovnim materijalom i dalje uzrokuje zdravstvene probleme i de-
formacije kod novorođenčadi.
Gordana Filipović
489
Slika 15 .: Ostaci tvornice u Bhopalu29
Slika 16 Bhopalska
tragedija30
29 Izvor: www.france24.com
30 Izvor: www.gingerasia.com
31 Cvjetković B.; Terorizam-sredstva i posljedice, str. 71,  Kupola Laus, Split, 2002.
32 Cvjetković B.; Terorizam-sredstva i posljedice, str. 45,  Kupola Laus, Split, 2002.
Danas je poznato preko dva milijuna kemijskih spojeva , od kojih je u pro-
metu i na tržištu oko 50 000, međutim, godišnje prilikom prerade i proiz-
vodnje u kemijskim  industrijama i drugim industrijama stvaraju se dese-
tine milijuna tona otpadnih štetnih kemijskih čestica pa sve ovo ukazuje
da suvremeni svijet daje velike mogućnosti primjeni kemijskih sredstava u
diverzijama, terorističkim akcijama, sabotažama, kao i pri pojavi sumnjivih
nesreća i ekoloških havarija.31
Primjena kemijskih sredstava putem specijalnog rata predstavlja najgrublju
formu subverzne djelatnosti prema miroljubivim, slobodnim i nezavisnim
državama i njihovim narodima  što kemijsku industriju kao cilj rata i teror-
izma stavlja na sami vrh ljestvice kritičnih infrastruktura.32
2.3. Biokemijska industrija
Posljedice napada na biokemijsku industriju ravan je napadu biološkim
oružjem tj. biološkim agensima i toksinima. Međutim, najopasnije je
prikriveno djelovanje uzročnicima bolesti ljudi (slika 17 i 18), životinja i
biljaka za koje se ne može otkriti uzrok izazivanja.
Razvoj znanosti i visok stupanj tehnologije omogućio je čovjeku proizvod-
nju bioloških sredstava umjetnim putem pa tako odabrani patogeni mik-
roorganizmi uzgajaju se na specijalnim hranjivim podlogama i koriste se
protiv tzv. biljnih štetočina i uzročnika biljnih bolesti. Daljnjim razvojem
medicine te uporabom znanja mnogih znanstvenih disciplina kao što su
mikrobiologija, patologija, genetika, aerobiologija, molekularna biologija i
Gordana Filipović
490
dr. i nadalje će se dobivati nove vrste bioloških sredstava potrebna za raz-
voj čovječanstva međutim nekontrolirano korištenje ili njihova zlouporaba
može izazvati pogubne posljedice za isto to čovječanstvo.33
Zaključak
Promatramo li industriju, posebno civilnu industriju kao ratni i teroristički
cilj nameću se razmišljanja da civilna industrija zapravo može biti cilj kao
industrija koja se preinakama može koristiti u vojne svrhe državi koja napa-
da ili se brani, da može biti cilj za uništenje u svrhu pokoravanja države od
strane države agresora s ciljem slabljenja njezine gospodarske, tehnološke
i političke moći ili pokoravanje države agresora, ali na žalost industriju
je moguće koristiti i u svrhu migracije stanovništva izazivanjem ekološke
katastrofe i kontaminacije terena i najgore moguće, civilnu industriju je
moguće iskoristiti kao oružje za masovno uništenje što posebno zabrinjava
međunarodnu zajednicu kada su u pitanju ratni sukobi, a posebno kada je
u pitanju terorizam.
Može li se međunarodna zajednica nositi s ovim vidom “ratovanja”, a ovdje
je opisan samo mali dio mogućih posljedica?
U svakom slučaju industrija je kao kritična infrastruktura osjetljiva u
svim svojim fazama sustava. Gledano kroz tehnološki razvoj i povijesna
događanja njezina važnost očitovala se i kao sredstvo političke represije i
kao sredstvo rata utječući i na sam razvoj ratnih sukoba, ekonomiju, gosp-
odarstvo, životni standard, kritične infrastrukture, zemljište i sve na njemu
uključujući ljude, životinjski i biljni svijet, hranu, vodu i zrak.
Slika 17 Djevojčica zaražena boginjama34
Slika 18 Tifus35
33 Cvjetković B.; Terorizam-sredstva i posljedice, str. 45,  Kupola Laus, Split, 2002.
34 Izvor: www.watchtower.blog.hr
35 Izvor: www.websters-distronary-online.org
Gordana Filipović
491
Iz ovoga proizlazi da je upravo sigurnosno okruženje meta rata i teroriz-
ma, a industrijska postrojenja samo im olakšavaju cilj pa i sama postaju
cilj. Upravo zato sigurnosno okruženje, gdje je posebno potrebno uvrstiti
industriju, jedno je od najbitnijih pitanja eksperata područja sigurnosti u
svim segmentima ljudskog okruženja počevši od političkog pitanja država
u spriječavanju ratnih sukoba, spriječavanja terorizma ili poduzimanja svih
raspoloživih mjera sigurnosti kritičnih infrastruktura i potencijalno opas-
nih postrojenja.
Unatoč rizicima i posljedicama razvoj industrijskih postrojenja ide dalje
ubrzanim tokom i sigurnost takvih postrojenja postaje sve interesantnija i
kompleksnija.
Međutim, svi se moramo suočiti sa činjenicom da uništenje industrije ili
zlouporaba uvijek ima posljedice, ali te posljedice mogu biti i katastrofalne.
Na žalost u svakom ratnom sukobu i kad je u pitanju terorizam industrija
zauzima mjesto strateške mete.

Literatura
Cvjetković B.: Terorizam – sredstva i posljedice, Laus, Split, 2002.
Engdahl F.W.: Stoljeće rata, AGM, Zagreb, 2000.
Harmon C.C.: Terorizam danas, Golden marketing, Zagreb, 2002.
Huntington S.P.: Sukob civilizacija i preustroj svjetskog poretka, hrvatsko
izdanje, Izvori, Zagreb, 1998.
Kulić S.: Strategija nasilja kao strategija razvoja, Naprijed, Zagreb, 1996.
Opća enciklopedija: Terorizam, sv.VIII, str.191, Zagreb, 1982.
Orehovec Z., Matika D., Jukić I., Bokan S., Sabolić T., Ilijaš B.: Nekonven-
cionalni oblici ratovanja, HV br. 77, MORH, studeni 2001.
Orehovec Z., Klasan V., Neširenje oružja za masovno uništenje, HV br.1,
MORH, listopad 2004.
Sternberg F.: Vojna i industrijska revolucija, Vojnoizdavački zavod, Beo-
grad, 1965.
Šoštarić E., Amonijak i klor mogu ubiti sve stanovnike Zagreba, Nacional
br.426, 13.siječanj 2004
11. Taylor M., Horgan J.: Terorizam u budućnosti, Golden marketing, Za-
greb, 2003.
www.port.ba, Sarajevo-x.com, Moćni virus napao mete u Iranu, 27.09.2010.
Gordana Filipović
492
Civil industry as war and terrorist target
Abstract
In the maelstrom of the ideologies that have used different methods of
forceful imposition of industrial development is primarily facilitated the
conduct of war, where even then we see industry as war and terrorist target.
Today, conventional warfare is too costly and dangerous, a State may attack
the covert action using its weaknesses, but also challenging technological
failures on drives hazardous to human health and environment or by using
the weaknesses of security systems industry is dangerous, and you never
know whether the an act of aggression or technical-technological failures.
Keywords: industry, technology development, terrorism
Gordana Filipović
493
udk 614.8:351.78
 Dr. sc. Iskra Alexandra Nola,
 dr. sc. Jagoda Doko Jelinić*
Javnozdravstvene intervencije u
menadžmentu katastrofa
Sažetak
Katastrofe predstavljaju iznenadne događaje koji donose učinke s kojima
se cijela zajednica ili zemlja mogu teško nositi. Djelovanje javnozdravs-
tvene zajednice temelji se na ljudima i zajednici u smislu reakcije na
učinak katastrofe te poduzimanja svih mjera i djelovanja potrebnih za što
brži oporavak. Dobar menadžment katastrofa zahtjeva točne informacije
i mora povezivati prikupljanje podataka i njihovu analizu u procesu brzog
donošenja odluka. Javno zdravstvo, u svakom svom segmentu, pa tako
i u situacijama katastrofa, primarno je odgovorno za zdravlje zajednice.
Stoga će javno zdravstvo u takvim situacijama morati biti uključeno u
koordinaciju pružanja zdravstvene skrbi, povezujući zdravstvene organi-
zacije i državne uprave zadužene za djelovanje u katastrofama. Budući
zdravstvene krize ne poznaju granice, javnozdravstvena intervencija uz
razmjenu iskustava, znanja i alata između zemalja koje su se već suočile s
nekom krizom i onih koje ona može pogoditi predstavlja važan segment
djelovanja u situacijama katastrofe.
Ključne riječi: menadžment katastrofa, zdravstveni djelatnici,
javnozdravstvene intervencije
* Doc. dr. sc. Iskra Alexandra Nola, prof. dr. sc. Jagoda Doko Jelinić, Sveučilište u Zagrebu,
Medicinski fakultet
ZDRAVSTVO I IZAZOVI
UPRAVLJANJA KRIZAMA
494
Uvod
Katastrofe predstavljaju iznenadne događaje koji donose učinke s kojima
se cijela zajednica ili zemlja mogu teško nositi. Velike katastrofe uzrokuju
paniku i šok preživjelih, ali također i njihovo organiziranje spasilačkih
timova. Budući se posljedice očituju gotovo odmah preživjelima je potreb-
no pružiti trenutačnu medicinsku skrb. Procjena ozbiljnosti ozljeda, kao i
njihovo zbrinjavanje temelji se na postojećim kapacitetima. Tek nakon ne-
kog vremena uslijediti će epidemiološka procjena vezana uz zdravstvene
učinke katastrofe i procjena tipa i načina organiziranja tima specifičnih
vještina. Sposobnost brzog reagiranja zajednice i pružanja odgovarajuće
pomoći ovisiti će o tipu katastrofe te posljedicama iste – da li će nasta-
ti situacija kompletnog sloma infrastrukture ili će postojati mogućnost
korištenja postojećih resursa.
Javnozdravstvene intervencije moraju uključiti sve dostupne načine sani-
tacije kako bi se spriječile epidemije i širenje bolesti. Također, potrebno je
osigurati i omogućiti odvoženje otpada koje bi se u protivnome u kratkom
roku moglo pretvoriti u izvor zaraza. Djelovanje javnozdravstvene zajed-
nice temelji se na ljudima i zajednici u smislu reakcije na učinak katastro-
fe te poduzimanja svih mjera i djelovanja potrebnih za što brži oporavak.
Upravo stoga će što ranije uključivanje ostalih zdravstvenih djelatnika
pogođenog područja osigurati kontinuitet kvalitete i dostupnosti zdravs-
tvenog sustava. U katastrofama je važno brzo osigurati kvalitetan jav-
nozdravstveni nadzor i praćenje kako bi se što prije ustanovili zdravstveni
prioriteti pogođene zajednice. Time će se povezati svi raspoloživi dijelovi
zdravstvenog sustava te omogućiti dijagnosticiranje i povezivanje dostup-
nih podataka na svim razinama vezano uz zdravstvene probleme i štetne
učinke okoliša nastale kao posljedica katastrofe.
Katastrofe pogađaju zajednicu na različite načine – često su trans-
portne i komunikacijske veze uništene, pa će tako i opskrba pučanstva
biti narušena. Svakako će najznačajnije posljedice biti upravo one koje
će se ticati povećane smrtnosti u populaciji ili ozljeda i mogućih bolesti
u preživjelih. Takve situacije događaju se već u prvih nekoliko sati na-
kon katastrofe, u vremenu u kojem je nerealno očekivati brzu pomoć šire
ili međunarodne zajednice. To je razdoblje oslanjanja na vlastite resurse
pa je razina znanja i vještina, te formalnog treninga za takve situacije,
od vitalne važnosti – kako u svim razinama snaga pridruženih akcijama
spašavanja tako i na razini zdravstvenih djelatnika.
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
495
Slika 1 Faze ciklusa katastrofa
Dobar menadžment katastrofa zahtjeva točne informacije i mora povezi-
vati prikupljanje podataka i njihovu analizu u procesu brzog donošenja
odluka. U kontekstu menadžmenta javnozdravstvenih intervencija u
situacijama katastrofa glavni su ciljevi slijedeći: procijeniti dostupne
resurse i potrebe populacije pogođene katastrofom, spriječiti daljnje
štetne učinke na zdravlje, implementirati strategije za kontrolu bolesti
sa dobro definiranim problemima, evaluirati učinkovitost programa
za ublažavanje posljedica katastrofe, kao i poboljšati planove za slučaj
različitih budućih katastrofa. Također, potrebno je ustanoviti uobičajene
obrasce pobola i smrtnosti uslijed različitih katastrofa. Naime, pružanje
hitnog i učinkovitog medicinskog odgovora u katastrofama ovisiti će up-
ravo o predviđanju mogućih medicinskih i zdravstvenih problema u po-
jedinim situacijama. Tek takovim, sveobuhvatnim, pristupom moguće je
pružiti odgovarajuću intervenciju (humanitarna pomoć, oprema, osoblje)
na vrijeme i na mjestima gdje su najpotrebnije.
1. Ciklus katastrofa i javnozdravstvene intervencije
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
496
Tri su osnovne faze menadžmenta katastrofa:

1. pripravnost na katastrofu,

2. odgovor na katastrofu i

3. ublažavanje katastrofe.
Međutim, menedžment katastrofa razlikuje i značajna razdoblja djelovan-
ja između tri glavne faze ciklusa katastrofa koja uključuju:

1. učinak katastrofe,

2. razdoblje rehabilitacije i

3. razdoblje rekonstrukcije.
Različite su razine djelovanja zdravstvenih djelatnika u svakoj od faza
ciklusa katastrofa, ali uvijek podrazumijevaju njihovu organiziranost i
organizirano vođenje.
U trenutku katastrofe – faza učinka katastrofe – ovisno o katastrofi, proći
će i do nekoliko sati u kojima će panika i šok vladati unutar pogođene pop-
ulacije koja će se morati oslanjati na vlastite snage. Nekoliko sati nakon
toga započinje već faza odgovora na katastrofu kada je potrebno pokrenu-
ti dostupne resurse te započeti sa organiziranom potragom za nestalima
i organiziranim pružanjem pomoći preživjelima. To je razdoblje u ko-
jem javnozdravstvene intervencije uključuju dostupnost svojih djelatnika
te stanje ustanova koje bi trebalo uključiti u organiziranje medicinske
pomoći. U istom periodu pokreće se sustavna procjena potreba pogođene
populacije kako bi se resursi i osoblje pravodobno i precizno (pre)usm-
jerili. U fazi rehabilitacije najvažnije je javnozdravstveno djelovanje u
smislu sprječavanja daljnjih štetnih zdravstvenih učinaka bilo kroz in-
terakcije unutar populacije bilo kroz štetne čimbenike okoliša. To je faza
u kojoj se intenzivno provodi sanitacija, kontrolira odlaganje otpada a
sve u smislu sprječavanja daljnjeg širenja bolesti. U fazi rekonstrukcije
javnozdravstveni će sektor implementirati protokole za kontrolu bolesti
i mogućih štetnih zdravstvenih učinaka, a u fazi ublažavanja katastro-
fe ponuditi mjere preventivnih pregleda kako bi se spriječilo daljnje
širenje postojećih bolesti izazvanih katastrofom. U fazi pripravnosti na
katastrofu najvažnije je da se postojeći protokoli djelovanja javnozdravs-
tvenih djelatnika revidiraju, te uočeni problemi isprave, te također da
se temeljem iskustva izvrši eventualno potrebno reorganiziranje kako
bi se povećala pripravnost za slučaj ponavljanja iste katastrofe. Također,
pripravnost na katastrofu uključiti će i djelovanje na razini edukacije pop-
ulacije kroz ciljane javnozdravstvene programe. Revidiranjem postojećih
obrazaca očekivanog pobola i smrtnosti uslijed određenog tipa katastrofe
postiže se bolja pripravnost na buduće katastrofe jer su upravo to podaci
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
497
koji definiraju i snagu resursa te broj osoblja potrebnog za uspješno sav-
ladavanje posljedica katastrofe.
2. Uloga i odgovornost javnog zdravstva
Javnozdravstvene intervencije u katastrofama odnositi će se na slijedeća
područja djelovanja:
 1. Voda, sanitacija, higijena – prenapučenost nastala uslijed migracije
stanovništva sa pogođenih područja rezultirati će slabijom opskrbljenosti
vodom, neadekvatnom higijenom i sanitacijom, te će to kao posljedicu
imati povećanu incidenciju diareje, respiracijskih infekcija i drugih
zaraznih bolesti. Stoga je važno osigurati dobar sustav opskrbe vodom
te kanalizacije vrlo brzo, jer niti jedna kurativna mjera ne može spriječiti
posljedice zagađenog okoliša.
 2. Menadžment vektora – kontrola vektorski prenosivih zaraznih bolesti
važan je dio javnozdravstvenog planiranja intervencija kako bi se popu-
lacija zaštitila od bolesti. Edukacija stanovništva o značaju higijene u
takvim situacijama i uvjetima doprinijeti će sprječavanju daljnjeg širenja
bolesti.
 3. Epidemiologija – mogući uzroci smrti, tipovi ozljeda i bolesti uzrokovani
određenim tipom katastrofe, važni su epidemiološki podaci temeljem
kojih se može precizno procijeniti potreba za: humanitarnom pomoći
(količina, vrsta, mjesto), opremom (spašavanje, liječenje, privremeni
smještaj), osobljem (medicinsko, spasilačke ekipe, vojska, crveni križ,
psihološka pomoć) kako bi se pružio učinkovit odgovor na hitne situacije
izazvane katastrofom.
Međutim, javno zdravstvo, u svakom svom segmentu, pa tako i u situaci-
jama katastrofa, primarno je odgovorno za zdravlje zajednice. Stoga će
javno zdravstvo u takvim situacijama morati biti uključeno u koordi-
naciju pružanja zdravstvene skrbi, povezujući zdravstvene organizacije i
državne uprave zadužene za djelovanje u katastrofama. Takva suradnja
omogućava:
1. pružanje učinkovite hitne pomoći unesrećenima,
2. ubrzano stvaranje zdravstvene mreže kroz koju će se omogućiti
osiguravanje kontinuirane zdravstvene skrbi (hitna medicinska
pomoć, primarna zaštita, preventivna skrb),
3. praćenje čimbenika okoliša koji bi mogli našteti zdravlju zajednice,
4. pomoć vulnerabilnim grupama (stariji, djeca, invalidne osobe),
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
498
5. kreiranje programa prevencije i zaštite – senzibiliziranje javnosti za razvoj
protokola djelovanja za prevenciju katastrofa, odgovora na katastrofu,
rekonstrukciju, rehabilitaciju i ublažavanje posljedica katastrofa,
6. alociranje resursa na mjesta gdje su potrebna,
7. buduće djelovanje infrastrukture (nakon katastrofe) – bolnice, am-
bulante, zavodi,
8. suradnju sa nacionalnim i internacionalnim društvima uključenima
u djelovanja u slučaju katastrofa,
9. točnu i pravodobnu komunikaciju sa medijima i zajednicom.
Zaključak
Budući zdravstvene krize ne poznaju granice, javnozdravstvena interven-
cija uz razmjenu iskustava, znanja i alata između zemalja koje su se već
suočile s nekom krizom i onih koje ona može pogoditi predstavlja važan
segment djelovanja u situacijama katastrofe.

Literatura
Natural Disasters—Protecting the Public’s Health. Washington, DC, Pan
American Health Organization, 2000
Rapid Health Assessment Protocols. Geneva, World Health Organization,
1999.
Dostupno sa: http://www.crid.or.cr/digitalizacion/pdf/eng/doc13866/
doc13866.htm, pregledano: 29.03.2011.
Rapid Health Assessment Protocols for Emergencies (WHO; 1999.
Dostupno sa: http://helid.digicollection.org/en/d/Jh0212e/, pregledano:
29.03.2011.
Noji EK. Public health issues in disasters. Critical Care Medicine.
2005;33(1) Suppl:29-33.
Sundnes KO. Health disaster management: guidelines for evaluation and
research in the Utstein style: executive summary. Task Force on Quality
Control of Disaster Management. Prehosp Disaster Med. 1999;14(2):43-52.
Noji EK. Progress in disaster management.
Lancet. 1994;(21):343(8908):1239-40.
Noji EK. Disaster epidemiology: challenges for public health action. Ann
Ig. 2002;14(1 Suppl 1):97-102.
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
499
Landesman LY. Public Health Management of Disasters: The Practice
Guide. Washington DC, APHA, 2001, pp 1–250.
Keim M. Developing a public health emergency operations plan: a primer.
Pac Health Dialog. 2002;9(1):124-9.
World Health Organization (WHO). Dostupno sa: http://www.who.int/
hac/en/,
pregledano: 29.03.2011.
Mong Y, Kaiser R, Ibrahim D, et al. Impact of the safe water system on wa-
ter quality in cyclone-affected communities in Madagascar. Am J Public
Health 2001; 91:1577–9.
Haji A, Waeckerle J. Disaster Medicine and The Emergency Medicine Res-
ident. Annals of Emergency Medicine. 2003;41:865-890.
American Board of Disaster Medicine.
Dostupno
sa:
http://www.abpsga.org/certification/abodm_announce-
ment.html, pregledano: 17.03.2008.
Komuniciranje u kriznom stanju: Smjernice za kriznu komunikaciju za
javne dužnosnike. Rockville, MD: Ministarstvo zdravstva i službi za ljude
SAD-a, Služba za javno zdravlje, 2002.
Public Health Emergency Response Guide For State, Local, And Tribal
Public Health Directors.
Dostupno sa: http://emergency.cdc.gov/planning/responseguide.asp,
pregledano 07.03.2008.
Environmental health in emergencies and disasters. A practical guide.
Wisner B, Adams J (eds). Geneva: World Health Organization, 2002.
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
500
Public health interventions in disaster management
Abstract
Disasters are unexpected events that bring the effects difficult to han-
dle for an entire community or country. Pblic health action include peo-
ple and the community in terms of handling the effects of disasters and
to taking all measures and actions required for a speedy recovery. Good
disaster management requires accurate information and must be related
to collected and analysed data in order to make quick decisions. Public
health, in every segment, as well as in disaster situations, is primarily re-
sponsible for the health of the community. Therefore, the public health in
such situations need to be involved in coordinating the health care, health
care organizations and state administration responsible for the actions in
the disaster. Since health emergencies know no boundaries, public health
interventions and experiences, knowledge and tools exchanged between
countries that are already faced with a crisis and those that it can affect,
are an important segment of action in disaster situations.
Keywords: disaster management, health professionals, public health
emergency/ interventions
Iskra Alexandra Nola, Jagoda Doko Jelinić
501
udk 614.8:504.3.054
 Dr. sc. Jagoda Doko Jelinić,
dr. sc. Iskra Alexandra Nola*
Kemijske katastrofe – prednosti
pravovremenog javnozdravstvenog
djelovanja
Sažetak
Osim velikog broja prirodnih katastrofa, svjedoci smo čestih katastro-
fa uzrokovanih ljudskom aktivnošću, posebice kemijskih, među koji-
ma svakako treba spomenuti najveću koja se dogodila 1984. u Bhopal-u
kada je smrtno stradalo više od 8000 ljudi, a posljedice na zdravlje još
uvijek osjećaju preživjeli. Glavni elementi koji određuju težinu kemijske
katastrofe su: toksičnost  kemijske tvari, opseg kontaminiranog područja,
veličina izloženosti populacije, količina kemijske tvari i posljedice za okoliš.
Opsežnost mjera pripravnosti (tehnološka predvidivost incidenta, tehnička
rješenja za smanjenje rizika, upoznavanje javnosti s opasnostima i koordi-
nacija hitnih intervencija) i pravovremena javnozdravstvena intervencija
značajno smanjuju odnosno ublažavaju posljedice katastrofe na zdravlje
izloženih. U Hrvatskoj postojeće kemijske industrije predstavljaju važan
segment u djelovanju javnozdravstvenih djelatnika. Osposobljavanje  koor-
dinatora i aktivnih nositelja javnozdravstvenih intervencija, u tom segmen-
tu djelovanja, značajno će doprinijeti u ublažavanju posljedica kemijskih
katastrofa.

Ključne riječi: kemijske katastrofe, javno zdravstvo, pripravnost, posljedice
* Doc. dr. sc. Iskra Alexandra Nola, prof. dr. sc. Jagoda Doko Jelinić, Sveučilište u Zagrebu,
Medicinski fakultet
502
Uvod
Tehnološki razvoj suvremenog društva poboljšao je kvalitetu življenja znat-
nom dijelu ljudske populacije, ali je istovremeno povećao rizik od izbija-
nja nesreća koje mogu poprimiti katastrofalne razmjere s posljedicama na
ljudsko zdravlje i okoliš. Razvoj kemijske industrije doveo je do korištenja
velikog broja opasnih kemijskih tvari u komercijalne svrhe. Kemijske tvari

pri proizvodnji, skladištenju i transportu mogu izazvati niz neželjenih
događaja koji mogu kulminirati do katastrofe. Nesreće, u kojima može doći
do nekontroliranog oslobađanja opasnih tvari, mogu ugroziti zdravlje i
život velikog broja ljudi, životinja i biljaka kao i okoliša na području od ne-
koliko stotina metara do nekoliko desetaka kilometara oko izvora, bilo da
je riječ o stacionarnom ili pokretnom izvoru. Posljedice ispuštanja goleme
koncentracije otrovnih i zapaljivih kemijskih spojeva, predstavljaju opas-
nost posebice u gusto naseljenim područjima zbog izloženosti velikog broja
ljudi. Glavni elementi koji određuju težinu kemijske katastrofe su: opseg
kontaminiranog područja, veličina izloženosti populacije, količina kemi-
jske tvari, toksičnost kemijske tvari i opsežnost mjera koje treba poduzeti.
Razmjeri učinaka nesreće u najvećoj mjeri ovise o  neposrednom odgovoru
na neželjeni događaj na samom mjestu događaja.
Posljednjih pedesetak godina svjedoci smo nekoliko velikih kemijskih
katastrofa koje su izazvale veliki broj ljudskih žrtava i dugotrajno onečišćenje
okoliša. Katastrofe, prirodne ili uzrokovane ljudskom aktivnošću, mogu se
dogoditi bilo kada i bilo gdje. Gotovo uvijek, glavne karakteristike nesreća
katastrofalnih razmjera su: naglost, masovnost, razornost, ogromne ma-
terijalne štete i ljudske žrtve. Izvanredne situacije, izazvane katastrofama,
popraćene su poremećajima životnih uvjeta i higijenskih prilika, što ozbilj-
no narušava ravnotežu u ekološkom sustavu. Tako je ravnotežu ekosustava
ozbiljno narušila nedavna katastrofa u Mađarskoj (listopad 2010.) kada se
iz oštećenog spremnika tvornice za preradu aluminija Mal u gradu Aika
izlilo  oko 1,1 milijuna m3 crvenog toksičnog mulja na površinu od 40-ak

km2. Otpadna lužina uz visok stupanj alkaličnosti sadrži i visoke koncen-
tracije arsena, vanadija, kroma, bakra, kobalta i selenija, pri čemu arsen i
do 30 puta premašuje granične vrijednosti propisane za otpadne vode koje
se smiju ispuštati u prirodni spremnik. Ekološke posljedice ove nesreće su
nestanak života u rijeci Marcal, a također je došlo i do sporadičnog pomora
riba i u drugim rijekama. Sedam ljudi poginulo je u otrovnoj poplavi, a 150
ih je zadobilo opekline zbog iznimno lužnatih svojstava crvenog mulja.
Najčešći uzroci nesreća sa katastrofalnim ishodom su nepridržavanje pro-
pisanih procedura, neodgovarajući dizajn, nezadovoljavajuća procedura
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
503
testiranja opreme, nepostojanje potpune analize procesa/nerazumijevan-
je procesa, loš sustav upozoravanja, propusti u planiranju (izbor lokaci-
je), sukob između proizvodnje i sigurnosti, - neodgovarajuća inspekcija/
nepridržavanje preporuka. Procenjuje se da je u 80-100% slučajeva nesreće
uzrok ljudska greška ili zabuna.
Zbog serije ljudskih pogrešaka dogodila se i najveća svjetska kemijska
katastrofa 1984.godine, u Bhopal-u, Indija, u tvornici za proizvodnju pesti-
cida kada je iz pogona za proizvodnju metilizocijanata, isteklo 45 tona me-
tilizocijanata, cijanovodika, metilamina i drugih toksičnih plinova. Oblak
smrtonosnog metilizocijanata tijekom noći prekrio je površinu od 20 km2 i
izazvala smrt 2500 ljudi neposredno nakon katastrofe, a sljedećih godina od
posljedica su umrli deseci tisuća ljudi. Nadalje, procjenjuje se da 100.000
do 200.000 ljudi ima trajne posljedice na zdravlje.
Katastrofalne posljedice u Bhopalu rezultat su upravljačkog mehanizma
proizvodnje pri čemu se nije vodilo računa o nužnim mjerama sigurnosti.
Uzrok nesreće bio je prodor vode u spremnik s metilizocijanatom, pri čemu
je egzotermnom reakcijom nastao smrtonosni plin. Znatna količina ove
opasne kemikalije (40 puta više od dozvoljenog) bila je uskladištena bez
odgovarajućeg hlađenja koje bi usporilo trenutnu reakciju ili je potpuno
odgodilo. Kao dio redukcijski troškova smanjen je bio i broj djelatnika u
tvornici bez odgovarajuće obuke za sigurno postupanje s kemikalijama.
Očigledni propusti u prevenciji nesreće pojačani su neprimjerenom reakci-
jom na događaj čime su povećane posljedice katastrofe. Interventne službe
obaviještene su o događaju nekoliko sati kasnije kada je sva nastala količina
plina već istekla. Zdravstveni djelatnici, zbog neinformiranosti o kemijskim
tvarima koje se koriste i proizvode u tvornici, bili su potpuno nespremni
za tragediju.6 Katastrofa u Bhopalu samo je jedan primjer neophodnosti
pravovremenih sveobuhvatnih priprema za sprječavanje katastrofa kao i
priprema za što učinkovitiju sanaciju posljedica katastrofa ukoliko do njih
dođe.
Kako kemikalije utječu na gotovo svaki dio života čovjeka, uspostava sustava
sigurnog upravljanja kemikalijama omogućava s jedne strane maksimalno
iskorištavanje svih pozitivnih učinaka kemikalija na ekonomski razvitak i
kvalitetu života, a s druge, učinkovito sprečavanje njihovih mogućih štetnih
utjecaja na ljudsko zdravlje i okoliš. Stoga je u interesu svake države da
potiče razvoj sustava kemijske sigurnosti. Uspostava sustava za djelotvorno
ovladavanje kriznim stanjima nesrećama, pa tako i onima u kojima može
doći do nekontroliranog oslobađanja opasnih (toksičnih) tvari, zadatak
je svakog demokratskog društva koje se brine o zaštiti života i zdravlja
stanovnika, njihovih dobara i okoliša.
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
504
Upravljanje u izvanrednim situacijama kemijskih
katastrofa i javnozdravstveno djelovanje
Upravljanje u izvanrednim situacijama je disciplina koja se bavi rizicima
i njihovim izbjegavanjem pri neželjenim događajima. To je kontinuirani
proces u kojem sudjeluju pojedinci, grupe i zajednice radi izbjegavanja ili
ublažavanja mogućih učinaka katastrofa. Poduzete akcije ovise djelomično
o poimanju rizika onih koji su njima izloženi. Učinkovito upravljanje u
kriznim situacijama počiva na integraciji hitnih planova na svim razinama
uključivanja vlasti i nevladinih organizacija.
Sustav pripravnosti i odgovora na kemijsku katastrofu treba biti dobro
definiran i organiziran, a provodi se kroz slijedeće faze:
- prevenciju nastanka nesreća koje uključuju opasne kemikalije
- pripravnost za odgovor na katastrofu i njeno ublažavanje
- odgovor na kemijske katastrofe
- praćenje posljedica katastrofe i obnova
Prevencija nastanka nesreća izazvanih opasnim tvarima odnosi se na pro-
ces identifikacije i evaluacije opasnosti. Poznavanje tehnološkog procesa,
popis i svojstva opasnih tvari koje se koriste u proizvodnji, maksimalna
očekivana količina opasnih tvari, popis mogućih uzroka i izvora opasnos-
ti i kritičnih točaka, veličina mogućeg područja djelovanja, potencijalni
toksični učinci na izložene osobe neophodno je za predviđanje mogućnosti
incidenta i potrebe poduzimanja tehničkih rješenja za smanjenje rizika.
Nekontrolirano oslobađanje opasnih tvari može ugroziti život i zdravlje
ljudi na području od nekoliko stotina metara do nekoliko desetaka kilo-
metara, stoga je za procjenu rizika potrebno znati broj stanovnika koji
mogu biti izloženi takvim opasnostima. Posebice povećan broj ugroženih
je u gusto naseljenim mjestima. Objektivno informiranje stanovnika s real-
nim rizicima takvih događaja (vjerojatnost događaja i posljedice) je nužno
kako bi se u slučaju nesreće što učinkovitije zaštitili, tim više ako ne pos-
toji djelotvoran sustav obrane, zaštite i spašavanja na lokalnoj ili državnoj
razini. Što je veći rizik, veći su i napori za prevenciju nastanka incidenta i
pripravnost za odgovor na katastrofu. Rizik se smanjuje edukacijom i in-
formiranjem stanovništva, razmjenom iskustava i suradnjom sa drugim
državama. Za razliku od ostalih faza upravljanja u izvanrednim situacijama,
faza prevencije usmjerena je na dugoročne mjere reduciranja ili eliminiran-
ja rizika.7 U ovoj fazi javnozdravstvene intervencije objediniti će sve one
preventivne programe koji će educirati stanovništvo vezano uz značaj higi-
jene u pogođenim područjima kako bi se spriječila pojava epidemija, kao i
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
505
o dostupnosti i razinama opremljenosti zdravstvene infrastrukture za po-
jedini tip katastrofe. Najznačajnije razine djelovanja trebale bi se u ovoj fazi
odvijati kroz Zavode za javno zdravstvo te primarnu zdravstvenu zaštitu.
Pripravnost za odgovor na katastrofu i ublažavanje posljedica odnosi se na
ustroj i provedbu mjera u slučaju iznenadnog događaja i provjere njihove
učinkovitosti. Mjere pripravnosti uključuju: komunikacijske planove s lako
razumljivom terminologijom i metodama, imenovanje  odgovornih osoba
i potrebnih stručnih djelatnika, sudjelovanje i treniranje službi za upravl-
janje u krizama, uključujući masovne ljudske resurse poput timova za hitni
odgovor u zajednicama, razvoj i uvježbavanje sustava hitnog uzbunjivanja i
obavještavanja stanovništva kombiniranih sa skloništima za hitne situacije
i evakuacijskim planovima, skladištenje, inventarizacija i održavanje zal-
iha i opreme za krizne situacije, razvoj organizacija treniranih volontera
među civilnim stanovništvom. Drugi aspekt pripravnosti je predviđanje
broja žrtava, odnosno istraživanje očekivanog broja umrlih ili ozlijeđenih u
određenim vrstama događaja. Kako bi se dobilo na vremenu i učinkovitosti
rješavanja krizne situacije, redovito se angažiraju sve raspoložive, namjenske
strukture društva, među kojima posebnu dimenziju imaju oružane snage.
Javnozdravsrtvena pripravnost uključiti će poznavanje akcijskih planova
djelovanja te raspored snaga potrebnih da se pruži hitna medicinska skrb.
Odgovor na kemijske katastrofe uključuje sprečavanje štetnih učinaka
na zdravlje stanovništva, zaštitu okoliša i općeg dobra. Faza odgovora
uključuje mobilizaciju potrebnih hitnih službi (vatrogasci, policija, službe
hitne medicinske pomoći, krizni stožer ili civilna zaštita, Dom zdravlja,
službe zaštite okoliša, Crveni križ, druge lokalne službe poput škola, komu-
nalnih djelatnosti) i prvih osoba koje dolaze u područje pogođeno katastro-
fom.10 Dobro uvježbani plan za izvanredne situacije, razvijen kao dio faze
pripravnosti, omogućuje učinkovitu koordinaciju spašavanja ondje gdje je
to potrebno, a napori u traganju i spašavanju mogu započeti vrlo rano. Ovis-
no o ozljedama koje žrtva pretrpi, vanjskoj temperaturi te žrtvinom pristu-
pu zraku i vodi, ogromna većina stradalih u nepogodi umrijet će unutar 72
sata nakon nastanka nepogode. U ovoj fazi važan čimbenik je vrijeme, jer se
brzom reakcijom u rješavanju izvanredne situacije u velikoj mjeri umanjuju
njezine posljedice. Javnozdravstveno djelovanje ovdje će uključiti mobili-
zaciju svih raspoloživih resursa kako bi se broj žrtava smanjio na najmanju
moguću mjeru. Ovdje će djelovanje na svim zdravstvenim razinama biti
najizraženije: ambulante, klinike, Zavodi – svi će biti angažirani kako bi se
trijažiranje te saniranje ozljeda žrtava ubrzalo.
Faza oporavka predstavlja povratak pogođenog područja u njegovo prvo-
bitno stanje. Napori oko oporavka primarno su zaokupljeni akcijama koje
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
506
uključuju ponovnu izgradnju uništenih objekata, infrastrukture i ponovno
zapošljavanje. Ako je preventivno djelovanje organizirano i sveobuhvatno
rješavanje izvanrednog stanja i sanacija posljedica je brža i učinkovitija,
pa će i razdoblje obnove i oporavka biti također brže, a revitalizacijski
procesi jednostavniji i lakši. U javnozdravstvenom smislu ovo je faza koja
podrazumijeva hitnu implementaciju planova i akcija kojima će se revital-
izirati sva preventivna djelovanja te će se provoditi organiziranje akcija za
smanjenje povećanog morbiditeta i mortaliteta nastalih uslijed posljedica
katastrofe.
Svaka od navedenih faza proizlazi iz prethodne i postavlja zahtjeve na
slijedeću. Aktivnosti u jednoj fazi mogu se preklapati s aktivnostima u
prethodnoj.  Pripravnost prelazi u djelovanje kada se dogodi katastrofa.
Djelovanje prelazi u oporavak u različito vrijeme u ovisnosti o prostiranju i
vrsti šteta. Slično, oporavak pokreće ublaživanje, motivaciju za sprečavanje
ili reduciranje nastajanja sljedeće nesreće.
Polazeći od činjenice da nesreće karakterizira iznenadnost, naglost i mas-
ovnost, pravovremena edukacije zdravstvenih djelatnika, pripadnika va-
trogasnih službi, civilne zaštite, komunalnih produzeća, pripadnika vojske
i policije i njihova priprema za slučaj katastrofe, sa definiranim ulogama
i značajem pojedinih subjekata, daje mogućnost da se sanacija posljedica
nesreća katastrofalnih razmjera provede organizirano, stručno i u kratkom
vremenu. To bi značajno doprinijelo spašavanju povrijeđenih, zaštiti imov-
ine od propadanja, spriječila bi se ili ublažila panika među stanovništvom i
prevenirao nastanak zaraznih i nezaraznih oboljenja u epidemijskim razm-
jerama, zbog nedoovoljno hrane i vode, moguće kontaminacije namirnica
kemjiskim, biološkim i radioaktivnim  čimbenicima.
Zaključak
Opsežnost mjera pripravnosti i pravovremena javnozdravstvena inter-
vencija značajno smanjuju odnosno ublažavaju posljedice katastrofe na
zdravlje izloženih. U Hrvatskoj postojeće kemijske industrije predstavljaju
važan segment u djelovanju javnozdravstvenih djelatnika. Osposobljavanje
koordinatora i aktivnih nositelja javnozdravstvenih intervencija značajno
će doprinijeti ublažavanju posljedica mogućih kemijskih katastrofa. Svako
uspješno javnozdravstveno djelovanje u kriznim situacijama traži dobro or-
ganizirane akcijske planove svih razina zdravstvene infrastrukture – prima-
rne zaštite, bolničke i javnozdravstvene.
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
507
Literatura
Enserink, M. After red mud flood, scientists try to halt wave of fear and
rumors. Science 2010;330 (6003): 432–433.
Murray, V.: Major chemical disasters: medical aspects of management, Roy-
al Society of Medicine, London, 1990.
Baxter, PJ: Major chemical disasters BMJ1991;302:61-2.
Rao, G. J. et al., Bhopal gas disaster: Unidentified compounds in the residue
of the MIC Tank-610. J. Indian Acad. For. Sci., 1991, 30, 13–18.
Srivastava, R. C. et al., Effect of exposure to toxic gas on the population of
Bhopal: Part III – Assessment of toxic manifestations in humans – Haema-
tological and biochemical studies. Indian J. Exp. Biol., 1988, 26, 165–172.
Rao, G. J. et al., Bhopal gas disaster: Unidentified compounds in the residue
of the MIC Tank-610. J. Indian Acad. For. Sci., 1991,30, 13–18.
Haddow, GD. Bullock JA Introduction to Emergency Management, Am-
sterdam: Butterworth-Heinemann.2004. ISBN 0-7506-7689-2
Wisner B, Cannon BTDavis I  At Risk - Natural hazards, people’s vulner-
ability and disasters, Wiltshire: Routledge. (2004).
Noji EK. Public health issues in disasters. Critical Care Medicine. 2005;33(1)
Suppl:29-33.
Walker, Peter (1991). International Search and Rescue Teams, A League Dis-
cussion Paper, Geneva: League of the Red Cross and Red Crescent Societies.
Lindell, M., Prater, C., and Perry, R. (2006). Fundamentals of Emergency
Management. Preuzeto 16.siječnja 2011.
Jaffin, Bob Emergency Management Training: How to Find the Right Pro-
gram. Emergency Management Magazine. (2008). Preuzeto 15.siječnja 2011.
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
508
Chemical disasters – advantages of well-timed public
health interventions
Abstract
Besides the large number of natural disasters, we have witnessed many dis-
asters caused by human activity, particularly chemical, among which we
Bhopal in 1984 must be mentioned. There it was killed more than 8000
people, and health effects are still felt in survivors. The main elements that
determine the strength of chemical disaster are: toxicity of chemical sub-
stances, the extent of contaminated area, the size of exposed population, the
amount of chemical substances and environmental implications. Extensive-
ness of preparedness measures (technological predictability of the incident,
the technical solutions to reduce risk, public awareness of the dangers and
the coordination of emergency response) and well-timed public health in-
terventions can significantly reduce or mitigate the health effects of dis-
asters. In Croatia, the existing chemical industries represent an important
part in the public health workers activities. Training coordinator and active
holder of public health interventions in this sector of activity will signifi-
cantly contribute in mitigation process of chemical disasters effects.
Keywords: chemical disasters, public health, preparedness, consequences
Jagoda Doko Jelinić, Iskra Alexandra Nola
509
udk 314:351.78
Dragan Lozančić, D. Sc.*
Demographic dynamics as harbingers
of instability, crisis and conflict
Abstract
While demography has long been linked to social development, population
dynamics can also be cogent harbingers of difficult times. By focusing on
demographic shifts and trends, we can be alerted to otherwise obscure vul-
nerabilities and inchoate events that could pose serious security challenges,
develop into crisis and lead to conflict. High youth bulges, unchecked mi-
gration and fast-paced urbanization can increase the risk of instability. A
high rate of infant mortality has been a powerful indicator of coming vio-
lence and state failure. Demographic changes, by themselves, are seldom a
source of concern. However, certain population shifts, occurring in a par-
ticular social, political or economic context, can easily lead to instability,
crisis and conflict.
Keywords: demography, security, crisis, risk
* Dragan Lozančić, D. Sc., the author is a senior civil servant in the Republic of Croatia Ministry
of Defense and a former professor of security studies at the George C. Marshall European Center
for Security Studies in Garmisch-Partenkirchen, Germany. The expressed views and opinions in
this article are exclusively those of the author
IZAZOVI SUVREMENE SIGURNOSTI
510
Early warning
Policymakers, planners, analysts and scholars have long expressed a great
interest in the ability to accurately predict instability, crisis and the outbreak
of armed conflict. There is a vast amount of research devoted to the causes
of conflict and the capacity for early warning. Most recently, Goldstone et
al. claim to have developed a model that can predict conflict and instabil-
ity with a two-year lead time and over 80% accuracy.2 Ideally, the ability to
foresee should serve to prevent such events from occurring or, at best, alle-
viate the potential intensity of their consequences. Being able to anticipate
crisis and conflict would likely go a long way in being better prepared to
respond and mitigate certain impacts. Demography has been widely recog-
nized as an important variable in any eclectic forecasting calculation.
Demographic changes have long been linked to political, economic and
social developments. Population dynamics have impacted on the environ-
ment and contributed to technological developments. In contemporary
states, demographic studies proved their worth in setting and planning an
assortment of domestic policies in the public and private sectors. Govern-
ment programs—intended to provide health care, education, and other so-
cial services, as well as meet needs in energy consumption, communication
and transportation infrastructure—relied on demographic assessments
and projections. Likewise, businesses used demographic data in developing
marketing and investment strategies.
More recently, demographic dynamics, as a key factor linked to instabil-
ity, crisis and conflict, has progressively attracted the attention of interna-
tional relations scholars, strategic planners and defense analysts. A rapidly
emerging body of literature attests to this trend. “[W]hat will be the key
forces driving the future?” asks Joseph Nye, “Demography is a good place
to start.”3 Unlike the price of oil, demographic projections are one of the
few sound assumptions we can make about the future. The examination of
demographic trends should be a first step in any strategic estimate. Treat-
ing demography as an object and subject of a scholastic inquiry can serve
multiple purposes. Population shifts are said to be causes, effects and har-
2 Goldstone, J.A. et al., “
A Global Model for Forecasting Political Instability,” American Journal
of Political Science, Vol. 54, No. 1, January 2010, pp. 190-208.
3 Nye, J.S., “Shaping the Future,” February 26, 2009. (http://whatmatters.mckinseydigital.com/
geopolitics/shaping-the-future, accessed March 20, 2011)
Dragan Lozančić
511
bingers of geopolitical shocks and transformations.4 This paper aims to ex-
plore the latter aspect—the potential utility in gauging demographic trends
as powerful predictors, risk factors and early warning signs of upcoming
instability, crisis and conflict.
Demography and security
There is no simple nexus between demography and security. Frankly, no
reasonable expert would argue that there is a straightforward causal re-
lationship between the two.5 Moreover, it is difficult to determine when
a demographic variable plays the role of a critical driving element in the
emergence of a security threat or merely one possible contributing factor.6

Most security analysts believe that demographic factors, by themselves, are
seldom a direct source of concern. “Demographic change,” writes Rudolf
Adam, president of the National Academy for Security Policy in Berlin, “is
in itself value-neutral.”7 However, demographic factors, in a particular situ-
ation and interacting with other variables, can precipitate crisis, instability
and armed conflict. Appreciating this aggregate dynamics is critical to un-
derstanding the complex relationship between certain demographic trends
and emerging security threats. In March 2009, the United Kingdom’s chief
government scientist John Beddington warned that a growing world popu-
lation induced demand for more resources could create a dire crisis in two
decades, calling it a “perfect storm” of food, energy and water shortages,
further exacerbated by the effects of climate change.8 In essence, the crisis
could potentially generate social collapse on a global scale.
As armed conflict is still a major security concern, the linkage between de-
mography and conflict has received much attention. While demographic
factors, alone, are unlikely to cause or lead to conflict, population shifts
within fragile states and regions already experiencing tension as a result
of economic, geopolitical, environmental, ideological or territorial issues,
4  Murawiec, L. and Adamson, D., “Introduction” in Murawiec, L. and Adamson, D., editors, De-
mography and Security, Proceedings of a Workshop, Paris, France, November 2000, p. 1. RAND
Conference Proceedings,
5 Leahy, E. and Peoples, S., “Population and Security, Risks from growth, youth, migration, and
environmental stress,” World Watch, September/October 2008, p. 40.
6 Weiner, M. and Russel, S.S., “Introduction,” in Weiner, M. and Russel, S.S., eds., Demography
and National Security, New York and Oxford: Berghahn Books, 2001, p. 5.
7 Adam, R., “Demography and Security,” Internationale Politik, Global Edition, Spring 2007, p. 34.
8 McGourty, C., “Global crisis ‘to strike by 2030’
,” BBC News, March 19, 2009.
Dragan Lozančić
512
could easily be perceived as push factors that lead to instability and even
armed conflict. Homer-Dixon has argued that population-driven resource
scarcity can lead to violent conflict.9 Similarly, some studies purport that
critical demographic pressures such as high infant mortality rates and
“youth bulges” were directly associated with state failure.10 While this may
be intuitively acceptable to many policymakers, there is a lack of convinc-
ing empirical evidence explaining how and why this could be so. Essentially,
experts are precariously reluctant to seek a causal relationship between de-
mography and security.
Recent research has focused on the linkage between the “demographic tran-
sition” and the decline in the vulnerability of societies to civil crisis and
conflict.11 The “demographic transition,” a transcending, widely observed
phenomenon, characterizes the gradual shift from small, slowly growing
populations with high mortality and fertility rates to large, slowly grow-
ing populations with low mortality and fertility rates.12 Empirical evidence
seemed to suggest that society’s progress along the demographic transition
mirrored a corresponding decline in the likelihood of an outbreak of civil
conflict. While such findings imply an implicit link between population
change and security, scholars are still struggling to explain the mechan-
ics of this relationship. Nonetheless, demographic changes and population
displacements have been widely recognized as powerful indicators and po-
tential early warning signs of coming instability, crisis and violent conflict.
Demographic factors as precursors of instability
Demographic changes can serve as useful early alerts of coming violent
conflict and other emerging security challenges.13 First, demographic pro-
jections are typically based on sound scientific evidence and tend to be
relatively plausible, especially in developed societies. Population projec-
tions, at least over a period of 20 to 30 years, are usually more accurate
9 Homer-Dixon, T.F., Environment, Scarcity, and Violence, Princeton, Princeton University
Press, 1999, p. 55.
10 Esty, D.C. et al., “State Failure Task Force Report: Phase II Findings,” Environmental Change
and Security Project Report, Issue 5, Summer 1999, pp.49-72.
11 Cincotta, R.P., et al., The Security Demographic, Population and Civil Conflict After the Cold
War, Population Action International (PAI), Washington, DC, 2003, p. 12.
12 O’Neill, B.C. et al., “
A Guide to Global Population Projections,” Demographic Research, Vol. 4,
June 2001, p. 226.
13 Goldstone, J.A., “Population and Security: How Demographic Change Can Lead to Violent
Conflict,” Journal of International Affairs, Vol. 56, No. 1, Fall 2002, p. 18.
Dragan Lozančić
513
than forecasts in economics, the environment, energy, technological devel-
opment and other fields.14 In the 12 times since 1950 that the UN projected
the world population size for the year 2000, only once were its projections
off by more than four percent. Nevertheless, policymakers need to be aware
of the assumptions and uncertainties associated with projections for some
countries, certain population groups and long-range periods (50 years and
over).15 Likewise, migration trends are more difficult to project. Most mi-
gration figures, especially projections, writes one analyst, “are by necessity
a mixture of estimation and guesswork.”16
Second, not all demographic changes, however intuitively apprehensive,
are a major source of concern from a security perspective. For example,
countries with aging populations have tended to be more peaceful, stable,
developed and prosperous. On the other hand, specific kinds of changes
can signal the emergence of crisis and instability. Furthermore, the par-
ticular political, social and economic context in which these demographic
changes are taking place is a critical element. Demographic factors are thus
only one of many complex elements that interact with one another and
eventually lead to a crisis situation. The State Failure Task Force (SFTF), a
panel of scholars and experts established by the US government in 1994 to
examine the factors that lead to instability and state failure, found several
demographic variables to be useful predictors of political violence.17 The
SFTF and other similar studies found rapid urbanization, high rates of in-
fant mortality, sharp rise in migration, change in delicate ethnic balances
and “youth bulges” are some of the most common indicators of instability
and conflict.
Third, demographic changes tend to occur slowly and usually over a long
period of time, and are not necessarily insurmountable challenges for poli-
cymakers. Likewise, no demographic projection is fixed, as uncertainty
grows and increases substantially beyond the forty-year horizon. More im-
14 Huges, B.B., International Futures, Choices in the Creation of a New World Order, Second Edi-
tion, Westview Press, Oxford, 1996, , p. 15.
15 A UN report found that many developing countries did not have the capacity to produce relia-
ble demographic indicators or detailed projections. See United Nations Department of Economic
and Social Affairs, “Report on the Inquiry on National Institutional Capacity to Produce Popula-
tion Estimates and Projections,” UNDP Technical paper No. 2010/1, 2010, p. iii.
16 Brady, H. “EU migration policy: An A-Z,” Center for European Reform, London, February
2008, p. 1.
17 Esty, D.C. et al., p. 51.
Dragan Lozančić
514
portantly, population trends do respond to sound policies and programs.18

Proper planning can result in the development of adequate responses to
population pressures and even offset certain adverse trends. Over the last
30 years, international and local government policies have had momentous
success in facilitating progress along the “demographic transition” in devel-
oping countries across East Asia, the Caribbean and Latin America.19
The Critical Demographic Factors
Various studies point to different population issues and reflect the unpalat-
able ambivalence among scholars when it comes to identifying the criti-
cal demographic factors that could alert us to instability, crisis and con-
flict. Nevertheless, several key demographic trends are widely recognized
as “stress factors” that expose vulnerabilities, elevate risk and increase the
likelihood of civil strife in a society. In addition, the wider perspective or
the political, social and economic context in which we study these factors
is important. Post-conflict societies, for example, are particularly more vul-
nerable to civil unrest when overlapped with otherwise less acute demo-
graphic concerns. Thus, careful assessments are required so that reasonable
conclusions can be made and pertinent responses developed.
Demographic age structures do not only reflect a society’s past but also say
much about its future. Countries with more balanced age structures are
generally more stable than those with skewed distributions.20 On the other
hand, countries with more youthful population age structures have been
more prone to crisis and instability. The correlation between “youth bulges,”
an unusually high proportion of young people (15 to 24-year-olds) relative
to the total adult population, and the outbreak of civil disorder has been
thoroughly compounded by empirical data and analytical research.
It is now commonly accepted that the presence of “youth bulges” increases
the risk of instability and crisis. The predominance of young adults has been
linked “to unusually high incidence and severity of warfare in strife-ridden
regions of the world.”21 Youths have played a prominent role in political
violence throughout history. The French Revolution in the eighteenth cen-
tury and the Iranian revolution in the late 1970s were said to be partially
driven by extraordinarily large numbers of youth. Studies have shown that
18 Leahy, E. and Peoples, S., p. 45.
19 Cincotta, R.P., et al., p. 77.
20 Leahy, E. and Peoples, S., p. 43.
21 Cincotta, R.P., et al., p. 22-23.
Dragan Lozančić
515
from 1970-1999, over 80% of all outbreaks of civil conflict occurred in coun-
tries in which at least 60% of the population was under the age of 30.
Reports depict “mostly young people” behind the recent protests, mass
demonstrations and waves of rebellions across North Africa and the Middle
East.22 Over half of Egypt’s 83 million people are under the age of 25, many of
whom are angry, disillusioned and jobless. While Hosni Mubarak’s depar-
ture from power may relieve some of the pressure in the short-term, Egypt
will still face difficult times ahead as its population will grow by almost a
third by 2040. It has an incredibly dense, unequally distributed population
(outside the desert areas). Other countries across the region face similar
demographic challenges, further complicated by authoritarian regimes and
unresponsive political elites.
A 2008 report by the US National Intelligence Council deemed populations
with exceptionally large cohorts of young adults susceptible to political vio-
lence and civil conflict.23 The report specifically points to a stretch of geog-
raphy from the Andean region of Latin America across Sub-Saharan Africa,
the Middle East, and the Caucasus, and then trough the northern parts of
South Asia and calls it an “arc of instability”—a geographic constellation
of countries with sizably large youthful age structures and rapidly growing
populations.24  It is particularly concerning that the young constitute a sig-
nificant share of the population in developing countries and fragile states.
The other side of the coin is that young populations can also offer the pros-
pect of economic growth as “youth bulges” mature into “worker bulges.”
The challenge for societies will be to allay public concerns and carefully
manage this transformation.
Governments across these regions will be hard pressed to meet the growing
expectations and ambitions of these sizable youth populations. As young
people are more easily drawn to new ideas and compelled to challenge ex-
isting authority structures, they usually play a prominent role in times of
political crisis. It is also easier to mobilize younger members of a society, as
they are often unemployed and have fewer responsibilities and family obli-
gations. Some have suggested that the growing mass of unemployed youth
across the Muslim world could be directly related to the rise in Islamic
extremism. Thus, the prospects of avoiding instability and unrest in these
regions will greatly depend on the ability of governments and international
22 See Gilpin, R. et al., “Defusing Egypt’s Demographic Time Bomb,” US Institute of Peace,
PEACEBRIEF 81, March 4, 2011; and Kirkpatrick, DD and El-Naggar, M., “Protest’s Old Guard
Falls In Behind the Young,” The New York Times, January 30, 2011.
23 National Intelligence Council, “Global Trends 2025: A Transformed World,” US Government
Printing Office, Washington, DC, November 2008, pp. 22-23.
24 Ibid, p. 21.
Dragan Lozančić
516
organizations to address key concerns such as unemployment, corruption
and political freedoms.
A high infant mortality rate was a consistent feature of regions and coun-
tries experiencing instability. An earlier SFTF study concluded that a high
number of infant deaths (12 months old or younger) per thousand births
appeared to be linked to state failure.25 Despite the strong evidence in sup-
port of this premise, the study was quick to point out that there was no
reason to believe in a direct causal connection between infant deaths and
ensuing crisis. Instead, the SFTF suggests that a high infant mortality rate
indicates a lower standard of living, poor health care and overall low quality
of life. Regardless, many non-governmental organizations, think tanks and
independent studies have focused on the overlap between high-intensity
violent conflict and child mortality rates. And as a result, many have predi-
cated their conflict alert and early warning models and methodologies on
child mortality data. Interestingly, one of eight United Nations Millennium
Goals is to reduce child mortality by two thirds by the year 2015.
Migration (or “human mobility”) has also been associated with instability
and crisis although that view has been highly controversial. Of the three
fundamental drivers of demographic change (fertility, mortality and mi-
gration), migration generates the most uncertainty. It is probably the most
contentious and strident population issue in contemporary political dis-
course. Migration flows, frequently dubbed a “wild card” in long-term
projection efforts, are unexpected, chaotic and intangible. It is difficult to
find reliable projections on migration. Nevertheless, the International Or-
ganization for Migration (IOM) and the United Nations Population Fund
(UNFPA) predict that demographic and economic disparities have created
a high potential for world-wide migration that is likely to persist for many
years to come.26
As with all demographic dynamics, human mobility is in itself not a precur-
sor of trouble. Instead, migration becomes a source for concern when it
takes on uncontrolled characteristics or massive magnitudes. Large inflow
of refugees fleeing conflict or political persecution could overwhelm the
capacities of neighboring countries. Likewise, migration which impacts on
delicate ethnic balances can also garner apprehension. This was the case
when ethnic Albanians fleeing Kosovo in 1999 poured into Macedonia, al-
ready experiencing tense rivalries between its ethnic Slav and Albanian in-
habitants. Few were surprised in 2001 when a violent insurgency erupted
25 Esty, D.C. et al., p. 51.
26 Weiner, M. and Russel, S.S., p. 4.
Dragan Lozančić
517
in Macedonia.
Many governments are weary about immigration and its effect on national
identity and way of life. While they may need an influx of migrants to sus-
tain economic growth, they are also concerned about a possible destabiliz-
ing consequence of not being able to integrate foreigners. Anti-immigrant
attitudes are pervasive throughout Europe, as about half of European re-
spondents in one poll said they think that there were too many immigrants
in their country.27 Young immigrants were said to be behind a series of
street riots in France several years ago. Last year, German Chancellor An-
gela Merkel created a storm of controversy when she declared that Germany
had “utterly failed” to build a multicultural society and was not able to fully
integrate millions of foreigners.28 British Prime Minister David Cameron
acknowledged a similar problem of failing integration policies during the
Munich Security Conference in February 2011. Italy is already feeling the
pressure from the Libyan crisis and region-wide unrest across North Africa.
From January through March 2011, some 18,000 migrants, seeking refuge
and new opportunities in the European Union, arrived on the small Italian
island Lampedusa.29
Europeans are particularly concerned about the immigrants coming from
Islamic countries. A recent study by the Pew Research Center projected that
the Muslim share of the population of Europe would rise from six percent in
2010 to eight percent in 2030, respectively from 44.1 million to 58.2 million
Muslims.30 Despite sound arguments to dismiss “fears of a Muslim takeover,”
European public opinion is flagrantly shaped by far-right political groups,
ostentatious alarmists and speculative projections that warn of high birth
rates among Muslims, an increase in terrorism, loss of jobs and strains on
public services, not to mention the threat of Islamic infringements on na-
27 Zick, A., et al., “Intolerance, Prejudice and Discrimination, A European Report,” Friedrich
Ebert Stiftung, Forum Report, Projekt “
Auseinandersetzung mit dem Rechsextremismus”
, 2011, p.
13. Also see German Marshall Fund of the United States et al., Transatlantic Trends: Immigration,
2010.
28 Eddy, M., “
Angela Merkel: German Multicultural Society Has ‘Utterly Failed’
,” The Huffington
Post, October 17, 2010.
29 It has been difficult for Italy to distinguish between those migrants seeking jobs and a better
life in Western Europe from those fleeing the fighting in Libya. Currently, because their legal
status is uncertain (illegal immigrants, asylum seekers or refugees), Italian officials find it difficult
whether to process, detain or repatriate them.
30 Pew Research Center, The Future of the Global Muslim Population, Projections for 2010-2030,
PRC, Forum on Religion and Public Life, Washington DC, January 2011, p. 15.
Dragan Lozančić
518
tional identity.31 As concerns grow, some have predicted that current trends
could lead Europe down a path of economic stagnation, chronic civil unrest
and internal conflict. On the other hand, some polls of both immigrants
and non-immigrants suggest otherwise. It will be difficult to reach a final
conclusion on population dynamics alone.
Some analysts believe that large migration movements between states can
lead to group-identity enmity and other confrontations.32 They point to the
poignant case of migration from Bangladesh to North-East India, where
the population of Assam increased from seven to 22 million people. This
dramatic demographic shift caused major social changes and altered the
political balance of power between ethnic and religious groups. The ensu-
ing inter-group hostility has also contributed to rising tensions between In-
dia and Bangladesh. Conversely, the risk of violent conflict in regions where
migrants originate is also greater when the option to migrate is blocked.33
Demographers have long been concerned with the multifaceted and unequal
distribution of the world’s population. Geopolitically, there is some anxiety
in affluent Western countries that large numbers of young adults from the
“arc of instability” states will be unable to find employment at home and
will decide to seek new opportunities abroad. The geographic location of
human settlements is also of particular interest. A recent study found that
about ten percent of the global population (over 650 million people) lived
in low-elevated coastal zones that were exceptionally at risk should sea-
levels rise as a result of climate change.34 Other scientist argue that number
could be significantly greater when we consider that most people live near
coastlines and that many major cities are located near the mouths of riv-
ers. Some have projected that climate change could generate millions of so-
called “environmental” or “climate refugees”—people fleeing low-elevated
areas and other regions dramatically affected by climate change.35 The sheer
scale and potential impact of such scenarios can destabilize states, aggra-
vate cross-border conflicts and result in various human security challenges.
A 2009 United Nations Development Program report suggests raising pub-
lic awareness, strengthening international cooperation and creating a new
31 Underhill, W
., “Why Fears Of A Muslim takeover Are All Wrong,” Newsweek, July 20, 2009.
32 Baylis, J., “International and global security in the post-cold war era,” in Baylis, J. and Smith,
S. (editors), The Globalization of World Politics, Oxford, Oxford University Press, 2001, p. 256.
33 Angenendt, S., “The Perils of Population Boom: Why demographic ignorance can lead to con-
flict,” Internationale Politik, Global Edition, 09/10, 2001, p. 79.
34 McGranahan, G. et al., “The rising tide: assessing the risk of climate change and human settlements
in low elevated coastal areas,
” Environment and Urbanization, Vol. 19, No. 1, April 2007, p. 33.
35  See Dupont, A., “The Strategic Implications of Climate Change,
” Survival, Vol. 50, No. 3, June-July
2008, p. 40; and Guler, C., “The Climate Refugee Challenge,
” ISN Security Watch, April 14, 2009.
Dragan Lozančić
519
global regime to improve the management of migration.36
Accelerated urbanization is another critical demographic trend that will
significantly characterize future development and impact on the nature and
extent of crisis and violent conflict. The steady population shift from rural
to urban areas has been deemed unprecedented and a “megatrend” that
will change the world.37 While over half the world’s population now lives in
urban areas, in 1800, this figure was only about 2 %. The UN predicts that
by 2030, three out of five people will live in cities. This will put great pres-
sure on urban centers and local authorities to meet the growing demands
for jobs, housing, utilities, basic services and human security. Growing cit-
ies are also known for generating ghettos, slums and shanty areas, which
in turn represent breeding grounds for poverty, crime, drug addiction and
other social problems. Analysts are particularly concerned about develop-
ing countries and heavily urbanized centers which may be more likely to
experience unrest and violence.
Urbanization also puts pressure on the environment and contributes to en-
vironmental degradation and resource scarcity, which in turn can give rise
to new crisis. The recent food crisis has been years in the making and is
partly driven by population growth and the effects of urbanization.38
Scientists have long maintained that a growing human population has had
a critical impact on our natural environment. For example, the transition
from an overwhelmingly rural to a mostly urban global balance will affect
lifestyles, especially how people use water and the amount they consume.39
In the Middle East and other critical regions, disputes over water will be
the most likely source of political and social unrest over the next twenty
years.40 An increasingly urban population will also intensify demands for
food, energy and other resources. While there is great debate whether re-
source competition could lead to conflict, it could certainly generate in-
tense crisis and instability.
36 United Nations Development Program, “Human Development Report 2009, Overcoming bar-
riers: Human mobility and development,” 2010.
37 See Goldstone, J. A., “The New Population Bomb,” Foreign Affairs, Vol. 89, Iss. 1, January/
February 2010, pp. 31-43.
38 See Brown, L., “The Great Food Crisis of 2011,” Foreign Policy, January 10, 2011. (http://www.
foreignpolicy.com/articles/2011/01/10/the_great_food_crisis_of_2011, accessed March 25, 2011).
Also see Brown, L.R., World on the Edge, How to Prevent Environmental and Economic Col-
lapse, New York, W
.W
. Norton and Company, 2011, pp. 10-18
39 Boberg, J., “Liquid Assets, How Demographic Changes and Water Management Policies Affect
Freshwater Resources,” RAND, 2005, p. xiii.
40 Alterman, J.B., “Clear Gold,” Center for Strategic and International Studies, Middle East Pro-
gram, Washington, DC, April 2010.
Dragan Lozančić
520
Urbanization also makes urban warfare and armed conflict more likely. Un-
like traditional military retreats into the countryside, most future high-in-
tensity armed conflicts will probably take place in urban settings. This will
have a dramatic impact on the nature and ambit of modern warfare. The
2003 US intervention in Iraq, the 2006 Israeli operation in Lebanon and the
recent NATO-led air strikes against government forces in Libya are only a
few examples of the type of venue military planners will have to get accus-
tomed to. As the United Nations Security Council authorized the use of air
strikes designed to protect civilians from being attacked by Libyan govern-
ment forces, it posed serious operational challenges for the military. The al-
lied coalition forces had to carefully concentrate their air-strikes in densely
populated urban areas.41 To avoid civilian casualties, claimed one senior
commander, the military was forced to operate in “an extremely complex
and difficult environment.”42
An assortment of other demographic changes can also represent significant
sources of concern. Overall population growth, especially across develop-
ing regions, can become troublesome when economic growth fails to keep
pace with population growth.43 A rapidly growing labor force, but a
slow-growing economy and lack of employment opportunities is surely a
recipe for unrest. Equally unsettling, population shifts in situations where
there is a delicate balance based on race, ethnicity, nationality, language,
religious affiliation or social standing can also potentially be highly volatile.
Migration and differentiated fertility rates could offset stability as one ethnic
group struggles against another in a quest for power. An “inter-ethnic war
of numbers” has been taking place in many multinational states throughout
the world.44 In the case of Kosovo, ethnic Albanians, once a relatively mod-
est majority in what is today Kosovo, eventually became an overwhelming
majority (currently estimated at 92%), outnumbered the indigenous ethnic
Serbs nine to one and came to dominate the political life of Kosovo.
Hudson and den Boer argue that the “masculinization” (surplus of young
41 Sly, L. and Jaffe, G., “
Allied strikes pummel Libya’s air force but do little to stop attacks on ci-
vilians,” Washington Post, March 22, 2011. (http://www.washingtonpost.com/world/us-jet-crash-
es-in-libya-pilots-safe-gates-says-air-strikes-should-slow-soon/2011/03/22/ABNC0lCB_story.
html?hpid=z1, accessed March 22, 2011)
42 Bumiller, E. and Kirkpatrick, D.D., “
Allies Pressure Qaddafi Forces Around Rebel Cities,” The
New York Times, March 24, 2011, p. A15.
43 Schreier, F., Trends and Challenges in International Security: An Inventory, Geneva Center for
the Democratic Control of the Armed Forces, Occasional Paper No. 19, 2010, p. 14.
44 Bookman, M.Z., “Demographic Engineering and the Struggle for Power,” Journal of Interna-
tional Affairs, Vol. 56, No. 1, Fall 202, p. 25.
Dragan Lozančić
521
adult males) of Asia’s sex ratios in China and India (almost 40% of the
world’s population) is one of the most overlooked “megatrends” of our time
and could well be a phenomenon that will significantly impact on security
and international politics in the twenty-first century.45 These artificially al-
tered gender ratios, like the one stemming from China’s one child policy,
which resulted in families favoring males, are unprecedented and are, in
combination with environmental stress and other factors, likely to contrib-
ute to greater violence and disorder within and between societies.46 Based
on historical evidence, gender imbalance is believed to have contributed to
a surge in social violence. In particular, societies dominated by males tend
to be more aggressive. A senior Chinese Communist Party delegate warned
that the skewed sex ratio would “unravel China’s social fabric.”47  In the long
run, analysts share a sense of uncertainty and admit it will be difficult to
predict how the governments of China, India and Pakistan will deal with
this surplus of males.48
A particularly acute situation prone to civil unrest emerges when a com-
bined, multiple set of demographic stress factors interact or operate in
tandem in a country or region. For example, rapid urbanization, a large
youth bulge and high unemployment was likely to have been the driving
force behind a wave of massive student and workers rioting in several Asian
countries during the 1960s and 1970s.49  Likewise, demographic factors usu-
ally combine with other dynamic variables—such as historical legacies, en-
vironmental vulnerabilities, political confrontations, economic stagnation
and social hardship—to generate new security concerns. Often, population
changes simply serve to exacerbate an already fragile situation.
45  Hudson, V
.M. and den Boer, A.M., Bare Branches, The Security Implications of Asia’s Surplus
Male Population, Cambridge, Massachusetts, MIT Press, 2004, p. 4.
46 Ibid, p. 4.
47 Ibid, p. 262.
48 Ibid, p. 262-263.
49 Cincotta, R.P., et al., p. 72.
Dragan Lozančić
522
Conclusion
There have been many attempts to construct sophisticated schemes and
computer models designed to identify potential conflicts before they actu-
ally erupted. Most of these schemes have been based on several common
variables. Demographic change and population displacement have been
repeatedly identified as potential early warning signals that could alert
us to social violence and armed conflict. While Barbara Harff’s critique
that early warnings are “rarely early” and “seldom accurate”50 holds true
for many of these schemes, demographic factors could well prove to be
the exception. Demographic shifts usually occur over a long period and
can certainly present policymakers with an extended lead time. Population
growth and “youth bulges” are slow-moving trends and take many years to
form. By carefully monitoring critical demographic developments, timely
policies can be adopted and implemented to prevent a crisis or at least re-
duce its impact.
Demography should become a standard element in any fundamental se-
curity analysis and long-term planning endeavor. Demographic ignorance,
warns one analyst, can lead to conflict.51 Policymakers need to be aware of
the security consequences and risks associated with demographic change.
At the same time, we must be careful not to make demography the “red her-
ring” of contemporary conflict research. Even studies that purport popula-
tion growth pressures impact on the likelihood of conflict admit that the
demographic factor was not always enough to generate conflict.52 In fact,
demographic change and its political, social and economic implications al-
low for a variety of possible future scenarios.
Interest in demography is growing and policymakers are responding to
some of the early warning signs. Already, the youth are increasingly being
singled out as target groups deserving specific attention from intervention
and special aid programs, particularly in fragile states.53 While a growing
global population will continue to pose numerous development challenges,
international security will depend less on the overall size of the global pop-
ulation and more on the composition and distribution of the world popula-
50 Harff, B., “Early Warning of Humanitarian Crisis: Sequential Models and the Role of Accelera-
tors,” in Davies, J.L. and Gurr, T.R. (editors), Preventive Measures: Building Risk Assessment and
Crisis Early Warning Systems, Lanham, Rowman and Littlefield Publishers, 1998, p. 71.
51 Angenendt, S., p. 75.
52 Tir, J. and Diehl, P.F., “Chapter 4: Demographic Pressure and Interstate Conflict,” in Diehl, P.F.
and Gleditsch, N.P. (editors), Environmental Conflict, Westview, Oxford, 2001, p. 78.
53 Munive, J., “Youth Employment in Fragile States,” DIIS Policy Brief, Danish Institute for Inter-
national Studies, Copenhagen, October 2008.
Dragan Lozančić
523
tion.54 Trends in population age structures, migration and urbanization will
be important indicators of where and when crisis, instability or large-scale
violent conflicts will occur.
54 Goldstone, J.A., “The New Population Bomb,” Foreign Affairs, Vol. 89, Iss. 1, 2010, p. 32.
Dragan Lozančić
524
udk 327.56(497.6)
 Dr. sc. Izet Beridan, mr. sc. Sead Turčalo,
mr. sc. Mirza Smajić*
Međunarodna zajednica i izazovi
humanoj sigurnosti
u postkonfliktnom društvu
Sažetak
U proteklih petnaest godina Bosna i Hercegovina je bila predmetom sve-
obuhvatne intervencije međunarodne zajednice koja je kao ključne ciljeve
postulirala stabilizaciju sigurnosnih prilika i institucionalizaciju liberalne
demokracije u Bosni i Hercegovine. Koristeći humanu sigurnost kao te-
orijski okvir autori će u ovom radu analizirati u kojoj mjeri su ključni el-
ementi ovoga koncepta sadržani u djelovanju međunarodne zajednice i
implementirani u procesu postkonfliktne rekonstrukcije Bosne i Hercego-
vine. Autori polaze od tvrdnje da su ad hoc strategije koje je primjenjivala
međunarodna zajednica, poglavito, liberalization first pristup imale per-
vazivan efekt na humanu sigurnost omogućujući domaćoj političkoj eliti da
generira permanentno stanje nestabilnosti u Bosni i Hercegovini
Ključne riječi: međunarodna zajednica, humana sigurnost, liberalization first,
freedom from fear, freedom from want
* Prof. dr. sc. Izet Beridan, mr. sc. Sead Turčalo, mr. sc. Mirza Smajić, Fakultet političkih
nauka, Sarajevo
525
Uvod
Zadnja decenija proteklog i početak 21.stoljeća obilježeni su pojavom i ras-
tom tzv. fragilnih (krhkih) država. Radi se uglavnom o postkonfliktnim
državama čije centralne institucije nisu u mogućnosti da vrše efektivnu up-
ravu i kontrolu nad svojim teritorijem. Pojava ovih geopolitičkih fenomena
pokazala se kao ozbiljan destabilizirajući faktor ne samo u regionalnom već
i u globalnom kontekstu te je Francis Fukuyama zaključio da je „...izgradnja
države jedno od najvažnijih pitanja za svjetsku zajednicu budući da su slabe
ili propale države izvor mnogih ozbiljnih problema u svijetu...1
Kako bi odgovorila tim izazovima međunarodna zajednica, u  političkom
smislu, pokušala je stvoriti nove konceptualne i institucionalne modele
djelovanja radi uspješnijeg reagiranja na probleme koje su pred međunarodni
politički poredak postavljale slabe ili propale države proizašle iz procesa di-
solucije složenih država bivšeg istočnog bloka ( SSSR, SR Jugoslavija) i kon-
flikata različitog intenziteta vođenih širom svijeta u posthladnoratovskom
periodu. U tom kontekstu kao jedan od koncepata pojavila se i humana sig-
urnost kao aktivna mjera unutar procesa izgradnje države na način kako taj
proces promišlja Ulrich Schneckener, a radi se ne o izgradnji novih država
već upornom jačanju državnih struktura i institucija2 postojećih, postkon-
fliktnih država.
U ovom tekstu cilj nam je da analiziramo izazove u promicanju humane
sigurnosti od strane međunarodne zajednica u postkonfliktnom društvu,
pri čemu ćemo kao studiju slučaja razmatrati Bosnu i Hercegovinu, koja
zbog obima i trajanja intervencije međunarodne zajednice, predstavlja
skoro paradigmatičan primjer u bliskoj povijesti međunarodnih odnosa.
Pritom polazimo od toga da je međunarodna zajednica koristećii liberali-
zacijski i sigurnosni pristup smatrala da će njihova realizacija kojih rezulti-
rati političkom i ekonomskom sigurnošću za pojedinca, kao najvažnijim
elementima koncepta humane sigurnosti, zanemarujući mogućnost da
okvir za promociju humane sigurnosti, dejtonska Bosna i Hercegovina,
onemogućuje njegovu realizaciju to cjelokupan proces drži zarobljenim
u sferi produkcije retoričkih obrazaca kojima se traži prepoznavanje in-
dividue kao referentnog objekta pojma sigurnosti. Naša hipoteza glasi:
Isključujući kolaborativnu dimenziju ljudske sigurnosti, ne prepoznajući i
1 Fukuyama, Francis, Izgradnja države. Vlade i svjetski poredak u 21. stoljeću, Izvori, Zagreb,
2005.godina, str.7
2 Schneckener Ulrich, Fragile Staaten als Problem der internationalen Politik u: Nord-Süd
Aktuell, 18 (3), str.5
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
526
ne detektirajući jasno utjecaj drugih političkih aktera i okolnosti u ovom
procesu međunarodna zajednica je ostala u Bosni i Hercegovini na razini
promocije negativnog mira kao stanja koje onemogućuje praktičnu reali-
zaciju koncepta humane sigurnosti i transformaciju podjeljenog društva.
Ova analiza zasnovana je na dva metodološka postupaka: 1) neposredno
promatranje postojećih društveno – političkih okolnosti u Bosni i Herce-
govini i mjesta i uloge međunarodne zajednice, i 2) analizi dostupne znan-
stvene literature koja obrađuje oblast kojom se bavimo u ovom radu.
Rad se sastoji iz tri dijela. U prvom dijelu rada predočit ćemo kratku analizu
koncepta humane sigurnosti i njegovog različitog poimanja u znanstvenoj
literaturi. Drugi dio rada predstavit će okvir u kojem djeluje međunarodna
zajednica u Bosni i Hercegovini kako bi bolje razumjeli poteškoće u prim-
jeni sigurnosnog i liberalizacijskog pristupa kao percipiranih instrumenata
za uspostavu političke i ekonomske sigurnosti pojedinaca kojim ćemo se
baviti u trećem dijelu rada. Zaključni dio rada indicira nedostatke djelovan-
ja međunarodne zajednice u promociji humane sigurnosti.
1. Evolucija koncepta humane sigurnosti
Ulaskom u dugotrajni „kraj povijesti“ svijet se djelomično oslobodio orto-
doksnog bipolarnog diskursa i kročeći u novu eru međunarodnih i političkih
filozofija, pacifističkog diskursa s nedostacima njegove praktične primjene;
tj. promjena koje su u fokusu imale sigurnost s onu stranu prijetnji super-
sila obilježenih u prethodnom periodu paradigmom kataklizmičnog svjet-
skog događaja.3 U teoriji i praksi međunarodnih odnosa, prvenstveno među
predstavnicima liberalizma, razvija se stara-nova ideja svakodnevne zaštite
ljudi, njihove slobode, jednakosti i blagostanja.4 U ranim 90-tim godinama
prošlog stoljeća, geopolitička stabilnost kao produkt hladnog rata iznova je
dao mogućnost o razumijevanju uzroka ljudske ranjivosti.5
Koncept humana sigurnost prvi put se spominje sredinom 90-tih godina
prošlog stoljeća u UN-ovim , a posebno u UNDP-ovom izvještaju iz 1994.
godine (UNDP-Program Ujedinjenih nacija za razvoj).  Ovaj dokument
3 Booth Ken, Theory of World Security, Cambridge University Press, New York, 2007.godina,
str. 321
4 Hampson O.F., Human Security u Security Studies, Williasm Paul, Routledge London and
New York, New York, 2008.godina, str.230.
5 Owen Taylor,  Human Security, A Contested Contempt u the Routledge Handbook of New
Security Studies (ed. Burgass Peter), Routledge London and New York, New York, 2010.go-
dina, str.39.
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
527
humanu sigurnost6 definiše „..kao stanje u kojem su ljudi oslobođeni od
trauma koje opterećuju ljudski razvoj. Humana sigurnost znači kao prvo,
sigurnost od takvih kroničnih prijetnji kao što su glad, bolest i represija. A
kao drugo, znači zaštitu od iznenadnih i štetnih poremećaja svakodnevnice
– bilo u domovima, na radnim mjestima ili u zajednicama“.7 Iz ovoga možemo
zaključiti da humana sigurnost ima dva glavna aspekta (freedom from fear
i freedom from wear), ali i da može biti ugrožena u sedam područja, koja
ujedno i čine temelj ljudske sigurnosti: ekonomska sigurnost, prehrambena
sigurnost, zdravstvena, ekološka, osobna, politička i sigurnost zajednice.8
Razlozi oblikovanja ljudske sigurnost treba da čine okosnicu povezivan-
ja sukoba i razvoja, odnosno glavni fokus treba usmjeriti na sprječavanje
glavnih uzroka, a ne samo na krizni dio upravljanja sukobom. Najnovija
manifestacija tog trenda, primjećuje Kerr, jeste „usmjerenost na svlada-
vanje međunarodnog terorizma vojnim sredstvima nauštrb sprječavanja
globalnog siromaštva kao problema neovisnog od, iako ponekad povezanog
s terorizmom“.9 Nadalje, tumačenje povezanosti sukoba i razvoja proizlazi iz:
rastućeg broja unutrašnjih sukoba, većina ratova se vodi u siromašnim zem-
ljama,  političko nasilje od strane državnog aparata i raznih pobunjeničkih
grupa, što može za posljedicu imati „propadanje“ država.
Općenito gledano,  novi sistem globalnih vrijednosti možemo opisati kroz
metaforički oblik „demokratizacije svakodnevnice“.10 Tako, koncept ljudske
sigurnosti i njegovi zastupnici dramatično mijenjaju tradicionalne stavove
u pogledu referentnog objekta sigurnosti, pri čemu referentni objekt ne
predstavlja država, već ljudi.
Geneza neslaganja zastupnika tradicionalne i ljudske sigurnosti leži u per-
cepciji izvora prijetnji i pogleda na pitanja suvereniteta. Neslaganja zastup-
nika je izravan produkt krupnih geopolitičkih i geoekonomskih turbulenci-
ja posljednjih dvadeset godina, koje su promijenile uzajamni odnos teorije
i prakse država. Ovakvi stavovi predstavljali su novu evolucija u razvoju
mišljenja, npr:
1. Veći interes za ljudsku dimenziju razvoja;
2. Naglašava se prirodna veza između razvoja i sigurnosti;
6 U radu ćemo naizmjenično koristiti izraze humana sigurnost i ljudska sigurnost,
7 Collins Alan, Suvremene sigurnosne studije, Politička kultura, Zagreb, 2010.godina, str.23
8 Tigerstrom v. Barbara, Human Security and International Law, Hart Publishing, Oxford and
Portland, 2007.godina
9 Kerr Pauline, Ljudska sigurnost u Collins A. Suvremene sigurnosne studije, Politička kultu-
ra, Zagreb, 2010.godina, str.115
10 Gidens Entoni, Evropa u globalnom dobu, Clio, Beograd, 2009.godina.
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
528
3. Sve češći pozivi na razoružavanje i
4. Očiti jaz između evolucije u normi teoriji razvoja i ponašanju države11
Prema UNDP Annual Report-u 1996/1997 postavlja se teza kako bez mira
ne može biti razvoja, a bez razvoja ugrožen je mir. Zbog toga, sredstvo za
postizanje sigurnosti čovjeka ne može biti oružje nego trajni razvoj, koji ne
generira samo gospodarski rast nego i jednakomjerno raspoređuje profite,
obnavlja uništenu okolinu za slijedeće generacije...12
Ljudska sigurnost još uvijek treba da uđe u „mainstream“ sigurnosnog dis-
kursa, zbog nesumnjivo različitih političkih i ideoloških razloga koji su u
toku, ali i zbog značenja i funkcije samog koncepta.13 I pored toga, mora
se naglasiti zloupotreba koncepta kao potpora interesima realpolitike, koji
služi samo za dugoročni opstanak vladajućih političkih elita, kao instru-
ment globalne moći.14
Naime, na akademskom i stručnom nivou postoji neslaganje oko samog
značenja pojma ljudske sigurnosti, a koje je djelomično izazvano i
činjenicom da je njegovo značenje uvjetovano i „...multiplikacijom faktora
koji ugrožavaju ljude i njihove zajednice“.15 S tim u vezi mora se naglasiti da
je postojao opći konsenzus oko referentnog objekta ljudske sigurnosti, ali
sporenje u pravcu određivanja prijetnji koja će biti primarna za ovaj kon-
cept podijelio je zagovornike na uži i širi pristup ljudskoj sigurnosti. Škola
užeg pristupa ljudskoj sigurnosti i njen zagovornik Mack tvrdi kako je
„prijetnja političkog nasilja ljudima, od strane države ili bilo kojeg drugog
organiziranog političkog subjekta“ prikladan predmet koncepcije ljudske
sigurnosti.16 Pri tome zastupnici užeg pristupa ljudsku sigurnost definišu kao
zaštitu pojedinca i zajednica od rata i ostalih oblika nasilja.17 Mack i njegovi
sljedbenici ne negiraju postojanje i drugih prijetnji ljudima osim sistemskog
političkog nasilja, ali naglašavaju da su one samo korelati nasilju (npr. uza-
jamna veza siromaštva i loše vladavine). Zbog ovakvih stavova zastupnika
užeg koncepta, ova definicija u literaturi je pojednostavljena kao „sloboda
11 Khong F.Y. & MacFarlane S.N., Human Security and the UN, Indiana University Press, In-
dianapolis, 2006.godina, str. 104.
12 Grizold, A./ Tatalović, S./ Cvrtila, V., Suvremene sigurnosne politike, Golden marketing-
Tehnička knjiga, Zagreb, 2008.godina, str.24f
13 Tigerstrom v. Barbara, Human Security and International Law, Hart Publishing, Oxford and
Portland, 2007.godina, str.27
14 Ćurak Nerzuk, Geopolitika kao sudbina- Slučaj Bosna, Fakultet političkih nauka,  Sarajevo,
2002.godina
15 Beridan Izet, Politika i sigurnost, Fakultet političkih nauka, Sarajevo, 2008.godina, str.23.
16 Kerr Pauline, Ljudska sigurnost u Collins A. Suvremene sigurnosne studije, Politička kultu-
ra, Zagreb, 2010.godina, str.118
17 Collins Alan, Suvremene sigurnosne studije, Politička kultura, Zagreb, 2010.godina.
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
529
od straha“ (freedom from fear) od prijetnje političkim nasiljem. Zastupnici
škole šireg pristupa, osim političkog nasilja u obzir uzimaju siromaštvo18 kao
prijetnju ljudskoj sigurnosti. To znači da ljudska sigurnost nije samo „slo-
boda od straha“ već „sloboda od siromaštva“ (freedom from want), pa čak
uključuje i ostale ljudske slobode i vrijednosti.19 Tako, Tahkur smatra da ljud-
ska sigurnost treba da se bavi „zaštitom ljudi od kritičkih, po život opasnih
prijetnji, bez obzira na to jesu li uzroci prijetnji ljudske aktivnosti ili prirodni
događaji, nalaze li se one unutar ili izvan država...“20 Širi pristup je zbog svoje
difuznosti vrlo često izložen mnogim kritikama, jer kako naglašava Roland
Paris ovakvo shvaćanje ljudske sigurnosti pokriva dijapazon  od „zloupotrebe
opojnih sredstava do genocida“21 što suštinski onemogućuje fokusiranje na
njegovu efikasnu implementaciju u praksi.
Obzirom na široku lepezu izvora prijetnji humanoj sigurnosti koju prefer-
iraju zastupnici šireg pristupa te ograničenost na političko nasilje kao izvor
ljudske nesigurnosti kod predstavnika užeg pristupa mi ćemo u našem radu
operirati sa slijedećom eklektičkom definicijom: ljudska sigurnost predstav-
lja stanje u kojemu je osiguran uravnotežen fizički, duhovni, društveni i ma-
terijalni opstanak pojedinca…22
Iako se radi o širokoj definiciji koja uključuje freedom from fear i freedom
from want aspekt  nam je potrebna kako bi u kontekstu promicanja ljudske
sigurnosti sagledali probleme sa kojima se suočila međunarodna zajednica u
Bosni i Hercegovini. Prije nego što analiziramo mjesto humane sigurnosti u
strategijama djelovanja međunarodne zajednice u bosanskohercegovačkom
postkonfliktnom okruženju predočit ćemo okvir u kojem djeluje međunarodna
zajednica. Radi se o potrebi predočavanja nekoliko općih mjesta Daytonskog
mirovnog sporazuma kojim ćemo čitaocima  olakšati razumjevanje i kontek-
stualizaciju problema kojeg elaboriramo u ovom radu.
18 U svojoj studiji „Too Poor for Peace?“ Brainard i Chollet upozoravaju da   svaki dan 30.000
djece umre, jer su suviše siromašno živjeli (šire Brainardl./ Chollet D., Too Poor for Peace ?,
Brookings Institution Press, Washington D.C., 2007.godina, str.2.
19 Neki od pojedinih prijetnji ljudskoj sigurnosti definirani su milenijskim ciljevima UN-a
(2000). Postavljeni ciljevi bi se trebali do 2015.godine ispuniti, među kojima izdvajamo:  sman-
jiti za 50 posto broj ljudi koji žive od manje od dolara dnevno, postići univerzalno osnovno
obrazovanje, Smanjiti za dvije trećine mortalitet među djecom ispod pet godina starosti, Boriti
se protiv HIV/AIDS, malarije i drugih bolesti, Razviti otvoren i nepristran trgovinski i finan-
sijski sistem radi omogućavanja državama u razvoju da pristupe tržištima razvijenih država,
te smanjivanje ili ukidanje duga siromašnim državama (šire na http://www.un.org/millenni-
umgoals/  20.01.2011.)
20 Collins Alan (2010): Suvremene sigurnosne studije, Politička kultura, Zagreb
21 Ibid,
22Beridan Izet, Politika i sigurnost, Fakultet političkih nauka, Sarajevo, 2008.godina, str.25
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
530
2. Okvir za humanu (ne)sigurnost
Bosanskohercegovački politolog Nerzuk Ćurak, daytonsku Bosnu i Her-
cegovinu označava kao državu „...stvorenu i mišljenu ratom, izvedenu iz
rata, uvjetovanu njegovim rezultatima.“.23 Ova definicija je znakovita u
pogledu prikaza okvira koji je prirodno stanište za proizvodnju ljudske
nesigurnosti budući da je Daytonski mirovni sporazum potvrdio novu
geografiju proizvedenu primjenom organiziranog oružanog nasilja pro-
tiv Bosne i Hercegovine. Posebno značajan jeste Aneks 4. i Aneks 10. tog
mirovnog sporazuma. Prvi je definirao je novu institucionalna arhitektura
„demokratske države“ sa „...dva entiteta...“, Federacijom BiH i Republikom
Srpskom, kao njezinim sastavnim djelovima,24 čime je, da parafraziramo
čuvenog njemačkog geografa Karla Rittera, geografija nasilja postala tekuća
budućnost (post)daytonske Bosne i Hercegovine. Drugi je apsolutnu moć
dodjelio međunarodnoj zajednici, oličenoj u Uredu visokog predstavnika
(OHR),  instalirajući je praktički kao dio političkog sistema Bosne i Herce-
govine.
Bošnjaci, Hrvati i Srbi su ustavom definirani kao konstitutivni narodi dok
su stanovnici Bosne i Hercegovine koji ne pripadaju ili se ne osjećaju pri-
padnicima triju etničkih grupa podvedeni pod kategoriju “ostali”. Građanin
se pominje samo u preambuli Ustava, te im je tako osporena mogućnost da
participiraju u novouspostavljenom sistemu podjele vlasti (power sharing)
u daytonskoj Bosni i Hercegovini.
Shodno tome Šarčević ističe da Dejtonski ustav odlikuje osobit „...tip au-
toritarizma koji etničke interese stavlja iznad svih drugih i iz državne vlasti
isključuje čitavu skalu različitih interesa, koji ne polaze od etnikuma, ali
predstavljaju isto tako legitimne razloge političkog udruživanja...Svi oni
,međutim, ostaju izvan interesa ovih neuobičajenih ustavotvoraca.“25
Izvorno, prema članu III § 1 Ustava institucijama Bosne i Hercegovine date su
nadležnosti u oblastima: vanjska politika, vanjskotrgovinska politika, carin-
ska politika,monetarna politika,  finansiranje institucija i međunarodnih
obaveza Bosne i Hercegovine, politika i regulisanje pitanja imigracije, izb-
jeglica i azila, provođenje međunarodnih i međuentitetskih krivičnopravnih
propisa, uključujući i odnose sa Interpolom, uspostavljanje i funkcion-
isanje zajedničkih i međunarodnih komunikacijskih sredstava,regulisanje
međuentitetskog transporta i kontrola vazdušnog saobraćaja (Ustav BiH).
23 Ćurak Nerzuk, Obnova bosanskih utopija, Synopsis, Sarajevo/Zagreb, 2006.godina, str.31
24 Dejtonski mirovni sporazum, Službeni list, Sarajevo, 1999.godina, str.50.
25 Šarčević Edin, Ustav i politika:kritika etničkih ustava i postrepubličkih ustavotvorstava u
Bosani i Hercegovini, VKBI, Sarajevo, 1997.godina, str. 55.
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
531
Intervencijama visokog predstavnika uz naknadnu saglasnost Parlamenta
Bosne i Hercegovine, država je od potpisivanja Daytonskog sporazuma do
danas povećala broj svojih institucija od šest, koliko ih je imala 1996.godine
do preko 60 koliko ih ima danas.
Sve ostale „vladine funkcije i moći“26 prepuštene su entitima kojima je data i
ovlast stupanja u posebne paralelne odnose sa dvjema susjednim državama
garantorima Sporazuma: Saveznom Republikom Jugoslavijom (to je pravo
naslijedila Srbija nakon disolucije SRJ) i Republikom Hrvatskom.27 Stvoren
je i paradoks dvojnog državljanstva unutar jedne države tako što je utvrđeno
da „postoji državljanstvo Bosne i Hercegovine, koje reguliše Parlamentarna
skupština, i državljanstvo svakog entiteta koje regulišu sami entiteti“ (Ustav
BiH, član I, § 7)
Osim situiranja najvećeg dijela ovlasti pod okrilje entiteta definiranih u
diskriminatornim etničkim kategorijama, Ustav je model „etničke kontrole
nad političkom vlasti“ preslikao i na institucije države garantirajući njihovu
konstituciju na tripartitnoj osnovi.
Time su ključne državne institucije ustanovljene u Daytonu: Predsjedništvo,28
26 Dejtonski mirovni sporazum, Službeni list, Sarajevo, 1999.godina, str.54.
27 Na taj način dodatno je omogućen ulazak entiteta u sferu vanjske politike mada je Ustavom
predviđeno da saglasnost na sklapanje sporazuma daje Parlament BiH te da odredbe takvog
ugovora ne smiju biti usmjerene protiv suvereniteta i teritorijalnog integriteta Bosne i Herce-
govine.
28 Prema članu V § 3 Predsjedništvo BiH je nadležno za: vođenje vanjske politike Bosne i Her-
cegovine; imenovanje ambasadora i drugih međunarodnih predstavnika Bosne i Hercegovine,
od kojih najviše dvije trećine mogu biti odabrani sa teritorije Federacije; predstavljanje Bosne i
Hercegovine u međunarodnim i evropskim organizacijama i institucijama i traženje članstva u
onim međunarodnim organizacijama i institucijama u kojima Bosna i Hercegovina nije član;
vođenje pregovora za zaključenje međunarodnih ugovora Bosne i Hercegovine, otkazivanje
i, uz suglasnost Parlamentarne skupštine, ratifikovanje takvih ugovora; izvršavanje odluka
Parlamentarne skupštine; predlaganje godišnjeg budžeta Parlamentarnoj skupštini, uz pre-
poruku Vijeća ministara; podnošenje izvještaja o rashodima Predsjedništva Parlamentarnoj
skupštini na njen zahtjev, ali najmanje jedanput godišnje; koordinaciju, prema potrebi, sa
međunarodnim i nevladinim organizacijama u Bosni i Hercegovini; vršenje drugih djelatnosti
koje mogu biti potrebne za obavljanje dužnosti, koje mu prenese Parlamentarna skupština, ili
na koje pristanu entiteti. (Ustav BiH) Svi èlanovi Predsjedništva su takoðer, po prirodi svoje
dužnosti, zaduženi za:civilnu komandu nad oružanim snagama;èlanstvo u Stalnom komitetu
za vojna pitanja; izbor èlanova Stalnog komiteta za vojna pitanja;slanje predstavki Ustavnom
sudu;obavljanje drugih zadataka povjerenih èlanu Predsjedništva na osnovu zakona Bosne
i Hercegovine.(Poslovnik Predsjedništva BiH, èlan 10 na: http://www.predsjednistvobih.ba)
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
532
Vijeće ministara29 i Parlament30 postale refleksija etniciteta kao  glavnog
izvora moći i u kombinaciji sa širokim ovlastima entiteta ključna prepreka
unutarnjeg institucionalnog redizajniranja države.
Pored navedenih institucija Aneks 4 je ustanovio Centralnu banku, Ustavni
sud i Stalni vojni komitet kao koordinaciono tijelo za oružane snage u Bos-
ni i Hercegovini (Ustav BiH, član V, § 5).
Na taj način, kako ističe McMahon, Dejtonski ustav predstavlja stradu
između podjele države i podjele vlasti31 a istovremno i okvir za proizvod-
nju političke i ekonomske nesigurnosti pojedinca obzirom da se svaki nje-
gov aspekt sekuritizira iz različitih perspektiva i instrumentalizira u cilju
nacionalne homogenizacije koja preferira kolektivitet nad individuom kao
referentnim objektom humane sigurnosti.
Sveprisutnost “strategije podjele i ujedinjenja”32 producirane daytonskim
političkim uređenjem, koje je prevlast nad stvarima od javnog interesa dalo
etnonacionalističkim strankama, zahtjevala jače involviranje međunarodne
zajednice u permanentnom procesu deblokiranja i rekonstruiranja nefunk-
cionalnih te izgradnji novih institucija koje bi građanima trebale garantirati
političku i ekonomsku sigurnost.
29Vijeće ministara je bilo sastavljeno od ministarstva vanjskih poslova, ministarstva civilnih
poslova i komunikacija i ministarstva za vanjsku trgovinu i ekonomske odnose. Svaki ministar
je imao dva zamjenika iz drugih konstitutivnih naroda tako da je Vijeće ministara činilo šest
članova od kojih su trojca bili na čelu ovog tijela. Naime, prema Zakonu o Vijeću ministara iz
1997.godine ovim državnim organom su predsjedavali dva kopredsjedavajuća koja su se rotirali
u osmomjesečnom ciklusu te jedan potpredsjedavajući. Da bi se odluka donijela bilo je potreb-
no prisustvo četiri člana vlade i barem jedan predstavnik svakog naroda. (šire Bieber Florian,
Politički sistem u podjeljenom društvu, Buybook, Sarajevo, 2008.godina).
30 Parlament je nadležan za donošenje zakona koji su potrebni za provođenje odluka
Predsjedništva ili za vršenje funkcija Skupštine po ovom Ustavu; odlučivanje o izvorima i
iznosu sredstava za rad institucija Bosne i Hercegovine i za međunarodne obaveze Bosne i
Hercegovine;odobravanje budžeta za institucije Bosne i Hercegovine;odlučivanje o saglasnosti
za ratifikaciju ugovora i ostala pitanja koja su potrebna da se provedu njene dužnosti, ili koja su
joj dodijeljena zajedničkim sporazumom entiteta.
31  McMahon Patrice, Rebuilding Bosnia: A Model to Emulate or to Avoid, Political Sciences
Quarterly, Volume 119, Nr.4, 2004-05, str.584
32 Ibid, str.586.
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
533
3. Strategija sigurnosti i liberalizacije kao
implementacijski instrumenti  humane sigurnosti33
U procesu promocije ljudske sigurnosti u Bosni i Hercegovini shvaćene od
strane međunarodne zajednice, poglavito Ureda visokog predstavnika kao
njezinog instrumenta moći, pošlo se od toga da je u državama koje su isku-
sile različite oblike nasilja poput bosanskohercegovačkog slučaja u pravilu
u početnoj fazi najbolje primjeniti kombinaciju: strategiju sigurnosti i lib-
eralizacije.
Strategija sigurnosti (security first strategy) u suštini u sebi supsumira dva
referentna objekta sigurnosti, pojedinca i državu. Cilj joj je uspostaviti sig-
urnost i obnoviti državni monopol sile koji će biti kontroliran na način da
ne dozvoli državi njegovu zloupotrebu protiv vlastitih građana.
Međunarodna zajednica u Bosni i Hercegovini je pošla od premise da
demokratski kontroliran, transparentan i efikasan sigurnosni aparat re-
ducira mogućnost izbijanja ili obnove nasilnog konflikta. Shodno tome
procjenjeno je da je sigurnost u praktičnoj dimenziji ove strategije moguće
postići reformom sigurnosnog sektora. Reforma se odvijala u dvije faze i
pokazala je suštinsko „...nesuglasje nacionalnih elita i njihovih politika u
sferi državne dimenzije odbrane i sigurnosti“34 koje je u prvoj fazi reforme
amortizirano i razrješeno od strane međunarodne zajednice. Prva faza re-
forme sigurnosnog sektora je podrazumjevala reformu oružanih snaga čiji
je ključni cilj bio da ovaj aspekt sigurnosna arhitektura države transformira
u skladu sa normama koje zahtjevaju eksterni akteri radi omogućavanja
daljnjih integracija na međunarodnom nivou i povećanje međusobnog
povjerenja i osjećaja subjektivne sigurnosti među građanima Bosne i Her-
cegovine. Ova reforma je pod snažnim utjecajem međunarodne zajednice
polučila uspjeh ali je na određen način i naznačila probleme koji su se po-
javljivali u definiranju sigurnosnog pristupa (security first) problemu hu-
mane sigurnosti. Problem koji se javio prilikom samog definiranja strate-
gije je bilo određivanje elemenata i aktera koji čine sigurnosni aparat čija
je reforma bila nužna. Kao akteri su uzeti državni sigurnosni elementi koji
se odnose na vojsku dok je reforma policijskih snaga te  ostali elementi
33 Dijelove ovog poglavlja rada u nešto izmjenjenom obliku koautor ovoga članka Turčalo
Sead je objavio u autorskom poglavlju knjige „State or Nation: The Challenges of Political
Transition in Bosni and Herzegovina“, Center for Interdisciplinary Postgraduate Studies, Uni-
versity of Sarajevo, Sarajevo, 2011“, te u Godišnjaku Fakulteta političkih nauka 2010/2011 koji
je u pripremi za štampu.
34  Beridan Izet, Politika i sigurnost, Fakultet političkih nauka, Sarajevo, 2008.godina, str.195
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
534
humane sigurnosti isključeni iz ove strategije. Taj parcijalni sigurnosni
pristup pokazao se u nastavku zaokruživanja reforme sigurnosnog sek-
tora, kao važnog sadržaja freedom from fear aspekta ljudske sigurnosti u
tranzicijskim, postkonfliktnim zajednicama kakva je Bosna i Hercegovina,
preprekom jer su je političke elite podigle na pijadestal borbe između „uni-
tarista i dezintegracionista“ i na kraju osudile na neuspjeh. Umjesto jed-
instvenih policijskih snaga stvoreno je nekoliko koordinacijskih agencija
na državnom nivou iz čijeg samog imena proizilazi nemoć djelovanja. U
sigurnosnom pristupu koji je promovirala međunarodna zajednica se, kao
što vidimo, uglavnom fokusirala na vojno – policijske aspekte sigurnosti.
Uspjeh je bio djelomičan budući da je reforma oružanih snaga požnjela usp-
jeh dok je reforma policijskog sektora ostavila realno ustrojstvo policijskih
struktura na entitetskim i kantonalnim nivoima nepromjenjeno. Taj neus-
pjeh policijske reforme, međutim, nije donio promjene u percepciji stanja
javne i osobne sigurnosti građana koja je prema posljednjem objavljenom
izvještaju sistema ranog upozoravanja Razvojnog programa Ujedinjenih
nacija ( UNDP) u Bosni i Hercegovini zadovoljavajuća.35
Ono što je međunarodna zajednica propustila u sigurnosnom segmen-
tu jeste da ga proširi budući da istraživanja pokazuju da građani, kao
najveće prijetnje vlastitoj sigurnosti, percipiraju „...problem pasa lutalica,
maloljetničke delikvencije, zloupotrebe opojnih droga, adekvatno odla-
ganje otpada i smeća, problem parkiranja, prirodne nepogode, ponašanje u
saobraćaju, provale, pijančenje, prosjačenje itd.“36
Kao opravdanje može se iščitati i činjenica da preširoko postavljena strate-
gija koja uključuje sve aspekte sigurnosti vodi ka nefokusiranim programi-
ma i nauspjehu u realizaciji ovog pristupa. Ipak jedan od uzroka neuspjeha
security first pristupa često se nalazi i u činjenici da međunarodna zajed-
nica kombinirajući liberalizacijsku i sigurnosnu strategiju kao primarnu
strategiju određuje liberalizaciju dok se sigurnost tretira sekundarno.
Iz perspektive liberalizacijske strategije37 i teorije na kojoj je ova ute-
meljena, ključni nedostatak Bosne i Hercegovine jeste  netransparentnost,
35 UNDP, SISTEM RANOG UPOZORAVANJA- četvrti kvartalni izvještaj, Sarajevo, decembar
2008. godine.
36 Porobić, Jasmin, Uloga organe lokalne (samo)uprave u sistemu sigurnosti u Bosni i Herce-
govini, u: Demokracija i sigurnost u Jugoistočnoj Evropi, Vol.2, Issue 6/7, str.100
37 Politička i ekonomska liberalizacija podrazumjeva demokratizaciju, poštovanje temeljnih
ljudskih prava i sloboda, ustavno ograničavanje vlasti, promociju tržišne demokracije…(šire
Paris Roland, At War’s End. Building Peace After Civil Conflict, Cambridge University Press,
Cambridge, 2004.godina
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
535
te “…nemogućnost slobodnog razvoja tržišno demokratskih struktura”.38
Međunarodna zajednica je ovaj pristup u Bosni i Hercegovini primjenila
ad hoc budući da  strategija implementacije misije međunarodne zajednice
u Bosni i Hercegovini nije postojala do 2000.godine, a Ured visokog pred-
stavnika je svoju implementacijsku stratregiju imao samo od 2002. do 2006.
godine. Usljed toga su i primjenjivani segmenti liberalizacijske strategije
jer se smatralo da  mjere političke i ekonomske liberalizacije predstavljaju
ključ izgradnje mira i demokratije u postkonfliktnom društvu.39 Primjena
ovako segmentirane strategije liberalizacije je na unutarnjopolitički život u
Bosni i Hercegovini na političkom i ekonomskom planu ostvarila perver-
zivan efekt koji je generirao ishod suprotan od željenog. Umjesto demokra-
tizacije, političke i ekonomske stabilnosti za pojedinca, proizvedena je „et-
nokolektivna dilema“. Građani su na skoro svim postratnim izborima svoju
podršku davali strankama koje su u svojim porukama tokom kampanje po-
tencirali ugroženost kolektiviteta ili strah od druge etničke grupe.40 Čak i
na izborima na kojim su najveći broj glasova odnosile anacionalne stranke,
uvjeti za formiranje vlasti, barem na državnom nivou, su pokazivali da dej-
tonska Bosna i Hercegovina predstavlja prirodno stanište za nacionalistički
orjentirane politike jer partije sa građanskom orjentacijom nisu uspjevale
uspostaviti vlast bez participacije nacionalnih stranaka ili se proces us-
postave kao poslije izbora 2010.godine otezao u neizvjesnost.
Odluke građana da svoj glas povjere nacionalnim strankama nije bio re-
zultat nedostatka političke kulture kako se često percipiralo od strane
međunarodne zajednice već naprosto rezultat jednog politički racional-
nog akta  u uvjetima u kojima građani nisu u mogućnosti da odvoje svoje
ekonomsko preživljavanje od političkog čina glasanja budući da velike na-
cionalne partije kontrolišu radna mjesta koja se nalaze u državnim službama
ili velikim entitetskim kompanijama.
Međunarodna zajednica je u procesu primjene strategije liberalizacije na
političkom polju previdjela da njezin demokratizacijski kurs zasnovan na
elektoralnoj demokraciji doprinosi drugim akterima - opstrukcionistima
u polju humane sigurnosti da povećaju nacionalno nepovjerenje unutar
38 Schneckener Ulrich, Fragile Staaten als Problem der internationalen Politik u: Nord-Süd
Aktuell, 18 (3), str.5
39 Paris Roland, At War’s End. Building Peace After Civil Conflict, Cambridge University Press,
Cambridge, 2004.godina;    i Bose Sumantra, Bosnia after Dayton. Nazionalist Partition and
International Intervention, Hurst Company, London, 2002.godina
40 Pickering, M. Paula, Explaining Voter Moderation in Post – Communist Ethnic Party Sys-
tem: A Cross – National Investigation in the Balkans na: http://pmpick.people.wm.edu/re-
search/BackFromTheBrink.pdf (22.03.2011)
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
536
bosanskohercegovačkog društva stvarajući na svakim narednim izborima
tzv. “etničku dilemu” predizbornim porukama poput “Opredjeljenje ili is-
trebljenje” (HDZ), “Svi su glasali za svoje a vi”(SDA), “Glasaj Srpski” (SDS),
„Moja kuća Srpska“ (SNSD)….
To je navodilo glasače da odaberu “svoju” opciju, koja bi im omogućila sig-
urnost koju nisu mogli očekivati od nefunkcionalnih državnih institucija
te spriječe “druge” da osvoje prevlast čime je suštinski poništavana svaka
mogućnost umjerenog političkog djelovanja.41 Time je omogućeno etno-
nacionalnim strankama da preko legitimnih i demokratskih mehanizama
kontroliraju nemoćne.42
Dodatni element strategije liberalizacije u ekonomskom polju koji je poti-
cala međunarodna zajednica pokazat će da „duh trgovine“ ne može samo-
stalno osigurati ekonomsku stabilnost građana jer se privatizacija i deregu-
lacija tržišta koja traje od potpisivanja Daytonskog mirovnog sporazuma
pokazala kao proces bogaćenja novih političko – ekonomskih elita, i time
kontrole potencijalnog biračkog tijela te instrument za onemogućavanje je-
dinstvenog ekonomskog prostora.
Vladajuće entitetske političke strukture su selektivno pristupile privatizaciji
zadržavajući u većinskom vlasništvu najprofitabilnije kompanije iz teleko-
munikacionog i energetskog sektora. Te kompanije su korištene i koriste
se za kontrolu ključnih tokova profita, ali i ostvarivanje (geo)političkih
interesa uvodeći na bosanskohercegovačko tržište kompanije od kojih se
očekivalo da njihove matične države pridobiju kao podršku za realiziranje
svoje politike.43
41 Na svim postratnim izborima u Bosni i Hercegovini pobjeđivale su stranke koje su svoje
predizborne kampanje zasnivale na obraćanju isključivo jednoj etničkoj skupini. Određene
promjene su se desile 2000.godine kada je su vladajuću koaliciju ušle i političke opcije koje su
apelirale na kompletno biračko tijelo poput SDP-a, LDS, GDS, te dvije penzionerske stranke,
mada su neke od njih zbog slabe infrastrukture i nedovoljno kapaciteta nastupile samo u
Federaciji BiH.
42 Belloni Roberto, State building and international intervention in Bosnia, Routledge Lon-
don/New York, 2007.godina, str. 77.
43 Stranka demokratske akcije dugi niz godina preko premijera koji u pravilu dolazi iz te
stranke uspijeva je da zadrži kontrolu nad BH Telekomom, dok sa Strankom za BiH dijeli
„vlasništvo“ nad Elektroprivredom BiH kao najprofitabilnijim kompanijima u Bosni i Her-
cegovini. Istovremeno su vladajuće stranke u Republici Srpskoj dugi niz godina djelovale po
istom modelu u tom entitetu, dok u junu 2006. Vlada nije odlučila da proda Telekom Srpske
Telekomu Srbije što su srbijanski ekonomski analitičari ocijenili kao političku kuipovinu
(Srbija dala 200 miliona evra više od Austrije,Blic na: (http://www.blic.rs/stara_arhiva/arhi-
va/2006-12-06/strane/tema.htm),te Rafineriju Nafte ruskoj kompaniji Zaruubižnjeft
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
537
Rezultat procesa ekonomske liberalizacije, umjesto ekonomske i političke
stabilnosti kojoj se nadala međunarodna zajednica promovirajući ovaj
pristup, prema istraživanjima UNDP-a i Svjetske banke jeste oko milion
ljudi koji u Bosni i Hercegovini žive na ivici siromaštva, te preko 40% onih
koji svoju ekonomsku situaciju ocjenjuje kao ispodprosječnu. Istovremeno
je stopa nezaposlenosti najproduktivnije radne snage duplo veća od gener-
alne stope nezaposlenosti.44
Očigledno, da je međunarodna zajednica u svom pristupu humanoj
sigurnosti, posebice freedom from want aspektu, pošla od pogrešnih
premisa smatrajući da će liberalizacijski pristup polučiti promjene u
bosanskohercegovačkom društvu. Zanemareni su opstrukcionistički ak-
teri procesa u formi političkih elita kojima perpetuacija nestabilnosti
omogućava održavanje napetosti kojom mogu mobilizirati glasačko tijelo.
Previd koji je načinila međunarodna zajednica jeste da nije shvatila kako
u fragilnim/postkonfliktnim državama tokom konflikta i neposredno na-
kon njega vladajuća elita sistematski isključuje većinu građana iz proc-
esa odlučivanja i orijentiraju se prema zahtjevima društvenih grupa koje
ju podržavaju. Na taj način dolazi do konsolidacije etnički, religijski,
lingivstički, kulturno… isključive vlasti i održavanja postojeće polarizacije
društva.
Eksterni politički akteri u Bosni i Hercegovni su očigledno zanemarili
nedostatke ovog pristupa, koji leže u nedostatku civilnog društva ili eg-
zistenciji tzv. “lošeg civilnog društva”. Takvo civilno društvo pokazalo se u
proteklih 16 godina da nema kapaciteta da bude protuteža vladajućoj eliti
niti da gradi društvene mreže koje će transcendirati podjele unutar društva.
Istovremeno ekonomska liberalizacija realizirana preko promptne dereg-
ulacije tržišta i privatizacije otvorila, kako smo već naglasili, prostor za
srastanje ekonomske i političke elite koja proširuje već postojeći utjecaj na
društveni život i povećavanjem diskrepance između bogatih i siromašnih
dovodi do daljne fragmentacije društva. I ne samo društva u cjelini nego
ekonomskih razlika unutar svagog etniciteta.
44 UNDP, Sistem ranog upozoravanja- četvrti kvartalni izvještaj, Sarajevo, decembar 2008.
godine, str.49
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
538
Zaključak
Promocija i realizacija humane sigurnosti od strane međunarodne zajed-
nice u postkonfliktnim društvima poput bosanskohercegovačkog uvjetovan
je nizom faktora koji od međunarodnih aktera kao prethodni korak zahtje-
vaju da se ovaj proces osvjesti kao dugotrajan i kompleksan.
U izboru strategija za realizaciju uspostave okruženja koje će svakoj osobi
pružiti, barem uvjete političke i ekonomske stabilnosti kao konstitutivnog
elementa humane sigurnosti neophodno je korištenje mješovitih koncepata
uz dozirano korištenje maksimalističkih pristupa poput strategije liberali-
zacije.
Isključiva primjena strategije liberalizacije, koja često dovodi do neuspjeha,
zahtjeva dubok zahvat u društveno tkivo koje je vlo osjetljivo u fragilnim
državama te može proizvesti konflikte i produbiti već postojeći jaz među
sukobljenim društvenim grupama.
Eksterni akteri se u ovom procesu moraju u obzir uzeti i druge aktere te
angažirati institucionalni model pomoću kojeg bi se formirale instituci-
je sposobne da društvene inpute u vidu zahtjeva građana za političkom i
ekonomskom stabilnošću procesuiraju u autoritativan output.
Literatura
Beridan Izet, Politika i sigurnost, Fakultet političkih nauka, Sarajevo, 2008.
godina.
Belloni Roberto, State building and international intervention in Bosnia,
Routledge London/New York, 2007. godina
Bieber Florian, Politički sistem u podjeljenom društvu, Buybook, Sarajevo,
2008.godina.
Bose Sumantra, Bosnia after Dayton. Nazionalist Partition and Internation-
al Intervention, Hurst Company, London, 2002. godina.
Booth Ken, Theory of World Security, Cambridge University Press, New
York, 2007.godina
Brainardl./ Chollet D., Too Poor for Peace ?, Brookings Institution Press,
Washington D.C., 2007.godina
Collins Alan, Suvremene sigurnosne studije, Politička kultura, Zagreb, 2010.
godina
Dejtonski mirovni sporazum, Službeni list, Sarajevo, 1999. godina.
Ćurak Nerzuk, Geopolitika kao sudbina- Slučaj Bosna, Fakultet političkih
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
539
nauka,  Sarajevo, 2002.godina.
Ćurak Nerzuk, Obnova bosanskih utopija, Synopsis, Sarajevo/Zagreb, 2006.
godina.
Fukuyama, Francis, Izgradnja države. Vlade i svjetski poredak u 21. stoljeću,

Izvori, Zagreb, 2005.godina
Grizold, A./ Tatalović, S./ Cvrtila, V., Suvremene sigurnosne politike, Gold-
en marketing-Tehnička knjiga, Zagreb, 2008. godina.
Gidens Entoni, Evropa u globalnom dobu, Clio, Beograd, 2009. godina.
Owen Taylor,  Human Security, A Contested Contempt u the Routledge
Handbook of New Security Studies (ed. Burgass Peter), Routledge London
and New York, New York, 2010. godina.
Paris Roland, At War’s End. Building Peace After Civil Conflict, Cambridge
University Press, Cambridge, 2004. godina.
Porobić, Jasmin, Uloga organe lokalne (samo)uprave u sistemu sigurnosti
u Bosni i Hercegovini, u: Demokracija i sigurnost u Jugoistočnoj Evropi,
Vol.2, Issue 6/7.
Kerr Pauline, Ljudska sigurnost u Collins A. Suvremene sigurnosne studije,
Politička kultura, Zagreb, 2010.godina,
Khong F.Y. & MacFarlane S.N., Human Security and the UN, Indiana Uni-
versity Press, Indianapolis, 2006. godina.
Hampson O.F., Human Security u Security Studies, Williasm Paul, Rout-
ledge London and New York, New York, 2008.godina,
McMahon Patrice, Rebuilding Bosnia: A Model to Emulate or to Avoid, Po-
litical Sciences Quarterly, Volume 119, Nr.4, 2004-05 (p.569-593).
Tigerstrom v. Barbara, Human Security and International Law, Hart Pub-
lishing, Oxford and Portland, 2007. godina
Schneckener Ulrich, Fragile Staaten als Problem der internationalen Politik
u: Nord-Süd Aktuell, 18 (3)
Šarčević Edin, Ustav i politika:kritika etničkih ustava i postrepubličkih
ustavotvorstava u Bosani i Hercegovini, VKBI, Sarajevo, 1997.godina.
UNDP, SISTEM RANOG UPOZORAVANJA- četvrti kvartalni izvještaj, Sa-
rajevo, decembar 2008. godine.
http://www.un.org/millenniumgoals/
http://www.predsjednistvobih.ba
http://pmpick.people.wm.edu/research/BackFromTheBrink.pdf
http://www.blic.rs/stara_arhiva/arhiva/2006-12-06/strane/tema.htm
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
540
International community and challenges to human
security in post-conflict society
Abstract
In the past fifteen years Bosnia and Herzegovina have been subject to com-
prehensive intervention of the international community that postulated as
key objectives the stabilisation of safety circumstances and institutionaliza-
tion of liberal democracy in Bosnia and Herzegovina. Using human safety
as theoretical frame in this paper the authors will analyze to which extent
the key elements of this concept are contained in the action of the inter-
national community and have been implemented in the process of post-
conflict reconstruction of Bosnia and Herzegovina. The authors start from
the claim that the ad hoc strategies implemented by the international com-
munity, mainly, liberalization first approach had pervasive effect on human
safety allowing national political elite to generate permanent condition of
instability in Bosnia and Herzegovina.
Keywords: international community, human safety, liberalization first, freedom
from fear, freedom from want
Izet Beridan, Sead Turčalo, Mirza Smajić
541
udk 911.3:32
 Dr. sc. Filip Tunjić*
 Geopolitika kao upravljanje

Sažetak
Ukoliko je prihvatljivo određenje geostrategije kao strategije upravl-
janja geopolitičkih interesa, kao što navodi Brzezinski, onda je moguće
geopolitiku označiti kao prvinu i stalnicu vanjskopolitičkog upravljanja
političkih interesa, kada se ovi odnose na teritorijalne odnose u pros-
toru, naravno, i onda kada geografski faktori utječu na vojno planiranje
i vojne aktivnosti. Ovo se svakako odnosi i na krizno upravljanje i up-
ravljanje krizama. Iako se autor u članku ne bavi teorijama kriza, polazi
od temeljnog zakona po kojemu je i kriza predmet proizvodnje, up-
ravljanja i „rješavanja“, skladno interesima njezinih aktera. Geopolitiku
umiješta u znanstvenu epistemološku prizmu političke geografije ali
želi prije svega potaknuti raspravu o geopolitici kao upravljanju. Zato
težište polaže na empirički tok izabranih važnijih događaja koji ilus-
triraju „vraćanje“ geopolitike na euroazijsku scenu nakon kraja hladnog
rata 20. stoljeća i otuda geopolitičkog upravljanja u razdoblju kojega
označava kriznim. Imajući u vidu suprotnosti između ideologije glo-
balizacije i sinergijske vrijednosti teritorija autor se nakon 12 godina
ponovo pita da li je riječ o povratku geopolitike i rata kao sijamskih
blizanaca i jedinstvenog procesa.
Ključne riječi: geopolitika, upravljanje prostorom, teritorijalnost,
 politika-moć-teritorij, Eurazija, Zapad, Rusija
* Doc. dr. sc. Filip Tunjić, Ministarstvo obrane Republike Slovenije, Univerzitet
Primorske Koper, Slovenija
542
Uvod
Upravljanje je proces odlučivanja, planiranja, osmišljanja, usmjeravanja,
raspoređivanja organizacijskih resursa, vođenja te nadzora i vrednovanja
izvođenja neke aktivnosti. Ovako opće određenje u najraširenijoj enciklo-
pediji (Wikipedija) u drugom jeziku zvuči nekoliko drugačije kada uprav-
ljanje definira kao „proces oblikovanja i održavanja okruženja u kojemu
pojedinci, radeći zajedno u skupinama ostvaruju odabrane ciljeve. To je
zapravo proces postizanja željenih rezultata kroz efikasno korištenje ljud-
skih i materijalnih resursa.“ Riječ je i o “umjetnosti obavljanja poslova
putem, uz, ili posredstvom drugih ljudi”. Svakako je riječ o sustavnom
načinu usmjeravanja pojedinaca, skupina poslova i operacija s ciljem os-
tvarivanja imenovanih organizacijskih ciljeva sa sredstvima koje organi-
zaciji stoje na raspolaganju. Ovim oni koji upravljaju, upravljaju ljudima
i operacijama, dok upravljanje sadrži planiranje, organiziranje, vođenje i
motiviranje, nadziranje (kontrolu) te raspolaganje ljudskim resursima.
Ne upuštajući se dublje u teorije o upravljanju, ovdje je moguće reći da je
upravljanje univerzalna funkcija što znači i krizna. Krizno upravljanje ili
upravljanje krizom moguće je označiti procesom u kojemu se akter susreće
sa prilikama u kojima procesi i događaji u utečenom sistemu ugrožavaju nje-
gove interese i/ili institucije ili sam sistem, sve do mjere kada kredibilnosti,
dobre reputacije, starih institucija ili sistema više nije moguće održavati.
Fraze međunarodno ali svjetsko uređenje, red, poredak ili sistem uobičajeno
označavaju djelujuće odnose između država koji temelje na određenim
odnosima moći. Ameriški politolog Liska definira pojam “uređenja” kao
stanje kada su do određene mjere ponašanja država predvidljiva ia samo
toliko da znamo što se vjerojatno neće dogoditi te “sistem” koa stanje koje
poveća predvidljivost događanja jer se oslanja na takva mjerila vjerojatnosti
sa kojima je moguće najaviti da će se nešto dogoditi. To u praksi vjerojatno
znači da oni koji upravljaju strukture i strategije moraju u međunarodni
sistem kojemu pripadaju ugraditi već u osnovi samouzdržavajući mini-
malni red (Liska 1996, 39).  Svakako, međunarodni “red” postoji kada
međunarodne odnose označava relativno jasan i čvrst uzorak što uzdržavaj
pravila međunarodnog ponašanja. Međutim, valja konsenz da ta pravila,
formalna i neformalna, određuju namoćniji djelatnici u sistemu, što suger-
ira da bogastvo, moć i sila u svijetu nisu raspoređeni jednakomjerno među
državama. U tom sistemu su velike i male, moćne i slabe države.
Filip Tunjić
543
Nije uobičajeno nazivati geopolitiku upravljanjem već stoga što se u širem
opsegu malo govori o političkim upravljanju prostorom. Nije uobičajeno
niti da se geopolitika umiješta u kontekst upravljanja krizama, posebice ne
u smislu onoga što što se danas pod tim pojmom najčešće razumije. Kao i
geopolitika uopće, ovaj segment političkog života i dalje je počesto nekakva
tabu ili tema za posvećene, i dok tu i tamo psi laju, geopolitički karavan  ide
dalje.
Na geopolitiku ne treba gledati kao na nekakvu  spontanu reakciju, re-
cimo oblik biološke teritorijalnosti već kao na sasvim svjesnu, potpuno
osmišljenu plansku političku djelatnost sa svim elementima političkih kon-
cepcija, strategija, doktrina zauzimanja kontrole nekog geografskog pros-
tora koji nekom geopolitičkom akteru obzirom na njegove interese pred-
stavlja određenu vrijednost. Radi toga je geopolitika kao praksa većinom
proizvod svojih (političkih) vremena unutar kojih su se razvijale i mijen-
jale i njezine definicije (i znanstvene): Kjellen, 1899. „teorija države kao
državnoga organizma ili pojave u prostoru”1; Haushofer, otac njemačke
geopolitike, “nova znanost o državi… doktrina prostorskoga determin-
izma svih političkih procesa što baziraju na širokim temeljima geografije,
naročito političke geografije” ; Whittlesey, Amerikanac, u predvečer drugo-
ga svjetskog rata, odbacuje geopolitiku kao “dogmu, …sudbinu koja državi
određuje mjesto pod suncem” dok je istovremeno Hartshorne zapisuje kao
geografiju „koju koriste za dostizanje pojedinačnih ciljeva koji se nalaze na
drugoj strani traženja znanja“; Po Walshu je geopolitika bila “kombinirano
proučavanje društvene geografije i primjenjene političke znanosti…, što
datira sve do Aristotela, Montesquiea i Kanta” (Walsh, 1944); Parker dosta
kasnije (1998.) kaže da je geopolitika “proučavanje međunarodnih odnosa iz
prostorne ili geografske perspektive” (Parker, 1988., 5), dok je Agnew (1985)
definira kao “proučavanje/istraživanje geografskih pretpostavki, određenja
i razumijevanja što stupaju u svjetsku politiku” (Agnew, 1985., 2). Demko i
Wood ju opredjeljuju kao „umjetnost i vještinu razumijevanja i predviđanja
prostorskih aspekata promjena u političkij moći među grupama, posebice
državama (Demko and Wood 1994., 3). Tuathail, suvremeni eksponent
kritičke gepolitike, kaže da „geopolitika nije jedinstveno, sveopsegajuće
značenje ili identitet“ već je „rasprava, kulturni i politički veoma različit
način opisivanja, predstavljanja i pisanja o geografiji i međunarodnoj po-
litici” (Tuathail, 1998; 3). I za Kearnsa (2008) je geopolitika rasprava koja
riše, obrazlaže i podupire pojedina viđenja nastajanja i evolucije teritorijal-
1 Citirano u Andrew Gyorgy, Geopolitics (Berkeley: University of California Press, 1944.),
183.
Filip Tunjić
544
2 Intervju: http://www.exploringgeopolitics.org/Interview_Dijkink_Gertjan_Geopoliti-
cal_Visions_National_Identity_Maps_Pride_Pain_Sentiments_Perceptions_Cold_War_
Zeitschrift_Geopolitik_Balkan_Ethnic_Cleansing.html
nih sila. Sasvim drugačije, geopolitika ni za Dugina nije nauka ali je sistem
nauka te svjetonazor vlasti, znanost o vlasti i za vlast ili učenje o tome kako
vladati, što temelji na tezi „geografski reljef kao sudbina“? (Dugin 1999).
Cohen, na drugoj strani Atlantika, isto zapravo potvrđuje kada rišući
geopolitičku strukturu svijeta 21. stoljeća vidi geopolitiku kao „analizu in-
terakcije između, s jedne strane, geografskih postavki i perspektiva, i sa
druge, političkih procesa. Dok se geografske postavke sastoje od geograf-
skih značajki i obrazaca te višeslojnih regija koje ovi oblikuju, politički pro-
cesi uključuju snage koje djeluju na međunarodnoj razini i one na domaćoj
sceni što određuju ponašanje na međunarodnoj sceni. Geografske perspek-
tive kao i politički procesi su dinamički i utječu međusobno jedni na druge.
Geopolitiku zanimaju posljedice ove interakcije.” (2003., 12).
Cohenovo određenje ilustrira kako kako je moguće viđenje geopolitike kao
sredstva povezivanja geografije i međunarodne politike učiniti korisnim
za definiranje geopolitike, ne kao škole mišljenja, već kao načina analize
odnosa različitosti sadržaja i opsega geografskih postavki za ostvarivanje
političke moći te utvrđivanja prostornih okvira kroz koje se pretače moć.
Kako to izgleda u praksi u razdoblju preoblikovanja hirarhije geopolitičkih
odnosa i globalne geopolitičke strukture biti će pokazano kasnije na prim-
jeru „euroazijske šahovske table“.
1. Geopolitika kao predmet političke geografije
U nastavku želimo kroz kratak diskurs pojasniti umiještanje geopolitike u znan-
stveni epistemološki okvir suvremene političke-geograije. Otuda i ishodište da
geopolitika sama nije znanstvena disciplina ali da ima svoje mjesto u sistemu
znanosti kao predmet političke geograije, dakle i na najvišoj razini promišljanja.
Neka nam na početku razlikovanju između političke geograije i geopolitike
pomogne misao Dijkinka: “Politička geograija se bavi geograijom političkih
sistema (uključujući međunarodne odnose i geograiju uprave i izvršnih sis-
tema), dok je geopolitika više usmjerena na odnose moći v prostoru kao igru
nulte svote. Ukratko, geopolitika je dio političke geograije ali i drugih zna-
nosti (međunarodnih politika).” Ali i o njezinoj aktualnosti kaže: “geopolitika
proučava geografsku pozadinu politike kao spoznajni uložak na vrhu ljestvice
zanimanja ‘geopolitičke znanosti’ sljedećih desetljeća.“2
Filip Tunjić
545
Otuda je razumljiva potvrda geopolitike kao ciljno ili objektno orjentiranog
političkog ponašanja u prostoru.
Deinicija po koj se politička geograija bavi odnosima politike i geograije tako
da geograija u ‘geograiji’ osvjetljuje političko, dok ‘političko’ baca svjetlo na
geografsko (Cox, 2002., 1-2) ne doprinosi otpravljanju počestog konfuznog
zamjenjivanja političke geograije geopolitikom. Veliki korak naprijed učinili
su Jones i suradnici (Jones i dr. 2004) kad su epistemološki prostor političke
geograije predstavili u obliku trostrane prizme. Jedan trokut čine entiteti moć,
politika i policy a drugi trokut čine entiteti prostor, teritorij i lokacija. Interak-
cija entiteta prvog trokuta se odvija u sferi političkog, interakcija entiteta dru-
gog trokuta odvija u sferi prostorskog. Otuda je moguće prvi trokut označiti
kao trokut “političkog” i drugi kao trokut “geografskog”
. Interakcija svih šest
entiteta pretače se kroz kroz prostor prizme.
Moć u trokutu “političkog” je entitet koji hrani i održava druga dva entiteta.
Međutim, moć je predmet politike (Painter, 2008.) koja predstavlja sklop
procesa uključenih u dostizanje, primjenu i otpor moći. Policy, u nedostatku
odgovarajućeg prijevoda, usmjerena je ka rezultatu, stvari koju moć omogućava
dostići, kada je politika u položaju da to i učini. Moć je komponenta politike i
kao takva činilac i posljedica podjele i rasporeda svijeta i resursa u teritorijal-
iziranom prostoru.
Prostor, apsolutna danost i poprište političke organizacije ljudskog društva je u
trokutu “geografskog” označen i kao entitet. Lokacija je posebna točka u pros-
toru, dok je teritorij putem teritorijalnosti kao “instinkta za teritorijalno pos-
jedovanje” (Sack, 1986., 19; Gottman, 1973.) formalno deiniran, zaposjednut te
posebnim identitetom i karakteristikama označen dio prostora.
Poseban značaj u ovim odnosima ima interakcija moć-teritorij i unutar nje je
potrebno tražiti ne samo dodirnu točku već i ishodište geopolitike kao seg-
menta vanjske politike teritorijalnih subjekata u prostoru te politike prostornog
upravljanja.
Moć je “imanje koje je moguće posjedovati” i “sposobnost djelovanja, kada se
to želi” (Tunjić 2007.) ali posjedovanje moći je moguće tek posjedovanjem kon-
trole teritorija. Moć je odlučujuća determinanta u ovim odnosima i moguće ju
je razumjeti kao sposobnost utjecaja jednih aktera na druge vojnom silom kao
i gospodarskim bogatstvom i dadorom javnoga mnijenja. Teritorij je, kada je
riječ o političkom obliku društvene organizacije, proizvod političke teritorijali-
zacije prostora među teritorijalnim akterima radi pridobivanja dostupa i kon-
trole nad prirodnim in društvenim sadržajima i procesima određenog dijela
prostora. Unutar ovoga su i osnovne vrijednosti na kojima temelji društvena
organizacija: država: različitih koncepata; materijalne: za osiguranje ekonom-
skih i društvenih interesa individua, skupina i klasa; etničke: za zadovoljenje
Filip Tunjić
546
težnji ka vlastitoj srodstvenih homogenosti skupina sa konceptima narodnos-
nog jedinstva kao primarnog cilja ponašanja; političke:  za deiniranje najviših
prioriteta vlasti sa kojima ljudi žive; religijske i druge; dok jedino teritorij kao
vrijednost ima sinergijsku moć u odnosu na sve druge. Nijedna od predhodnih
vrijednosti se ne može izraziti bez teritorija. Osim toga, teritorij je vrijednost i u
interakciji političkog entiteta sa prostorom te između političkih entiteta, trans-
formirana u mentalni kompleks najčešće zvan “značaj teritorija” (Tunjić 1999.;
Tunjić 2004.). Ovo kaže kako “misliti prostorno” ne dozvoljava zanemarivanja
geopolitika ne obuhvaća samo sfere međunarodne politike i strategije nego i
dubinske sociološke i svjetonazorne dimenzije ljudskog društva.
Speciična pojava početkom 90-ih prošlog stoljeća bila ideologija globalizacije
i njezin teritorijalni izraz deteritorijalizacija, što je trebalo doprinijeti brisan-
ju vrijednosti teritorija iz mentalnog vrijednosnog sklopa ljudi. Naravno, ovo
se trebalo desiti kod onih čiji je teritorij trebalo podrediti kontroli onih koji
su upregli sve geopolitičke moći za ovladavanje teritorijima drugih i zaštitu
svojih vlastitih. Ipak, prevladalo je spoznanje da deteritorijalizacija “ostaje u
krivotvorenom svijetu kapitalističke tehnokulture ... samointerpretacije infor-
matiziranoga kapitalizma ... što ga karakterizira funkcionalni globalni apart-
heid što razdvaja bogate i u internet uglavljene susjede od drugih, prikraćenih
i isključenih područja i susjeda … svijeta potpune nejednakosti i digitalnih
podjela” (Tuathail, 1999., 140-143). Isti autor je svjestan ontologije političke teri-
torijalnosti i nijansi (geo)politike 1994., 1996. godine pustio u opticaj i katego-
riju geo-moći, kako bi izrazio vrstu praksi (samo)predstavljanja, što je koriste
državnici, elite i politički pisci, na žalost i uz pomoć „znanstvenika“, za prokla-
maciju nekih “istina” o tome kako i zašto je politički prostor određen, osvojen
in upravljan na način kao što jeste. Ovamo spada i koncept sekuritizacije (secu-
ritization), odnosno konstruiranja i problematizacije sigurnosti na način prika-
zivanja važnosti bilo teme bilo problema prenesenog u područje sigurnosti bilo
problema samoga kao „sigurnosne“ stvari (Wæver, 1997., 243), naravno i kada
je riječ o sekuritizaciji kao načinu određenja teritorija kao oblika izražavanja
moći u oblicima posmodernističkog geokonstruktivizma (Wæver, 1997.).3
Ovakve koncepcije i djelatnosti moćno su naslonjene na Foucaltovo djelo o
odnosima moć – znanje, pažnju usmjeravaju na geopolitičke rasprave koje
„otežavaju bilo kakvo mišljenje o imperialističkom ekspanzionizmu, granici
3 Geokonstruktivizem je jedan od “novih” pristupa što proizlazi iz koncepta
postmodernističke dekonstrukcije države kao teritorijalnog identiteta sve do zaseoka a što
diktira “konstrukciju zajednice u mnogo širem okviru kao što su regije i narodi i tako
uvjeri ljude u potrebu za identifikacijom sa tim skupnostima” i konstruiranja identiteta”
(Johansson, 1999., 9).
Filip Tunjić
547
između islama i krščanstva ili globalnim promjenama koje bi bilo drugačije
od onoga kojega diktira ‘glas’ autoriteta“, zapisuje Allen (2008.: 95).
Moć bez sumnje igra središnju ulogu dok teritorij, bez obzira o kakvom
teritorijalnom subjektu je riječ - državi, savezu država ili imperiju - sa svo-
jim prirodnim i društvenim vrijednostima i sadržajima ostaje i dalje stvarni
i/ili potencialni “supstancijalni kontejner moći” (Midlarsky, 1975.).
Središte geopolitičkog razmišljanja i ponašanja je svakako sigurnost. Otuda
je moguće geopolitiku razumjeti i kao „svaku ideju koja se odnosi na odnos
između vlastitoga prostora i drugih prostora, uključujući osjećaje ne/sig-
urnosti ili ne/prednosti (i/ili) prizivajući ideje o kolektivnom poslanstvu
ili vanjskoj policy strategiji”, kako ju određuje Dijkink (prema O’Loughlin,
2000., 52). Kada je riječ o međunarodnoj sigurnosti pripadnici realističke
škole označavaju sigurnost za izvedenicu moći. Akter će dostići sigurnost
ako raspolaže sa dovoljno moći za dostizanje dominantnog položaja. Pom-
alo tautološki će isto reći i idealisti koji sigurnost vide kao posljedicu mira
a dugotrajan mir kao uvjet za osiguranje sigurnosti za sve.
Vratimo li se “političkogeografskoj epistemološkoj prizmi” te označimo li
prostorne interese političkih aktera kao segment vanjske politike, onda je
jasno da imamo posla sa geopolitikom kao “prostornom politikom”. Otuda
je moguće trokut „političkog“ u prizmi označiti i kao trokut „geopolitičkog“
a da se na strani trokuta „geografskog“ pri tome ne mijenja ništa. Teri-
torijalnost (politička) i teritorij su i dalje temeljne odrednice prostorskog
ponašanja političkih aktera u oblikovanju geopolitičkih odnosa. Ovo
uključuje i njihovo krizno ponašanje, odnosno upravljanje okolnosti i proc-
esa što remete postojeće geopolitičke odnose ili mogu utjecati na mijenjanje
istih u cilju dostizanja povoljnijeg položaja. Ako je prostor prizorište teri-
torijalnosti i predmet (re)teritorijalizacije i ako je geopolitika nosilac moći
i ona vrsta politike koja vodi računa o sigurnosti (i stabilnosti) primjenom
teritorijalne dimenzije moći, sama po sebi se nameće logička premisa da je
geopolitika jedna od dimenzija upravljanja krizom.
Ova tijesna veza moći, teritorija i geopolitike imanentni je odraz ontološke
dihotomije prostora. Otuda proizlazi i konfliktnost kao elementarni odnos
u političkom prostoru (Tunjić, 2004., 99; Bufon, 1999.), gdje treba uvažavati
i vrijeme kao njegovu četvrtu dimenziju.4  Filozof Žižek kaže: “vrijeme i
prostor su dovoljno trajni i univerzalni fenomeni da omogućavaju istovre-
men opstoj više različitih ideoloških, političkih i teritorijalnih vizija, ali
4  Više o razlikovanju među “apsolutnim” prostorom, viđen kroz Euklidovu geometriju i
Newtonovu fiziku in “relativnim” prostorom viđenim kroz prizmu Einsteinove fizike više u
(Anderson, J. 1995., 73; takođe Gottmann , 1973., Bufon , 1999. Tunjić, 2004; 15).
Filip Tunjić
548
ravnopravan opstoj više vizija u istom političkom prostoru u isto vrijeme
nije moguće osigurati. Na lokalnoj, nacionalnoj, regionalnoj razini nema
takva političkoga prostora “na kojoj jedna suparnička strana ne bi imala
monopol ili, jednostavno, ne bi prevladavala.”5 Otuda proizlazi i geopolitika
kao politička platforma za snovanje strategija i doktrina u vanjskopolitičkom
prostoru.
2. Geopolitika i Euroazija - naslijeđe prošlosti
Bez prostornog i teritorijalnog određenja i odnosa govor o geopolitici bio
bi bezpredmetan. Otuda i pitanje zašto ispostavljamo Euraziju? Euroazija
je svjetski superkontinent i tradicionalno os geopolitičkih odnosa svijeta
i sve kaže da će takav položaj zadržati i  21. stoljeću. U Euroaziji je oko
75 posto svjetskog stanovništva, tamo se proizvodi 60 % svjetskog BDP in
tamo je 75 posto svjetskih energetskih zaliha. U svijetu najnaseljenije aspir-
antke za regionalnu hegemoniju, Kina i Indija, su u Euraziji. Ovdje je iza
SAD sljedećih šest najvećih ekonomija i vojnih potrošača, tu su i sve osim
jedne svjetske javne nuklearne sile. Ovim ukupni potencijal moći Eurazije
prevazilazi čak potencijal Amerike. Geopolitika u modernom značenju po-
javila se je u Euroaziji i u njenom prostoru te glede na teritorijalne procese
i promjene ostala jedna između najznačajnih obilježja 20. stoljeća.
U takvom kompleksu odnosa potencialna sila koja prevladava u Euraziji
mogla bi imati odlučujući utjecaj na dvije od tri svjetske ekonomski na-
jproduktivnije regije, Zapadnu Europu i Istočnu Aziju. Država, koja bi
imala prevladu u Euraziji mogla bi gotovo automatski imati monopol kon-
trole nad Bliskim istokom i Afrikom. Naravno, za Brzezinskog je ključno
pitanje “da li će američki monopol u Euraziji potrajati i kakav je njegov
kraj.” (Brzezinski, 1997.). Ono što se događa sa distribucijom moći u Euraz-
iji, odlučujuće će utjecati na globalni primat Amerike i njegovo povijesno
nasljedstvo.
Eksperti agencije Stratfor označili su godinu 2000. godinom Euroazije a
Rusiju i Kinu kao geografski i demografski centar gravitacije Istočne hemi-
sfere i otuda ključne za djelovanje globalnoga sistema. “Ništa u 2000. go-
dini neće biti važnije nego kako će ove dvije države definirati same sebe. U
stvarnosti, ono što se događa tamo, određuje što će se događati bilo gdje.”,
pisali su u Stratforu.6  Ovim su desetljeće nakon završetka hladnog rata
5 Intervju za dnevnik Delo, Sobotna priloga  03.02. 1996.
6 (http://www.stratfor.com/analysis/2000_annual_forecast_year_eurasia (05.03.2011).
Filip Tunjić
549
zapravo zapisali krizu i promjenu dinamike upravljanja geopolitičkih proc-
esa u Euroaziji, o čemu će biti riječi nešto kasnije.
„Bilo koja sila bi uspjela organizirati ‘srce zemlje’ (Heartland) i njegove vanjske
bariere i fasade, zasigurno bi nadzirala svijet”
, bilježio je u to vrijeme Burnham
(1947., 114-115).
“Tko upravlja Istočnom Europom upravlja srcem zemlje; tko upravlja Srcem
zemlje (Heartland), upravlja svjetskim otokom; tko upravlja svjetskim otokom,
upravlja svijetom”
, znani je silogizam što ga je iz pozicije skrbi za britanski im-
perij s početka prošloga stoljeća u naslijeđe ostavio britanski geograf Mack-
inder (1904).7
U pozadini ovoga Mackinderovog otkrića bili su kriza imperializma 19. stoljeća
i val globalizacije što ga je donio ubrzan razvoj tehnologijie i proizvodnje uz
zaostajanje odgovarajućih društvenih odnosa. Razumijevanju današnjih pro-
cesa može nam pomoći nekoliko usporednica sa sa onima u okolnostima iz
Mackonderovog doba.
Dostignuta pomorska moć je Zapadnoj Europi omogućila da je umjesto uvoza
sigurnosnih prijetnji iz srca zemlje izvozila vlastite sigurnosne probleme u svijet.
Sedmogodišnji rat 1754-1757 i 1762-1763, obuhvaćajući velike sile toga vremena
te sjevernu i srednju Ameriku, Europu, zapadnoafričku obalu, Indiju i Filipine
bio je prvi europski rat vođen većinom na neevropskim prostorima. Socijalna
nestabilnost u Europi bila je izbjegnuta izvozom viška stanovništva što ga je
ovdje bila proizvela tehnološka revolucija. Tehnološki proboj u področju ko-
munikacija i transporta podupro je europsku kolonizaciju svijeta do ravni na
kojoj je ponestalo otvorene zemlje za izvoz vlastitih sigurnosnih problema.
“Svaka eksplozija društvenih sila, umjesto da bi se raspršila u nepoznatom pros-
toru i barbarskem kaosu, oštro će neprestano odjekivati sa druge strane globusa
i posljedično će se rasuti slabašni elementi svjetskog političkog i ekonomskog
organizma svijeta.” Upozorio je Mackinder.
Danas, slijedom povijesti 20. stoljeća možemo reći da je “globalizacija” svijeta
postala tako velika da se je svaki izvoženi problem ubrzo kao bumerang vratio
na polazište izvoza. Usljed gospodarskog i tehnološkog te političkog jačanja
evroazijskih sila, prije svega Rusije i Kine, ubrzano je sužavan prostor za
raspršenje sa Zapada izvoženih problema.
7 Teritorijalne cjeline što ih izražava silogizam u prostornom rasporedu su: Istočna Evropa
obuhvaća Njemačku i ostali istok Evrope do miješanja sa Azijom. Srce zemlje (Heartland)
obuhvaća područje koje poznajemo kao Srednju Aziju i Sibir, rijetko naseljeno područje,
bogato prirodnim resursima, prirodno središte kopnene moći i percipirano kao područje
sigurnosti pred napadom sa mora. Svjetski otok je ovdje kopnina Eurazije, koja ponekad
uključuje i Afriku. Mackinder nije govorio o upravljanju krizom ali je na krizu britanskog
(europskog) imperializma u predvečer izbijanja prvoga svjetskog rata traženjem rješenja i
ponuđenim prijedlozima pokušao odgovariti.
Filip Tunjić
550
8 Na zemljovidu toga vremena je moguće Indijski ocean vidjeti kao britansko zatvoreno
more
Iz navedenog nije težko vući paralele niti u pogledu razvojnih okolnosti u ko-
jima su sigurnosni problemi “oštro odjekivali sa druge strane globusa” prije 100
godina i u kojima se to događa danas. To su globalno sigurnosno okruženje,
proliferacija tehnologije i novi sigurnosni akteri.
Globalni karakter sigurnosnog okruženja značio je u Mackinderovo vrijeme na-
stup dvosmjernog utjecanja središta svijeta i periferije, kada jednosmjeran izvoz
sigurnosnih problema više nije bio moguć. Kako danas upravljati ekonomsku
nejednakost u globaliziranom svijetu u kojem u istom trenutku kada otvorite
tvornicu igračaka ovdje, već takmičite sa tvornicom igračaka na drugoj strani
globusa. Uz rast apsolutne povezanosti svijeta raste i ograničenje prostora, broj
ljudi se je podvojio a takmičenje povećalo. Priroda tržišnog takmičarstva i ideja
globalnosti su nezdruživi (Kolossov in O’Loughlin , 1998.).
Mogućnost da bi tehnološka revolucija ponudila nove kapacitete Njemačkoj,
Rusiji, Japanu i Sjedinjenim državama zabrinjavala je Britaniju kao najveću silu
toga vremena. Na vrhu skrbi je bila Rusija. Proliferacija tehnologije kao nova
sigurnosna okolnost gradnjom strategijskih željeznica otvarala je Rusiji „u srcu
zemlje“ prostranstva Srednje Azije. Industrijalizacija Rusije i Srednje Azije bi
generirala ogromne resurse koje bi mogla Rusija upregnuti u vojnu moć i otuda
utvrditi središte “svjetskog otoka” kao strateško srce sveta. Ovim bi bili ozbiljno
ugroženi britanski imperijski posjedi na Bliskom Istoku, u Indiji in na Dalekom
Istoku.8  Mackinder nije zaboravio ni na utjecaj industrijske revolucije na rast
uništavajuće moći vojne moći, što se je ubrzo pokazalo u učinku Prvoga svjet-
skog rata.
Za oba razdoblja značajan je i problem „porasta broja sigurnosnih aktera“.
Naravno, tada nije bilo moguće u tom kontekstu ozbiljno govoriti, recimo,
o Indiji ili Južnoj Koreji, čak ni o Japanu, ali je Mackindera posebice zabrin-
javala mogućnost zajedničkog nastupa Rusije i Njemačke. Njemačka teh-
nologija, posebice za gradnju mornarice i prirodni resursi Rusije značili bi
pojavu ne samo euroazijske nego i svjetske „supersile“. Povodom ovoga je
Mackinder predlagao da se radi strateškog osiguranja Zapada „na graničnoj
zemlji između Nijemaca i Rusa /.../ između Baltika i Sredozemlja /.../“ od
„sedam graničnih negermanskih naroda“ teritorijalnim preoblikovanjem
ustanovi „pojas neovisnih država između Njemačke i Rusije.“ (Mackinder
1919.:154-160 in 204-215). Iz ovoga drobljenja Europe (Kleinstadterei) se po-
javljuje pojem Zwischeneuropa ili Europe in Between. Ova je padom pod
dominaciju Sovjetskog saveza koncem Drugog svjetskog rata, kako je savje-
Filip Tunjić
551
tovao Mackinder, postala Istočna Europa, da bi krajem krajem stoljeća na-
kon hladnog rata ponovo postala Međueuropa (Tunjić, 2007; 2004.).
Stoljeće kasnije Mackinderov opis globaliziranoga svijeta, kada sigurnosni
problemi Zapada „oštro odjekuju sa druge strane globusa“ čini se prim-
jerenijim i aktualnijim nego što je bio ikada u 20. stoljeću, kada su dva
svjetska rata i hladni rat spriječili da bi „svjetski otok“ postao jedinstven
politički sistem. Činjenica je, da je Atlantska Europa, sa ili bez SAD, Europu
od Atlantika do Urala radije rezala na dvije Europe - Istočnu i Zapadnu,
dvije „svjetske fundamentalne suprotnosti,“ onako kao što ih je prepoz-
navao Mackinder: linijom “demarkacije između Hartlanda u strateškom
smislu“ i Priobalja (Mackinder, 1919; 154-160)9 , odnosno Atlantske Europe.
Nakon Drugog svjetskog rata ovu su demarkaciju objeručke prihavtile tako
SAD kao i Atlantska Europa u žaru strasti zaštite pred Sovjetskim savezom
ali i rješavanja “njemačkog pitanja” podjelom Njemačke na dvije zemlje i
Europe na dvije Europe “željeznom zavjesom”. Tako je ova geopolitička i
strategijska granica zamjenila psevdogeografsku i povijesnu granicu Eu-
rope i Azije.
Činjenica je također, da je Atlantska ili Maritimna Europa povijesno raz-
vojno i geopolitički, prije svega glede pitanja Eurazije, vezana više na SAD
nego na kontinentalnu, odnosno unutrašnju Europu i još manje na nje-
zin „pravi“ istok. Ovdje prostor ne dopušta načinjanja pitanja koliko je EU
geopolitički projekt Atlantske Europe i da li pojava EU označava „povratak
geopolitike“?
3. Zadnjih dvadeset godina
Sa stanovišta promjena i izzova koji su označili zadnje 20-godišnje raz-
doblje ovo moguće je prepoznati i kao razdoblje krize svjetskog, eurazi-
jskog i europskog poretka kao i krize geopolitičkih odnosa u prostoru
Eurazije. Jednako je djelovanje hegemona ili onih koji ka takvoj poziciji u
međunarodnom redu teže te onih koji se hegomonu suprostavljaju moguće
označiti kao geopolitičko krizno upravljanje i upravljanje krizama.
Za ilustraciju slijedi kolaž nekih glavnih geopolitičkih procesa, odnosa i
događaja u eurazijskom prostoru u razdoblju zadnjih dvadeset godina, kada
je oslobođenje ljudi, naroda i država u međuprostorima i unutar Rimlanda
9 Razgraničenje između dviju “suštinski različitih” Europa po prijedlogu Mackindera tekao
je crtom od “Jadranskoga do Sjevernog mora tako da su Venecija i Nizozemlje te onaj dio
Njemačke što je bio Njemačka od početka europske povijesti, na zapadnoj strani granice…”
(Mackinder, 1919.,154-155).
Filip Tunjić
552
10 “With Moscow Crippled, U.S. Emerges as Top Power”, LA Times, 12 September 1990.
11 Lemann, Nicholas (2002): Letter from Washington. The Next World Order. The Bush
Administration may have a brand-new doctrine of power. April 1, 2002. http://www.new-
yorker.com/archive/2002/04/01/020401fa_FACT1) [4. ožujak, 2011].
12 Pojam “međunarodna zajednica” ovdje dajemo u navodnice zato što je ovaj termin dos-
pio u upotrebu kao potpuno apstraktanpojam za sasvim konkretne geopolitičke djelatnike
i nosioce upotrebe moći i sile.
13 Ključna poruka Clintonove izborne godine bila je da je Bush napravio premalo, dok je
po dolasku Clintona i usponu Jelcina te potamnjenju Gorbačova u Rusiji termin “novo
svjetsko uređenje” nekako ispalo iz uporabe a nadomjestile ga ideje “perioda globali-
zacije”, “jednopolnog trenutka, “kraja povijesti”, “sukoba civilizacija” i sl. To je značilo da
“rješavanje ključnih problema zahtijeva akciju jedine supersile iako uvijek s nekakvom
kombinacijom i drugih država” (Huntington, 1999.).
ubrzo nakon hladnog rata postalo iluzija a preuređenje geopolitičkih struk-
tura središnji proces (Tunjić, 2005; 156).
“Novi svjetski poredak” je moto što su ga svijetu uputili sovjetski predsednik
Gorbačov i indijski premijer Rajiv Gandhi 1988. godine a zatim prisvojila
administracija predsjednika SAD Busha. Njegovi autori su ga označili svi-
jetom “nenasilja in načela miroljubivog suopstoja” koji bi mogao dovesti do
trajnog mira kao alternative nuklernoj ravnoteži terora, ukinuća sistema
nuklernog oružja, znatnog smanjenja strategijskog naoružanja i možda
potpunog razoružanja.
Raspuštanje Varšavskog ugovora i Sovjetskog saveza, iako u početku ne-
koliko zbunjeni, Washington i Atlantska Europa vidjelu su kao novu
geopolitičku činjenicu, u čemu su SAD prepoznale priliku za uspon na
položaj “jedine sile u višepolarnom svijetu”.10 “Budućnost u kojoj bi mo-
rale Sjedinjene države spriječiti da bi bilo koja druga sila postala velika
sila.”, bila je prva stvar što ju je predstavio Pentagon (Lemann, 2002.).11

Rusija, stožer Eurazije, sputana unutrašnjim teškoćama, nije bila sposobna
vanjskopolitičke projekcije moći i bila je pred političkim Zapadom zamalo
na koljenima, SAD su ostale bez značajnijih vojnih zapreka. Radi geograf-
skog položaja je Rusija osuđena na posjedovanje teritorijalnog strateškog
tamponskog pojasa pred svojim granicama  ali je ovaj raspuštanjem Sovjet-
skog saveza i Varšavskog saveza postao prostor „otvorenog lova“, barem u
prvom desetljeću. Za politički Zapad je bila ovo prilika za viđenje in risanje
nove slike, odnosno geopolitičke vizije svijeta.
Dok je američka diplomacija naglašavala američko-sovjetsko partnerstvo,
SAD su u pripremama napada na Irak mobilizirale i u Saudijskoj Arabiji,
samo nekih 1.500 km od granica SSSR, namjestile oko pola miliona vo-
jnika tzv. “međunarodne zajednice”.12  Slomom iračkoga vojaštva za samo
šest tjedana SAD su bile na vrhuncu moći i prestiža - Pax-Americana je bila
razglašena,13  poruka protivnicima kao i saveznicima bila je jasna i svijet je
Filip Tunjić
553
bio jednopolan.
Međutim, ako je i bio prioritetan cilj SAD osvojiti ruski evropski i azijski
tamponski prostor, sada je trebalo upravljati i krizu što se je jačala unu-
tar političkog Zapada. Zapadnoeuropska unija i NATO savez su se razvi-
jali kao dva usporedna stupa zapadnog bloka i oba su djeca hladnog rata,
dok su SAD i Zapadna Europa odigrale hladni rat u istom pobjedničkom
timu. Međutim, kao i većini primjera savezništvo je bilo predstavljano kao
ravnopravno, njegove institucije su bile oblikovane vojnim i ekonomskim
nejednakostima nejgovih država članica. Još i više, za ZDA kao dominant-
nu zemlju bilo je privlačno identificirati sebe snagom koletiviteta do sta-
panja nacionalnih i međunarodnih prioriteta. To je značilo viđenje sebe
kao odraz esencijalnih interesa geopolitičkog subjekta oko kojega se mora
organizirati i nova geopolitička vizija svijeta te se pod dominacijom njego-
vih interesa moraju oblikovati različne institucije.
Međutim, slom „neprijatelja“ izazvao je rascjep političkog Zapada - jed-
instevnog pobjedničkog tima hladnoga rata. Cjelovitost i jedinstvenost
američkog i europskog stupa sigurnosne superstrukture počela je izražavati
metafora euroatlantizma (što zapravo i jeste). Europska unija, iako u os-
novi geopolitički proizvod (pro)Atlantske Europe, je, pokazala otklon od
euroatlantizma, barem onoga američkoga, dok su se u NATO savezu počele
pojavljivati pukotine što ih je bilo sve teže krpati ozbiljnim argumentima.
Središte ove rasprave nakon hladnog rata postala je „evropska varnost“ a
u njenom srcu su bile tri ključne institucije - NATO, ZEU in EU, posebice

odnosi među njima.
Na testu su se našla pitanja koja su bila bilo nerazumljivo apstraktna i jedva
rješljiva. Što je značila “obrana” i još više “sigurnost” bez drugoga pola hlad-
nog rata? Kako bez jasne i uvjerljive vojne opasnosti i prijetnje naći ration-
ale za kompleksnu i skupu organizaciju kao što je NATO savez što su ga tre-
bale SAD a sve manje Evropljani. NATO savez je bio napravljen za potrebe i
vrijeme koji više ne postoje i koncept njegova djelovanja je bio već zastario.
SAD su počele revidirati svoju ulogu u evropskoj i globalnoj sigurnosti dok
su Evropi, odnosno EU, ostavile problem Balkan i problem Turska.14  Kod
evropskih saveznica jačalo je pitanje u kojoj mjeri se još mogu oslanjati
na vojnu i političku prisutnost SAD na evropskom kontinentu. Povodom
diplomatskog fiaska EU te diplomatske i vojne dominacije u jugoslavenskoj
krizi ranih 90-ih je ministar vanjskih poslova Luksemburga Jacques Poos i
predsjedavajući EU, izjavio da bi organizacija morala intervenirati zato jer
14  Kada su SAD u Helsinkiju 1999. praktično prisilile EU da je priznala Turskoj status
kandidata za članstvo EU na što je ova mogla djelovati u ulozi “Trojanskog konja” NATO u
ometanju izgradnje autonomnih obrambenih kapaciteta EU.
Filip Tunjić
554
je to bio “trenutak Europe a ne trenutak Ujedinjenih država” (Gordon H. P.
1997; 4). Ujedno, lakše je bilo lamentirati sigurnost, izvjesnost i pouzdanost
nego baviti se opasnim neredom.
Ako je EU i raspolagala svojom, iako ne sjajnom, povijesnom te ekonom-
skom dimenzijom, stratešku je trebala tek otkriti. Na drugoj strani Atlan-
tika ali i evroatlantisti u Europi su ovo smatrali nepotrebnim trošenjem
snaga i sredstava, koje bi bilo racionalnije usmjeriti u jačanje NATO saveza.
Tako EU i pored perspktive članstva zemljama Međuevrope nije mogla po-
nuditi kredibilnih sigurnosnih garancija i ove su, kao i do sada u povijesti,
svoju sigurnost naslonile na garancije udaljanih SAD i NATO saveza. Na
kraju krajeva, ni jedna zemlja Međuevrope nije postala članica EU prije
nego je postala članica NATO saveza, dok su u članstvo NATO primane
dinamikom koju su diktirale SAD. Možda je ovo najbolje izrazio staros-
ta Johan Galtung izjavom kako ne vidi ni jednoga samog razloga zašto bi
današnja Europa još trebala NATO savez jer „sve sa čime se danas bavi taj
savez, morale bi se na globalnoj ravni baviti Ujedinjene nacije a na europ-
skoj Organizacija za sigurnost i suradnju u Europi (OSSE). Veliki problemi
nastali su 1999. godine, kada je bio rođen novi NATO“, kaže Galtung. Savez
je više nego obrambeni savez, to je vojno udruženje, pripravno posredovati
bilo gdje u svijetu, naročito kada su ugroženi ekonomski interesi članica...
Europa bi se morala što prije otresti NATO saveza, jer je riječ o organizaciji
što je SAD koriste i izrabljuju prije svega za širenje svoga utjecaja i moći.15

O pohodu širenja Savezništva zemljama Međueurope, ili Istočne Evrope,
Galtung kaže: “Osnovni cilj američke politike cijelo vrijeme nakon hladnog
rata bio je veoma jasan: “’vezati’ Istočnu Europu, indoktrinirati je i primiti
je u NATO prije nego što postanu te države članice EU. To se je u slučaju
Poljske, Češke, Slovačke, Mađarske, Rumunjske, Bugarske, baltičkih zem-
alja i zapravo također Slovenije i dogodilo. „Geopolitička doktrina SAD se
naime od početka prijašnjeg stoljeća glasi: tko vlada Istočnom Europom,
vlada Srednjom Azijom. Tko vlada Srednjom Azijom, vlada Euroazijom. I,
tko vlada Eurazijom, vlada cijelim svijetom.”, kaže Galtung (Ibid.).
Istovjetno je Jonathan Steel u Guardianu zapisao: “NATO je prijetnja Eu-
ropi i mora biti otpušten”. “Ono što Amerikanci dijele sa Europljanima nisu
vrijednosti nego institucije” i “većina američkih društvenih i moralnih vri-
jednosti enormno se razlikuje od onih što vode većinu Europljana”.16
Povratak geopolitike u Euraziju po ocjeni Pierrea Lellouchea, tadašnjega
15 Galtung Johan, Današnja Evropa ne potrebuje Nata, Delo, 01.04.2004
16 Jonathan Steele, Nato is a threat to Europe and must be disbanded. The Guardian, Mon-
day 8 November 2004 (http://www.guardian.co.uk/politics/2004/nov/08/foreignpolicy.
eu?INTCMP=SRCH). (dostup: 17. 3. 2011).
Filip Tunjić
555
predsjedsjednika Parlamentarne skupštine NATO saveza, počeo je na Bal-
kanu. “Zapravo je danas ponovo otkrivamo. Počelo je kod vas, na Balkanu,
neposredno nakon kraja hladnog rata – sa nezavisnošću Slovenije 25. lipnja
1991. To je bio početak raspleta na Balkanu. Zatim Srednja Azija. Iznenada
smo otkrili cijeli niz, do tada zaboravljenih ljudi, odnosno na koje je zabo-
ravila Zapadna Evropa. Otkrivamo Balkan prije 1918. godine, otkrivamo
geopolitiko kraja Prvoga svjetskog rata: u Europi, na Balkanu, Kavkazu i
Bliskom istoku, gdje je rat posljedica podjele, to jest geopolitičkog spora-
zuma među Francuzima i Britancima … Sve te zemlje su nastale po Prvom
svjetskom ratu kao i Jugoslavija. Kraj hladnoga rata je dakle značio povra-
tak geopolitike a time i posljedica odluka ispred sto godina.”17
Međutim, „krizne“ događaje u prvom desetljeću još je moguće označiti
samo za „pogreške“ i „incidente“, kada niti u smislu kriznog upravljanja
radikalne i brze promjene nisu potrebne. Desetljeće je proteklo većinom
u “pipanju” terena, sa manjom dinamikom i intenzitetom, obilježeno
uglavnom “dokazivanjem” SAD i EU u prostoru nekadašnje Jugoslavije. Već
njegovim koncem slijedom produbljene krize geopolitičkih interesa odnos-
no „eksplozivnih grožnji“ iz Euroazije nastupa intenziviranje geoplitičkog
pohoda Zapada u Euraziju.
Okupacija Iraka 1991. godine još je bila na snazi, Jugoslavija je bila raskro-
jena, kada je agencija Strafor objavila da je “kraj hladnog rata tiho završio
u 1998. godini“ i da će „nova era nastupiti u 1999. godini“, koja če biti go-
dina bitnih promjena odnosa snaga i geopolitičkih odnosa u Euroaziji i svi-
jetu.18  U pozadini ovoga bila je revitalizacija Rusije na vanjskopolitičkom
planu dolaskom Putina, što je najavljivalo, da Rusija neće sebi dozvoliti da
bi ostala u servilnom položaju. Zapad je posebice zabrinjavala mogućnost
ponovne absorbcije Bjelorusije, Ukrajine, Južnog Kavkaza i Srednje Azije
te bivših pribaltičkih republika pod okrilje Rusije. U žarištu ocjena je bila
Ukrajina, koja bi mogla slijediti Bjelorusiji na putu oblikovanja federacije
sa Rusijom, „uprkos zakašnjelim naporima Zapada da bi ih zadržali izvan
toga.“ Povratak Rusije u Srednju Aziju „doveo bi do neposrednog konf-
likta sa Sjedinjenim državama, koje su ogromno investirale u razvoj eksp-
loatacije nafte u regiji. Ipak, najveća opasnost u 1999. godini bio bi povratak
ruskih trupa na granicu Poljske, sada već članice saveza NATO. S pritiskom
Rusije na baltičke zemlje ovo će područje postati eksplozivno, ocjenjivali su
eksperti Strafora.
17 Pierre Lellouche, “Bo Evropa velika, debela, nevtralna Švica?” Delo, Sobotna priloga,
11.06.2005.
18 “1999 Annual Forecast: A New and Dangerous World”, STRATFOR: http://www.stratfor.
com/analysis/1999_annual_forecast_new_and_dangerous_world (dostup: 28. 3. 2011).
Filip Tunjić
556
Zapad je već zabrinjavao val obnove azijskih ekonomija. Stratfor je najvio
daljnje slabljenje Japana ali i naglo okrijevanje Kine, Singapura i Južne Ko-
reje koje će se pokušati zaštiti pred gospodarskim i političkim pritiscima
SAD ustanovljavanjem zajedničkih institucija kao što je npr. Azijski mon-
etarni fond.
Balkan su stručnjaci Strafora označili kao startnu poziciju nadaljnjega su-
koba Zapada i eurazijskih aktera za pozicije Euraziji. Još preciznije, „do pr-
voga sukoba će doći, mislimo, oko Srbije. Očekivati je da će Rusija otvoreno
povećati neposrednu pomoć Srbiji i tako se suprostaviti politici SAD u Bos-
ni i na Kosovu. Srbija, posmatranjem pristupa SAD oko Iraka i ohrabrena
ruskom pomoći, otvoreno priprema novi izazov Sjedinjenim državama po
pitanju Kosova. Srbija računa da SAD neće riskirati sukob sa Rusijom i
da bi Francuska mogla suprostaviti se cjelovitoj intervenciji protiv Srbije.”
(Ibid.).
Zaista, kroćenje Europe, pohod ka teritorijalnim granicama Rusije te
zastrašivanje i pridobijanje ostalih počelo je na Balkanu. Dok je NATO
pokazao Evropi opravdanost svoga opstoja već intervencijom u Bosni i
Hercegovini 1995. godine, nešto lakše je bilo doći do konsenza za napad
na Srbiju 1999. godine. Deset dana pred početkom napada NATO na Srbiju
u Savez su bile primljene Poljska, Češka i Madžarska. Mjesec dana nakon
napada su se u Washingtonu sastali čelnici Saveza povodom 50. godišnjice
njegova nastanka. Vrh je protekao u duhu oštre polemike između američke
i “europske” strane o potrebi, uporabi i budućnosti NATO. Konsenzus je još
djelovao dvije godine kasnije u pogledu napada na Afganistan, dok je do
velikog „razlaza“ došlo na primjeru Iraka. Ozbiljan udarac doživjela je i EU
„Vilniuškim pismom“ kojim su zemlje Međuevrope (Estonija, Latvija, Litva,
Slovačka, Slovenija, Hrvatska, Albanija, Makedonija, Rumunjska te Bugar-
ska) nasuprot stavovima posebice Francuske i Njemačke, vodećih zemalja u
EU, poduprle američki napad na Irak. Ovim so pokazale veću naklonjenost
SAD i NATOu nego EU.
4. Draženje ruskog medvjeda; počelo je na Balkanu
Jugoslavenske generacije smo se znale smijati ili ozbiljno uzimati, istina,
ponekad i pretjerane, priče o značaju i geopolitičkim i geostrateškim karak-
teristika naše zemlje. Međutim, prof. Radovanu Paviću i poslije skoro 40
godina pripada zahvala za zapis kako je lako “… zaključiti da bi pojava
‘balkanizacije’ tj. stvaranje niza malih, ekonomski in politički slabih, te
Filip Tunjić
557
međusobno antagonističkih državica v prostoru jugoistočne Evrope, pred-
stavljala nacionalnu i političku ludost /…/. Pocijepanost u našim uvjetima
značila bi neminovni ulazak u blokove sa svim mogućim negativnim imp-
likacijama koje bi iz toga mogle proizaći.” (Pavić, R., 1973:143).
Ako je ponovno otkrivanje geopolitike počelo na Balkanu onda je sasvim
umijesno reći da ovaj ostaje “laboratorij europske društvene integracije i
dezintegracije” te kao takav “nastavlja svoju geopolitičku sudbinu među
europskom, euroatlantskom i euroazijskom perspektivom” (Tunjić, 2010).
Ali Balkan je postao i prvi prostor upotrebe oružanih snaga NATO nakon
nakon nastanka Saveza. Na pitanje zašto je prisutnost ovih snaga u Bosni i
Hecegovini vitalnog značaja u Međunarodnoj kriznoj grupi odgovaraju da
između ostaloga i radi očuvanja NATO saveza.19
Usporedno jugoslavenskoj krizi i raspuštanje Sovjetskog saveza praćeno je
lokalnim i regionalnim konfliktima. Sve što je „međunarodna zajednica“ u
sprečavanju i rješavanju tih konflikata napravila bilo je njihovo „zamrza-
vanje“. Pojam „zamrznuti konflikt“ postao je geopolitički pojam za Gornji
Karabah, Transdnjestrija te Abhaziju i Južnu Osetiju. Etimologija u ovom
slučaju svakako nije semantičko već prije svega pitanje geopolitičke meta-
fore, inače sve češće u međunarodnoj politici. „Zamrznutim“ konfliktima,
računajući i napetosti između Ukrajine i Rusije u pogledu Krima, bilo je
pokriveno cjelokupno crnomorsko sjeverno i djelimično kaspijsko zapadno
priobalje.
U isto vrijeme odvijale su se operacije na Balkanu. Raskrajanjem Jugoslavije
i istovremenim širenjem NATO i EU na zemlj bivšega istočnog sigurnosnog
bloka evroatlanstka superstruktura je „zaposjela“ prostor do jugozapadnog
krila teritorija bivšeg Sovjestkog saveza. Zračni napad NATO saveza na Sr-
biju 1999. bio je prvi od tri vojna pohoda, a trebali su pokazati odlučenost
SAD zadržati apsolutni monopol moći u svijetu te prikazati jedinstvo ev-
roatlantske superstrukture i učvrstiti je, ali i testirati moć i ponašanje Rusije
i Kine. Ovim su bile stvorene i pretpostavke za „revoluciju“, što se je odvi-
la u Srbiji u listopadu 2000. „Riješenje“ bilo kojega konflikta v prostoru
nekdašnje Jugoslavije nije bilo nađeno u njegovom „zamrzavanju“ ali teško
je argumentirano tvrditi da ovi „u trbuhu EU“ nisu prisutni i danas.
Koncept Velikoga Bliskog istoka bio je razrađen već za vrijeme adminis-
tracije Busha starijeg. Predviđao je uspostavu prisutnosti američkih snaga
pod centralnom komandom (CentCom) u zemaljama sadašnjeg Bliskog is-
toka, Srednje Azije zajedno sa Pakistanom i Afganistanom te Iranom i Tur-
skom te zemljama Sjeverne Afrike uključujući Sudan i Somaliju.
19 No Early Exit: Nato’s Continuing Challenge in Bosnia. ICG Balkans Report N°110
Sarajevo/Brussels.
Filip Tunjić
558
Fokus je bio usmjeren na Srednju Aziju, gdje „zamrznutih konflikata“ nije
bilo. Umjesto toga je regija uključujući Afganistan i Pakistan te nešto
manje Mongoliju ali i Iran postala prostor svih mogućih geopolitičkih
opcija i penetracija. Oružanim pohodom sa izgovorom da je Afganistan
izvorište globalnog terorizma, ova zemlja je postala operativno ishodište
snaga SAD i snaga NATO, a nedugo zatim operativno područje postao
je i u međuvremenu destabilizirani Pakistan. Čini se, ipak, da je riječ u
nastavku Velike igre iz 19. stoljeća, govorili u kontekstu Velike Perzije i
Prvog te Drugog britansko-afganistanskog rata u 19. stoljeću ili zaključka
ovoga sukoba u Afganistanu Rusko-Britanskom konvencijom 1907. godine.
U svakom slučaju cilj Zapada je onemogućiti Rusiji izlazak u euroazijsko
južno priobalje.
Irak, središte Bliskog istoka, ujedno je u središtu „Velikog Bliskog istoka“,
vojni udar koalicijskih snaga od vodstvom SAD i Velike Britanije doživio je
20. ožujka 2003.
Mogli bi reći da je ovim bila formirana linija fronta po crti Balkan – Bliski
istok – Srednja Azija, za kojom su usporedno „vrućim“ potezima planirane
i izvođene „meke“ operacije.
Što se tiče Balkana, spomenuli smo beogradsku „revoluciju“ 2000. godine,
godinu i pol nakon završetka udara NATO na Srbiju. Iste godine u Gru-
ziji na Tbilisijkom sveučilištu uz pomoć i instrukcije ogranka američkog
Liberti (Sloboda) instituta u Gruziji nastao je studentski pokret KMARA!
(DOSTA!), zvanično za borbu protiv korupcije na državnim sveučilištima.
Preko instituta Liberti i Soroševog fonda za otvoreno društvo pripadnici
KMARA! se povezuju sa aktivistima OTPOR!a u Srbiji koji ih obučavaju i
daju im uputsva u vezi sa svojim iskustvima u aktivnostima. Studenog 2003
izvršena je na identičan način kao i u Beogradu „Ružičasta revolucija“ te
smjena vlasti u Gruziji.20
Godinu dana kasnije u Ukrajini izbija „Narandžasta revolucija”, u zemlji koja
predstavlja „strateški zid” između Rusije i lanca novih baza NATO na crti
od Poljske, do Bugarske i Kosova. Revolucija je završila u siječnju sljedeće
godine smjenom vlasti u državi. Njezin tok je bio skoro identičan onome u
Gruziji i Srbiji. Pokrenula ga je organizacija mladeži zvana Pora (Vrijeme
je) a i potpornici i organizatori su bili isti. Britanski Guradian napominje
kako je cijeli niz organizacija radio na promjeni ukrajinskoga dotadašnjeg
režima pri čemu se najčešće spominju Otvoreno društvo Geogra Sorosa,
Nacionalna ustanova za demorkaciju američke vlade, ustanova Carnegie
Endowment i Agencija SAD za međunarodni razvoj (USAID). “Ne treba
20 No Early Exit: Nato’s Continuing Challenge in Bosnia. ICG Balkans Report N°110
Sarajevo/Brussels.
Filip Tunjić
559
čuditi da su ti američki potezi u ruskom susjedstvu zabrinuli Moskvu”, kaže
Engdahl u knjizi pod naslovom Stoljeće rata.21
U ožujku 2005. godine u Kirgistanu izbila je tzv. „Tulipanska revolucija” ili
“Prva kirgiška revolucija” kako se često naziva i završila početkom travnja.
I ovdje su povod bili izbori i odbijanje opozicije prihvatiti rezultate izbora
odnosno optužbe da su ovi lažirani sa strane vlasti, dok su najveću ulogu
odigrale američke nevladine organizacije. (Beacháin, 2010, 187).
Skoro identično i sinkronizirano izbili su neredi i u susjednom Tadžikistanu,
ali su ovi protekli bez naročito velikoga medijskog odjeka, što mnogi prip-
isuju većoj prisutnosti Rusije ali i brizi SAD za stabilnost radi zadržavanja
baze svojih zračnih snaga u ovoj zemlji.
Već sredinom svibnja izbijaju protesti u dolini Fergana i gradu Andidžanu,
pokrajini susjednog Uzbekistana, što se geografski duboko ujeda u Kir-
gistan i graniči na samo mjesto Oš, gdje su se dogodili najjači i najtrajniji
sukobi kirgistanskih protestanata i snaga vlasti. Uzbekistanske vlasti su, po
izvještavanju medija i promatrača OSSE, uz velike žrtve među ustajnicima
i stanovništvom, proteste zatrle, dok analitičari govore o neuspjehu revolu-
cije kao svojevrsnom paradoksu.
Turkmenistan, piše Donnaca Ó Beacháin, uvijek je bio kandidat za obojenu
revoluciju (Ibid, 217) ali val ovih ovdje nije uspio. Kirgistan i Tadžikistan su
Kandelaki “Georgia’s Rose Revolution: A Participant’s Perspective” (http://www.usip.org/
publications/georgias-rose-revolution-participants-perspective);
HumanRights.ge
—
dnevno dograđivan online magazin i web portal o ljudskim pravima u Gruziji (http://www.
humanrights.ge/index.php?lang=en); Michael Barker, “Regulating revolutions in Eastern
Europe, 1. studeni 2006 (http://www.zcommunications.org/regulating-revolutions-in-
eastern-europe-by-michael-barker).
21 Western aggression: How the US and Britain are intervening in Ukraine’s elec-
tions, John Laughland, 10. studenog 2004. (http://www.globalresearch.ca/index.
php?context=va&aid=117); How Yanukovich Forged the Elections. Headquarters’ Tele-
phone Talks Intercepted, Ukrajinska pravda, 24. studenog 2004. (http://web.archive.org/
web/20051223004354/http:/www2.pravda.com.ua/en/archive/2004/november/24/4.shtml);
Cold War Crisis in The Ukraine Control of oil: Key Grand Chessboard “Pivot” at Stake, Larry
Chin, 26. studenog 2004. (http://www.globalresearch.ca/index.php?context=va&aid=261);
US campaign behind the turmoil in Kiev, Ian Traynor, Guardian, 26. studenog 2004.
(http://www.guardian.co.uk/world/2004/nov/26/ukraine.usa); Washington’s interest in
Ukraine: Democracy or Energy Geopolitics?, William Engdahl (Global Research, 20. pros-
inca 2004.; Presidential Elections in the Ukraine: A Lesson for Russia, Boris Šmelev, 10.
veljače 2005. (http://www.globalresearch.ca/index.php?context=va&aid=415); Color Revo-
lutions, Geopolitics and the Baku Pipeline, William Engdahl, 25. lipnja 2005. (http://www.
globalresearch.ca/index.php?context=va&aid=518); F. William Engdahl: Stoljeće rata; Paul
D’Anieri: Economic Interdependence in Ukranian-Russian Relations; Michel Chossudovs-
ky: War and Globalisation; National Geographic, hrvatsko izdanje, ožujak 2006.;
Filip Tunjić
560
siromašniji prirodnim resursima i vlasti ovih zemlja nisu jednako sposobne
održavanja stabilnosti režima ekonomskim mjerama.
Kazahstan je val obojenih revolucija preživio relativno mirno, prije svega
zahvaljujući ekonomskoj moći ali i svojoj teritorijalnoj veličini te centralnoj
poziciji u Srednjoj Aziji. Analize govore u velikoj prisutnosti nevladinih
organizacija Zapada, ali i o tome kako je bilo njihovo subverzivno djelovanj
pravovremeno uspješno spriječeno.
Lanac obojenih revolucija zaustavio se je na primjeru Bjelorusije kao „zad-
njoj preostaloj istinskoj diktaturi u srcu Europe“ i „zadnjoj meti američke
geopolitičke ofanzive.“, kako se je izjasnila državna sekretarka SAD pri-
likom susreta sa opozicijom u toj zemlji 21. travnja 2005. Međutim, stvar-
nost je pokazao susret predsjednika Rusije i Bjelorusije Putina i Lukašenka
već sljedeći dan u Moskvi, kada su su potpisali niz sorazuma sporazuma o
ekonomskoj, vanjkopolitičkoj, vojnoj, tehnološkoj i humanitarnoj surad-
nji.22  Ova zemlja poslije raspuštanja Sovjetskog saveza nikada nije pokazala
posebnog zanimanja za napuštanje čvrstih veza sa Rusijom ali i činjenica je
da graničeći sa novim članicama NATO pakta Litvom i Latvijom, Bjelorusi-
ja ima poseban geostrateški značaj za Rusiju. Nije čudo da Ustina Markus
bilježi kako je ova zemlja preživjela dva pokušaja obojene revolucije (Ibid.,
10.).
5. Buđenje ruskog medvjeda
Spomenimo i dugotrajnu dramu oko planova Zapada da bi u Poljskoj i Litvi
postavio elemente raketnog štita. Odlučno suprostavljanje Rusije ovakvom
rješenju čak i prijetnjom namiještanja raketa srednjega dometa Iskander
u Kalinjingradu nije pomagalo sve dok Rusija nije objavila privremeni
moratorij na izvršavanje Sporazuma o konvencionalnim snagama u Eu-
ropi (CFE) i srodnih međunarodnih dogovora u okviru CFE. Stupanjem
moratorija na snagu 12. 12. 2007. Rusija je prekinula razmjenu podataka i
obavještavanje o njezinim snagama i aktivnostima. Da pojasnimo, spora-
zum CFE o ograničavanju konvencionalnih snaga su 1990. godine potpis-
ale članice tadašnjih vojnih blokova. Njegovo osuvremnjavanje nije slijedi-
lo promjenama geopolitičkih odnosa i sigurnosnih okruženja. Dok su se
NATO kapaciteti povećavali teritorijalnim širenjem sve do granice Rusije,
dotle je CFE Rusiji kao jedinoj zemlji u Europi, tzv. „bočnim ograničenjima“
22 Belarus: The Latest Target in a U.S. Geopolitical Offensive. https://www.stratfor.com/
products/ premium/read_article.php?id=247554.
Filip Tunjić
561
ograničavao stacioniranje i kretanje vlastitih vojnih snaga na vlastitom teri-
toriju.
Povlačenje Rusije iz CFE je značajno uznemirilo Zapad ali tek vojna inter-
vencija Rusije u Gruziji 8. kolovoza 2008, pola godine nakon razglašenja
nezavisnosti Kosova 17. veljače, označila je temeljit preokret u geopolitičkim
odnosima između Zapada i Rusije te geopolitičkog ponašanja Zapada prema
ovoj zemlji. U listopadu iste godine je Nicolas Sarkozy, tada predsjedavajući
Savjetu EU, bez oklijevanja prihvatio do tada ustrajno odbijan prijedlog
Rusije za razgovore o preoblikovanju evropske sigurnosne strukture i
pristupu k Novom evropskom sporazumu o sigurnosti. Istovremeno je iz-
razio razumijevanje za protest Medvedeva protiv širenja NATO u blizinu
granica Rusije. „Savezništvo premješta svoju vojnu infrastrukturu sve do
granica naše zemlje i zacrtava nove ‘linije podjela’ u Europi, neposredno uz
naše zapadne i južne granice“, pritužio se Medvedev dodavši, „naravno, bez
obzira što se govori, mi smatramo da su ove aktivnosti usmjerene protiv
nas.“23  Ruska intervencija u Gruziji jedva da je i bila predmet ozbiljnijih
razgovora. „Čini se da su Sarkozy i Medvedev bliže jedan drugome nego
američkom predsjedniku“, komnetirao je američki posrednik na konferen-
ciji Jesse Jackson.24
U travnju 2009. godine dogodio se i „evropski udar“ glede daljnjega širenja
NATO saveza. „Članstvo Gruzije i Ukrajine u Savezništvu je teška strate-
gijska greška koja bi imala veoma ozbiljne posljedice za pan-europsku sig-
urnost“, izjavio je povodom vrha NATO 3. travnja 2009. godine Aleksander
Gruškov, zamjenik ministra vanjskih poslova Rusije. Na vrhu Savezništva
su europske članice, prije svega Njemačka i Francuska, odbile omogućiti
Gruziji i Ukrajini članstvo u NATO savezu. Uz to je predsjednik Francuske
najavio mogućnost povratka Francuske u vojnu komandu NATO iz koje je
bila Francuska istupila 1966. godine iz protesta protiv dominacije američkog
komandnog kadra.
Slijedio je i znameniti „reset“ ili „peregruzka“ rusko-američkih odnosa
prilikom susreta vanjskih ministara Lavrova i Clintonove rujna 2009. što
je pokrenuo pogađanja o obnovi sporazuma START. Do danas su spo-
razum ratificirali američki kongres kao i ruska duma. Za to vrijeme je u
međunarodnoj diplomaciji pojam „zamrznjeni konflikti“ zamijenjen poj-
mom „dugotrajni konflikti“.
Buka oko ruskog priznanja Abhazije i Južne Osetije se je u glavnom utišala i
23 Deutsche Welle: Sarkozy, Medvedev Call for New European Security Pact, 8. 10. 2008.
http://www.dw-world.de/dw/article/0,,3699817,00.html (dostupno: 30. 3. 2011.).
24 Croatian President: Sarkozy, Medvedev Make History . http://dalje.com/en-croatia/
croatian-president--sarkozy-medvedev-make-history/190430 (dostup: 30.3. 2011.)
Filip Tunjić
562
geopolitička sudbina Gruzije je ostala u rukama Rusije. Nakon intervencije
u Gruziji je predsjednik Rusije Medvedev nizom susreta preuzeo iniciativu
u „odmrzavnju“ konflikata oko Gornjega Karabaha i Transdnjestrije i ovu
inicijativu drži i danas. Kirgistan je ponovo pretresla revolucija, ovaj puta
proruski obojena. Izbori u Ukrajini su ovu zemlju preusmjerili od radi-
kalne prozapadne orijentacije ka realpolitičkom protiuruskom ponašanju.
Bjelorusija ostaje još čvršće ruski dominion, od čega imaju korist obe zem-
lje. I u baltičkim zemljama protiruski tonovi dobivaju prilično drugačije
intonacije. „Europska sigurnost“ je sve manje „euroatlantska“ a sve više
„euroazijska“.
Zaključak
Geopolitika je izraz političke teritorijalnosti i otuda svjesno, političko,
osmišljeno, plansko i ciljno političkim koncepcijama, strategijama, doktri-
nama usmjereno ponašanje sa ciljem uspostavljanja kontrole nekog geo-
grafskog prostora koji političkom akteru obzirom na njegove interese pred-
stavlja neku vrijednost. Definicije geopolitike su se mijenjale od Kjellena do
danas ali njezina suština je ostala ono što je uvijek bila, barem od Wesphal-
skog mira 1648.
Ako i nije uobičajeno geopolitiku nazivati upravljanjem, to se čini
opravdanim već stoga što su moć i teritorij ključne komponente političkog
upravljanja prostorom i u prostoru.
Ako geopolitika danas i nije više isključivo politički prostor geostrategije i
iako je manje opipljiva radi veće usmjerenosti u ekonomske probleme, time
još ne proizvodi manje teritorijalne nesigurnosti i prijetnji suverenitetu
države. Ispod površine aktualne globalizacijske dominacije ekonomske di-
menzije geopolitike pokazuje se dinamika vojnog rivalstva u trenutku kada
aktualni hegemon osjeti silnice promijena aktualnog svjetskog poretka i
dominacije u njemu. U istom trenutku raskriva se i važna činjenica da su
teritorij i moć središnje dimenzije geopolitike. Štoviše, čini se, da je prilaz
isključivo zasnovan na ocejenama ekonomske prirode društva i država
beznadežno zastario pred svoga puberteta.
Globalizacija, barem ona kakvu poznajemo, nije ništa drugo nego izraz
dosignuća nabujalih suprotnosti između dostignutih oblika društvene
proizvodnje i vladajućih društvenih odnosa, što razvija sigurnosne izazove
i probleme. Geopolitičko ponašanje aktera treba smatrati odazivom na ove
sigurnosne probleme i izazove. Oba vala globalizacije, ovaj krajem 20. i
Filip Tunjić
563
onaj krajem 19. stoljeća temelje na istovjetnim razvojnim dostignućima i u
oba slučaja je riječ o geopolitičkom odazivu na na krizu utečenih odnosa
u svjetskom poretku, odnosno eksploziju društvenih sila „na drugoj strani
globusa“ što su ih proizveli globalizacija sigurnosti, tehnološki razvoj te
povećanje broja značajnih aktera u sistemu.
U oba slučaja su odlučujući moć kao “imanje koje je moguće posjedovati”
i “sposobnost djelovanja, kada se to želi” i u oba slučaja je teritorij izražen
kao “supstancijalni kontejner moći”. Teritorij, odnosno kontrola nad njim
se brani, osvaja, zahtijeva, nasuprot zahtijevanjima drugih i kao takav iz-
vorna je potreba i strategijski zahtjev svih političkih formacija i uvijek pov-
ezana s potrebama i konceptima sigurnosti – vojne, privredne, kulturne,
ekološke i drugih.
Teritorij u uvjetima ekonomskih pomanjkanja postaje ključni objekat
vanjskopolitičkih kriznih djelovanja. Naravno, riječ o zahtjevima bilo za
očuvanje postojeće distribucije i/ili kontrole distribucije prirodnih i drugih
resursa što ih nudi već teritorijalizirani prostor bilo za promjenu postojeće
distribucije i kontrole, odnosno za reteritorializacijom prostora. Ovo je ok-
vir u kojemu sve države vode geopolitiku obziroma na moć kojom raspolažu
ali ostaje činjenica da je geopolitika za jedne politička djelatnost i za druge
politička sudbina. I pored toga, svijet se sve više okreće ka geopolitici koja
se je dugo nalazila na periferiju znanstvene pozornosti iako samoj znanosti
nudi
Geopolitika i rat su jedinstven proces, to su uvijek bili i uvijek će biti, sijam-
ski blizanci ili nerazdvojni ljubavnici, što je ontološki ugrađeno već u spregu
moći i političke teritorijalnosti. Teško bi mogli tvrditi da su zadnju ulogu u
„triumfu“ geopolitike odigrali tragični događaji sa ekspanzijom geopolitike
prispjelih novih ratova. Čini se ipak da je sučeljavanje između atlantizma in
euroazijstva, talasokracije i telurokracije, Levijatana i Behemonta, kopna i
mora, Zapada i Istoka trajan tektonski sudar. Da li iapk pritvrditi postavci
da geopolitika i nije nauka već prije sistem nauka, odnosno svjetonazor
vlasti, znanost o vlasti i za vlast, koji temelji na tezi „geografski reljef kao
sudbina“? (Dugin 1999).
Filip Tunjić
564
Literatura
Agnew, J. (1985.): Western Geopolical Thought in the Twentieth Century.
New York, St. Martin’s.
Allen, J. (2008.): Power. U: Agnew J., Mitchell K., Toal (Tuathail) G. eds.
(2008): A Companion to Political Geography. Blackwell Publishing, str. 95.
– 108.
Beacháin, Ó. D. (2010.):, The Colour Revolutions in The Former Soviet Re-
publics: Successes and Failures.  Routledge.
Bufon, M. (1999): “Problematika teritorialnosti v politični in kulturni geo-
grafiji”. Geografski vestnik, št. 71, str. 91-103.
Burnham, J. (1947.): The Struggle for the World. New York: John Day Com-
pany, Inc.
Cohen, B. S. (2003.): Geopolitics of the World System. Rowman & Little-
field Publishers.
Cox, R. K. (2002.): Political Geography. Territory, State, and Society. Ox-
ford: Blackwell Publishing.
Demko, G. and Wood, W. (1994.): Reordering The World: Geopolitical Per-
spectives On The Twenty-first Century. Westview Press
Dugin, A. (1999): Osnovy geopolitiki: Geopoliticheskoe budushchee Rossii
(knjiga prva) i Osnovy geopolitiki: Geopoliticheskoe budushchee Rossii;
Myslit’ prostranstom (knjiga druga). Moskva, Arktogeya.
Gordon H. P. (1997.): NATO’s Transformation: The Changing Shape of the
Atlantic Alliance.  Rowman & Littlefield Publishers, Inc.
Gottman, J. (1973.): The Significant of Territory. Charlslottersville, Univer-
sity Press of Virginia.
Jones, M., Jones, R., Woods, M. (2004.): An Introduction to Political Geog-
raphy. Space, place and politics. London and New York: Routledge.
Kearns, G. (2008.): Imperial Geopolitics Geopolitical Visions at the Dawn
of the American Century. U: Agnew J., Mitchell K., Toal (Tuathail) G. eds.
(2008): A Companion to Political Geography. Blackwell Publishing, str. 173.
– 186.
Kolossov, V. A. and O’Loughlin, J. (1998.): “New Borders for New World
Orders: Territorialities at the Fin- de- Siecle”. Geo-Journal 44/3, str. 259-73.
Liska, G. (1996.): The Restoration of Politics: Interrogating History about a
Civilization in Crisis. Rowman & Littlefield Publishing Group.
Mackinder, J. H. (1904.): The Geographical Pivot of History. U: Q. G. Tu-
athail, S. Dalby, P. Routledge (ur.): The Geopolitical Readers (str. 27- -31),
London and New York, Routledge.
Filip Tunjić
565
Mackinder, J. H. (1919.): Democratic Ideals and Reality. New York. Henry
Holt.
Midlarsky, M. (1975.): On War. New York: Free Press.
O’Loughlin, J. (2000.): Ordering the Crush Zone: Geopolitical Ga-mes in
Post-Cold War Eastern Europe. U: N. Kliot, D. Newman (ur.), Geopolitics
at the end of the Twentieth Century: The Changing World Po-litical Map.
London, Frank Cass Publishers.
Painter, J. (2008.): Geographies of Space and Power. U: Cox C., Low M. and
Robinson J (eds.) The Sage of Political Geography. Sage Publications, str.
57-72.
Parker, G. (1998.): Geopolitics: Past, Present and Future. London, Pinter.
Pavić, R. (1973.): Osnove opće i regionalne političke geografije, geopolitike i
geostrategije. I dio. Sveučilište z Zagrebu. Zagreb. Fakultet političkih nauka.
Sack, R. D. (1986.): Human territoriality. Cambridge. Cambridge University
Press.
Tuathail O. G. (1999.): “Understanding Critical Geopolitics: Geopolitics
and Risk Society”. U: Gray S. C. and Sloan, G. (ur.). Geography and Strategy
(Special Issue on Geopolitics), Journal of Strategic Studies, Vol. 22, No. 2/3,
str. 107-124.
Tuathail, O. G., Dalby, S. and Routledge, P. (1998.): The Geopolitics Reader.
London, Routledge.
Tunjić, F. (1999.): War and geopolitics - really together again? The Journal
of Slavic Military Studies, Vol. 12, Issue 2, str. 89-109.
Tunjić, F. (2004.): Vmesna Europa. Konfliktnost državnih teritorialnih meja.
Koper: Knjižnica Annales Majora. Univerza na Primorskem, ZRS. ZDJP.
Tunjić, F. (2005.): Perspectives of stability and security in south-eastern
Europe in light of new/old geopolitics. Southeastern Europe as a knot of
strategic interests and borders. U: M. Bufon (ur.), Slovenija po letu 2004/
Slovenia after the Year 2004. (str. 65-92), Koper : Univerza na Primorskem,
Znanstveno-raziskovalno sredi{~e, Zalo`ba Annales.
Tunjić, F. (2007.): Međueuropa –paradigma političke geografije geopolitike
- na zapadu ništa novo, na istoku sve po starom . Društvena istraživanja
Časopis za opća društvena pitanja), br. 45 / 2007, str.: 891 - 915.
Tunjić, F. (2010.): Slovensko-hrvaška državna meja v mejišču Evropske uni-
je. Dela 33, str.  51–73.
Wæver, O. (1997.): Concepts of Security. Institute of Political Since. Copen-
hagen. University of Copenhagen.
Walsh, E. (1944.): “Geopolitics and International Morals,” in Compass ofthe
World, ed. H. W. Weigertand V.Stefansson,12-39. NewYork, Macmillan.
Filip Tunjić
566
Geopolitics as management
Abstract
If it is acceptable that geostrategy means management of geopolitical in-
terests, as stated by Brzezinski, then geopolitics can be marked as primary
matter and permanency in foreign policy management of political interests
when they refer to territorial relations and even when geographic factors
affect the military planning and military activities. The same refers to crisis
management and management of crisis.
Although the author is not occupied with crisis management theories, he
starts his article from the basics where a crisis is an object of production,
management and “solution-making” process in accordance with interests
of its political actors. The author installs geopolitics in the epistemologi-
cal prism of political geography but, however, desires to stimulate the dis-
cussion on geopolitics as a form of crisis management. For this reason, he
focuses his analysis on empirical course of selected some more important
events which illustrate the return of geopolitics in the Eurasian scene after
the end of the Cold War of 20th century, and consequently, of geopolitical
management in the period marked as crisis. The author, bearing in mind
the contrarieties between globalisation ideology and synergic value of ter-
ritory, asks himself again after 12 years whether the geopolitics and war will
make a come-back as the two complementary concepts and one unique
process.
Keywords: Geopolitics, space management, territoriality, politics-pow-
er-territory, Euroasia, the Wes, Russia
Filip Tunjić
567
udk 659.2:351.78
 Dr. sc. Goran Klepac, dr. sc. Robert Kopal,
Darija Korkut, mag. angl.*
Sustavi ranog upozorenja temeljeni
na metodama poslovne inteligencije
Sažetak
Rad prikazuje metodologiju razvoja sustava ranog upozorenja pomoću me-
toda poslovne inteligencije. U prvom dijelu rada dane su osnovne definicije
sustava ranog upozorenja. Opisana je tradicionalna metodologija razvo-
ja sustava ranog upozorenja sa prikazom i objašnjenjem njenih slabosti.
Rad u završnom dijelu daje originalno rješenje razvoja sustava ranog upo-
zorenja pomoću fuzzy ekspertnih sustava, te ilustrira prednosti donošenja
strateških poslovnih odluka pomoću primjene ove metodologije.

Ključne riječi: fuzzy ekspertni sustavi, poslovna inteligencija, sustavi ranog
upozorenja, rizici, strateške poslovne odluke
* Dr. sc. Goran Klepac, Raiffeisen Bank Austria d.d., Zagreb, dr. sc. Robert Kopal VPŠ
Libertas, Zagreb, Darija Korkut, mag. angl.
POSLOVANJE, SIGURNOST,
KRIZNE SITUACIJE
568
1. Općenito o sustavima ranog upozorenja u svjetlu
poslovne inteligencije
Osnovna zadaća sustava ranog upozorenja, svodi se na pravovremeno upo-
zoravanje poslovnih subjekata, kako bi pravovremeno i dovoljno rano mog-
li mogli spoznati neželjene trendove u svrhu njihova sprečavanja. Poslovni
subjekti iz različitih gospodarskih grana iskazuju interes za implementaciju
sustava ranog upozorenja. Primjerice, poduzeća koja se bave pružanjem
telekomunikacijskih usluga, zainteresirana su za procjenu rastućih tren-
dova i uzroka prekida ugovornih odnosa. Osiguravajuća društva, ovakvu
vrstu sustava koriste za dijagnostiku i pronalaženje uzroka prekida ugo-
vornih odnosa. Bankarski sektor procjenjuje vjerojatnost potencijalnog
budućeg kašnjenja u naplati potraživanja, s ciljem pronalaženja rješenja
kako bi se ti trendovi ublažili, odnosno zaustavili. Sustavi ranog upozorenja
u određenim gospodarskim granama dobivaju na značenju u periodima
krize, kada se generalno očekuju nepovoljni trendovi u poslovanju, no ne
može se precizno procijeniti segment koji će najviše biti zahvaćen, kao ni
vrijeme nastanka nepovoljnog trenda za poduzeće. Upravo je krizno up-
ravljanje plodno tlo za primjenu sustava ranog upozorenja, te u uvjetima
globalnih kriza postaje nezaobilazan alat monitoriranja, koji upravo u vri-
jeme globalne krize preuzima proaktivnu ulogu. Bilo bi pogrešno zaključiti
kako u “ne-kriznim” vremenima sustavi ranog upozorenja ne dolaze do
izražaja. Njihova uloga se svodi na pravovremeno reagiranje sukladno
tržišnim uvjetima, a promjena tržišnih uvjeta nije uzrokovana krizom, te se
tržišni uvjeti mijenjaju prvenstveno aktivnošću konkurencije i preferencija
kupaca.  U uvjetima globalne krize tržišne promjene su uglavnom uzroko-
vane globalnim kriznim negativnim  trendovima. Bez obzira na uzrok neg-
ativnih trendova za poduzeće, sustavi ranog upozorenja imaju ulogu pravo-
vremenog prepoznavanja žarišta, uz mogućnost dublje analize uzroka, te bi
u idealnim uvjetima trebali imati i savjetodavnu funkciju.
Najbolji način upravljanja krizom u prvome redu njezina je prevencija.
Upravo je to razlog zašto rukovodstva tvrtki uspostavljaju sustave ranog
upozorenja koji upravljačkim strukturama omogućuju neposredan uvid
u svaki događaj koji može negativno utjecati na funkcioniranje tvrtke ili
organizacije. Sustav ranog upozorenja je sustavni proces rane procjene i
mjerenja rizika s ciljem poduzimanja određenih koraka za sprječavanje i
minimiziranje njegovog negativnog utjecaja na poslovanje.
Definicija poslovne krize oblikuje stvarnu pripremljenost za neku kri-
zu. Definirajući krizu kao neplaniran i neželjen proces ograničenog tra-
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
569
janja i mogućnosti utjecanja, koji šteti primarnim ciljevima poduzeća, s
mogućnošću dvojakog ishoda,1 važno je imati na umu da nisu sve krize uz-
rokovane negativnim ili “lošim” događajima. Neki od najgorih poremećaja
poslovanja dogodili su se tijekom naizgled “dobrih” kriza, poput naglog
porasta novih poslova koji nadmašuju sposobnost isporuke, neočekivanog
bankrota konkurenta ili iznenadne mogućnosti spajanja ili preuzimanja
poduzeća.
Iako neke krize nastupaju potpuno neočekivano, mnoge se mogu predvid-
jeti. U takvim su slučajevima sustavi ranog upozorenja od neprocjenjive
važnosti jer omogućuju predviđanje problema i poduzimanje nužnih ko-
raka za izbjegavanje ili pravovremenu reakciju na nadolazeću krizu.
Za uspostavu sustava ranog upozorenja nužno je identificirati potenci-
jalne okidače krize i rizična područja te omogućiti njihovo kontinuirano
praćenje i nadzor.
Za učinkovitost sustava ranog upozorenja nužno je zadovoljiti sljedeće kri-
terije:
• sposobnost signaliziranja opasnosti s prihvatljivom marginom
 pogreške;
• nadziranje i praćenje unutarnjeg i vanjskog okruženja;
• sustavna koordinacija informacija iz različitih izvora;
• razmatranje aktualnih događanja u relevantnom sektoru;
• adekvatan postupak revizije i ažuriranja postojećih informacija.
Idealni kompetitivni proces ranog upozorenja sastoji se od tri faze ili ko-
raka:2
• Prva faza podrazumijeva identiikaciju potencijalnog rizika, što se
 postiže iscrpnom analizom trendova ili problema, razmatranjem
 srži problema te istraživanjem različitih konteksta u kojima se taj
 fenomen javlja. Zbog limitiranih resursa koje tvrtke imaju na raspo
 laganju, potrebno se fokusirati samo na trendove i probleme koji su
 posebno relevantni. Ovo je analitička faza i zahtijeva primjenu sus
 tavnih analitičkih tehnika, poput razvoja hipoteza ili razrade sce
 narija, s ciljem podizanja učinkovitosti cijelog procesa.
• Druga faza odnosi se na “obavještajno” motrenje rizika, odnosno “slabih
1 Osmanagić Bedenik, N. (2003) Kriza kao šansa: kroz poslovnu krizu do poslovnog uspjeha,
Zagreb: Školska knjiga d.d., str. 12.
2 Gilad, B. (2003) Early Warning: Using Competitive Intelligence to Anticipate Market Shits,
Control Risk, and Create Powerful Strategies, AMACOM, str. 67-168.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
570
signala”
,3 ili monitoring. Osobe ili timovi zaduženi za monitoring moraju
djelovati kao obavještajni agenti u svome području i redovito izvješćivati
timove sastavljene od stručnjaka iz različitih područja zadužene za analize,
procjene i identiikaciju poslovnih i operativnih rizika prije no što oni
postanu aktualni. Područja mogućih rizika razlikuju se od tvrtke do tvrtke,
ali ono što je jednako za sve je činjenica da ne postoji zamjena za dobro
obavljen posao prikupljanja podataka i informacija koji će omogućiti
precizno i pravovremeno identiiciranje okidača potencijalnog rizika ili
tzv. “slabih signala” . Uočavanje “slabih signala” postiže se skeniranjem
organizacijskog okruženja, odnosno postupkom sustavnog pretraživanja
relevantnih informacija u svrhu identiiciranja ranih signala mogućih
promjena u okruženju te otkrivanje onih promjena koje su već započele.4
• U trećoj fazi utvrđuje se i oblikuje primjerena strategija za suočavanje
 s trendovima i problemima koji su identiicirani kao relevantni.
Slika 1 Faze kompetitivnog procesa ranog upozorenja5
3 Ansof, H. I. (1975) “Managing Strategic Surprise by Response to Weak Signals”
, California
Management Review, vol. XVIII no. 2, str. 21–33.
4 Aguilar, F. J. (1967) Scanning the Business Environment, New York: he Macmillian Com-
pany.
5 Gilad, B. (2003) Early Warning: Using Competitive Intelligence to Anticipate Market Shits,
Control Risk, and Create Powerful Strategies, AMACOM, str. 69.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
571
Analizirajući poslovni proces prikazan na slici 1., nameće se problem iden-
tifikacije rizika. Da bi se rizik mogao kvantificirati (jačina/težina posljedice
i vjerojatnost nastajanja), potrebno je biti svjestan rizika. No, kako identi-
ficirati rizik kojeg niste svjesni? Takav rizik potpada pod 4-ti kvadrant port-
felja znanja: ne znamo što ne znamo. Nužno je implementirati proaktivni
model izvođenja hipoteza koji je prikazan na slici 2.
Slika 2 Reaktivna i proaktivna shema kolanja podataka6
Kada je rizik identiiciran, potrebno je uspostaviti sustav indikatora koji će
obuhvatiti ključne komponente rizika prikazane na slici 3. Pritom indikatori
moraju biti vidljivi, valjani, pouzdani, stabilni i jedinstveni.
6 Izvor: Modiicirana verzija sheme iz “Criminal Intelligence Analysis: Development of Infer-
ences” (1982-2003) Anacapa Sciences, Inc., USA. str. 1-23.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
572
Slika 3 Komponente rizika7
U prikazanom modelu, strukturirane analitičke tehnike8 mogu biti od ne-
procjenjive koristi analitičarima u različitim fazama procesa ranog upozorenja,
a posebice u prvoj fazi predviđanja i identiikacije potencijalnih rizika.
Problem solving analitičke tehnike9 omogućuju organiziranje i strukturiranje
analize određenog “problema”
, odnosno problemskog područja. Pritom pojam
“analiza” podrazumijeva raščlambu određenog problema na sastavne elemente,
čime se složenost tog problema svodi na što je moguće jednostavnije odnose i
pojmove.
U fazi dekompozicije i vizualizacije problema/rizika korisne su tehnike re-
deiniranje problema (Problem Restatement), mrežna analiza, mentalne mape i
dr. Za fazu generiranja ideja (identiikacija rizika) koristi se strukturirani brain-
storming, delphi metoda, morfološka analiza, De Bono 6 šešira, raščlamba ka-
vadranta i dr. Za analizu scenarija i upravljanje sustavom indikatora koriste se
tehnike  analiza scenarija, indikatori i validator indikatora,10 i dr. Analitičke
tehnike generiranje hipoteza, analiza konkurentnih hipoteza i kolaborativna
analiza konkurentnih hipoteza primjenjuju se u generiranju i testiranju hi-
poteza.
7 Izvor: EUROPOL: Strategic Intelligence Analysis Course, Reading Material. File No: 2520-
47 Rev 1., October 2002.
8 Kopal, R., Korkut, D. i Knežević, H. (2009) “Primjena analitičkih tehnika u poslovnim
istraživanjima”
, Zbornik Visoke poslovne škole Libertas, Zagreb, godina II. str. 261-281.
9 Jones, M.D. (1998) he hinker’s Toolkit, Fourteen Powerful Techniques for Problem Solv-
ing, hree Rivers Press.
10 Khalsa, S. (2004) Forecasting Terrorism: Indicators and Proven Analytic Techniques.
Scarecrow Press, Inc.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
573
2. Sustavi ranog upozorenja bazirani
na tradicionalnim metodama
Tradicionalni pristup razvoja sustava ranog upozorenja i njegovog korištenja,
svodi se na korištenje vrijednosti pondera. To znači kao se svakoj varijabli od
značaja za detekciju potencijalnih problema dodjeljuje vrijednost temeljem
brojevne skale.  Pri tome vrijednosti skale u nižim zonama ne  upućuju na prob-
leme, a što ta vrijednost više raste do maksimalne, promatrani slučaj sa tom
vrijednošću upućuje na problem. Uzmimo na primjer sustave ranog upozoren-
ja u domeni osiguranja i dvije promatrane varijable koje bi trebale poslužiti u
detekciji potencijalnih prijevara u osiguranju.
Prava varijabla odnosi se na broj odštetnih zahtjeva u posljednjih 6 mjeseci, a
druga varijabla odnosi se na iznos štete po policama osiguranja unatrag šest
mjeseci. Prema ovoj metodologiji varijabla „broj odštetnih zahtjeva u posljed-
njih 6 mjeseci“ mogla bi poprimiti raspon vrijednosti od 0-100, pri čemu se
vrijednosti od 0-30 odnose na zonu niskog rizika npr. do dva odštetna zahtjeva,
vrijednosti od 30-60,  na primjer dva do tri odštetna zahtjeva na zonu srednjeg
rizika, a vrijednosti veće od 60 odnosile bi se na zonu visokog rizika odnosno
na više od tri odštetna zahtjeva. Prema istoj metodologiji bi se mogli kreirati
ponderi za varijablu „iznos šteta po policama osiguranja unatrag šest mjeseci“.
Ta bi varijabla također poprimila vrijednost od 0-100, ovisno o iznosu iznosa
šteta po policama osiguranja unatrag šest mjeseci. Pri ćemu bi zoni niskog izno-
sa bila pridružena vrijednost do 30, zoni srednjeg iznosa  vrijednost između 30
i 60, a zoni visokog iznosa vrijednost veća od 60. Sustav baziran na te dvije
varijable možemo ilustrirati narednom tablicom:
Tablica 1 Ilustracija sustava linearnih pondera
Kao što je vidljivo iz tablice sustav zbraja pondere svake varijable u konačnici
dajući ukupan ponder, kao procjenu ukupne sumnje na prijevaru. Što je prob-
lem sa ovako koncipiranim sustavima ?
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
574
Vrlo je teško odrediti gornju granicu na ukupnom ponderu, koja bi trebala
označavati graničnu vrijednost u konkretnom slučaju u pogledu sumnje na
prijevaru. Generalno gledajući, unutar tako konstruiranih sustava moguće je
odrediti kako 20 % ispod maksimalne moguće ostvarene vrijednosti upućuje
na sumnju na prijevaru.
Sada zamislimo situaciju u kojoj  slučaj „A“ po varijabli „broj odštetnih zahtjeva
u posljednjih 6 mjeseci“ ima vrijednost 10 (10 odštetnih zahtjeva u posljednjih
6 mjeseci). Prema deiniranim pravilima, ponder te varijable bi bio 100, što
označava maksimalnu vrijednost koju ta varijabla može dobiti. Isto tako zamis-
limo kako sustav za detekciju prijevara baziran na ponderiranim vrijednostima
sadrži 40 varijabli. Sve ostale varijable imaju vrijednosti pondera 10, što znači
kako te varijable ne ulaze u rizične zone.  Za ovaj slučaj, sustav bi vratio vrijed-
nost 390 (39*40+100). Maksimalna vrijednost ukupnog pondera kada su sve
varijable u rizičnoj zoni je 4000. Prema kriteriju 20 % ispod maksimuma uka-
zuje na prijevaru ukupni ponder bi morao minimalno dostići vrijednost 3200
kako bi sustav signalizirao potencijalnu prijevaru. U našem primjeru slučaj „A“
bi ostao nezamijećen.
Generalno gledajući, poželjno je da sustavi za detekciju prijevara razmatraju što
više varijabli, no uzimajući u obzir karakteristike sustava baziranih na ponder-
ima, veliki broj varijabli može „umrtviti “ sustav. Možemo zonu signaliziranja
povećavati sa 20% na 50%, no postavlja se pitanje da li ćemo na taj način otići
u drugu krajnost. Moguće rješenje je određenim varijablama za koje to ekspert
procjeni dati manje težine pondera, no niti to neće riješiti problem, zbog toga
što sustav može postati  preosjetljiv, zbog toga što  nekoliko varijabli u gornjim
granicama niskog rizika može pobuditi lažni alarm. Paušalno određivanje zona
granica kada sustav treba signalizirati prijevaru rezultira vjerojatnošću kao
sustav može postati netransparentan i neobjektivan, jer dio stvarnih prijevara
može ostati nezamijećen.
Ako zanemarimo ove nedostatke, glavni problem od kojeg pate  sustavi ranog
upozorenja bazirani na ponderima  su loše mogućnosti, odnosno nemogućnosti
kvalitetne forenzike zašto određeni slučaj koji ima vrijednost ukupnog pondera
3300 upućuje na prijevaru.
Ako imamo „n“ vrijednosti ulaznih varijabli, a ukupan ponder je konstruiran

kao suma svih vrijednosti ulaznih varijabli, tada je vrlo teško, napraviti kvalitet-
nu forenziku utjecaja, posebice kada ne postoje ekstremno visoke vrijednosti
pojedinih varijabli. Sa druge strane sve te varijable direktno utječu na ukupan
ponder.
Sustav baziran na ponderima, je moguće razlomiti u logičke cjeline, tako da
kreiramo ukupne podpondere i nadpondere, koji objedinjavaju podskupove
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
575
varijabli, no i dalje  to nije adekvatno rješenje iz razloga spomenutih na početku
ovog poglavlja.
3. Sustavi ranog upozorenja bazirani na
fuzzy logici
Fuzzy ekspertni sustave karakterizira orijentiranost ka korištenju znanja ek-
sperata iz određenog područja u procesima kreiranja modela i provedbe ana-
lize.
Za razliku od tradicionalnih ekspertnih sustava, fuzzy ekspertni sustavi11 poka-
zuju puno veći stupanj leksibilnosti u kreiranju analitičkih modela, te rješavaju
probleme koji nastaju kao posljedica korištenja oštrih granica razreda u postup-
cima kategorizacija varijabli.
Fuzzy ekspertni sustavi kao ulazne parametre u model ekspertnog sustava ko-
riste pretprocesirane podatke. Pretprocesirani podaci mogu biti sakupljeni iz
različitih baza podataka, ili skladišta podataka. Podaci se pretprocesiraju kako
bi poslužili kao ulazne varijable za sustave pravila.
Primjerice deinirano jednostavno hipotetsko poslovno pravilo:
AKO promet_unatrag_šest_mjeseci=mali I troškovi_promocije_unatrag_
šest_mjeseci =veliki TADA kategorija _klijenta = neproitabilan
zahtijeva pretprocesirane podatke o iznosu prometa unatrag šest mjeseci i
troškovima promocije unatrag šest mjeseci. Na temelju vrijednosti varijabli
prometa i troškova promocije fuzzy ekspertni sustav vrši kategorizaciju, i na
temelju deiniranog pravila donosi odluku o kategoriji kupca.12
Kao što je vidljivo iz ovog jednostavnog pravila, potrebno je na razini sva-
kog kupca pojedinačno izračunati promete unatrag šest mjeseci, i izračunati
troškove promocije unatrag šest mjeseci, te tako pretprocesirane podatke (ETL
proces) spremiti u tablicu koja je osnova za provođenje analiza uz pomoć fuzzy
ekspertnih sustava.
Uspješno provedeno intervjuiranje korisnika jedno je od presudnih faktora
o kojima ovisi uspjeh projekta baziranih na fuzzy ekspertnim sustavima. Pri-
likom provedbe intervjuiranja korisnika bitno je neprestano imati u vidu cilj
11 Siler, W. i Buckley J. (2005) Fuzzy expert systems and fuzzy reasoning, NY: John Wiley &
Sons Inc.
12 Slowinski, R. (ed.) (1998) Fuzzy Sets in Decision Analysis, Operations Research and Statis-
tics. New York: Kluwer.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
576
koji se želi postići . Vrlo je važno auditoriju postaviti pitanja temeljem kojih će
se iskristalizirati ključni indikatori i kategorije važni za cilj razvoja ekspertnog
sustava. Na temelju intervjuiranja dobije se jasnija slika percepcije korisnika o
problemu koji želimo riješiti.
Osoba koja razvija ekspertne sustave ne mora u potpunosti vladati poslovnom
(problemskom) materijom u čijoj domeni razvija ekspertni sustav, no prije sve-
ga mora biti dobar moderator koji će od eksperta prikupiti znanje u dovoljnom
obimu i širini te ga ugraditi u ljusku ekspertnog sustava.
Prilikom tog procesa, važno je razlučiti bitno od nebitnoga, upravljati problem-
atikom kombinatorne eksplozije pravila, dobro strukturirati znanje, omeđiti
problemski prostor, te najvažnije, dobro strukturirati ciljeve ekspertnog sus-
tava.
Ekspertni sustavi se mogu koristiti u situacijama kada npr. želimo izvršiti seg-
mentaciju postojećeg portfelja temeljem ekspertnog znanja, razviti sustave
ranog upozorenja (sustav upozorenja potencijalnih budućih problema uslijed
neizvršavanja ugovornih obveza ),  razviti sustav detekcije prijevara, razviti
sustav za evaluaciju odobravanja/produžetka ugovora za postojeće korisnike
nekog proizvoda i usluge i slično.
Postoji čitav niz situacija koje opravdavaju razvoj i korištenje ekspertnih sus-
tava, no najznačajnija karakteristika takvih sustava ne proizlazi iz njihove
mogućnosti donošenja odluke, već iz sposobnosti obrazloženja zašto je sustava
donio određenu odluku. Primjerice, ako sustav procjeni kako bi kupcu «A» tre-
balo povećati rabat, on tu svoju odluku može obrazložiti, te je vidljivo da je ona
donesena temeljem činjenice kako taj kupac u zadnja dva kvartala povećava
narudžbe, redovito i na vrijeme otplaćuje svoje obaveze, posluje dugi niz go-
dina sa trgovačkim poduzećem.
Zadatak dizajnera ekspertnog sustava, koji intervjuira korisnika, je između os-
taloga i držanje kontrole nad brojem pravila. To podrazumijeva kreiranje većeg
broja logičkih cjelina (blokova pravila), sa optimalnim brojem varijabli koje su
značajne prilikom razmatranja ciljne varijable.
Preveliko detaljiziranje prilikom razboja ekspertnih sustava nije preporučljivo,
ono neminovno vodi ka eksploziji broja pravila unutar sustava, te postoji opas-
nost od gubitka kontrole unutar samog sustava.
Dizajneri i korisnici se ne moraju ustručavati koristi tzv. apstraktne katego-
rije prilikom razvoja sustava. To znači da ekspertni sustavi mogu unutar sebe
sadržavati kategorije poput : Lojalnosti, Perspektivnosti i slično. Apstraktne
kategorije se deiniraju pomoću sustava pravila a temelj su im tzv. egzaktne
varijable poput prihoda, trenda kupovine ...
Korištenjem apstraktnih varijabli možemo u konačnici konstruirati pravila
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
577
poput : AKO je klijent Vrlo Perspektivan  I  Jako lojalan I  Vrlo proitabilan
TADA…
Ovakva pravila su lako razumljiva iz svakodnevnog poslovanja i opisuju sva-
kodnevni poslovni žargon,13 što je lako razumljivo poslovnim korisnicima,
posebice u trenutku traženja uzroka zašto je ekspertni sustav izvršio određenu
klasiikaciju / donio odluku.
Fuzzy ekspertni sustavi jedna su od inačica ekspertnih sustava sa speciičnim
mehanizmom na kojem se temelji ljuska ekspertnog sustava. Za razliku od
tradicionalnih sustava, koji svijet promatraju u crno –bijelim tonovima, ova
vrsta sustava dopušta i sivilo. To ukratko znači kako u fuzzy ekspertnim sus-
tavima ne vladaju oštre granice unutar varijabli, i npr. osoba koja ima 24 godine
nije isključivo primjerice mlada ili srednjih godina, već je pripada u obje kat-
egorije sa određenim stupnjem pripadnosti. Ovaj tip sustava nam omogućuje
lakše pretakanje pravila iz poslovnog svijeta u mehaničke sustave.
Ako rješenje prikazano pomoću sustava pondera razmatramo u svjetlu fuzzy
ekspertnih sustava , tada bi varijable deinirali na način kao je to prikazano na
sljedećim slikama.
Slika 4 Fuzzy definicija broja odštetnih zahtjeva u zadnjih šest mjeseci
Slika 5 Fuzzy definicija iznosa šteta po policama osigranja u zadnjih šest mjeseci
Ovako deinirane fuzzy varijable ulazni s parametri za blokove pravila. Da bis-
mo kreirali ekspertni sustav potrebno je deinirati i izlaznu varijablu koja će
pomoću blokova pravila biti povezana sa navedene dvije ulazne varijable. Naziv
13 Siler, W. (2001) “Building Fuzzy Expert Systems.” http://users.aol.com/wsiler/
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
578
izlazne varijable možemo deklarirati kao “sumnjivo ” sa tri modaliteta izlaza
nema, mala i velika.
Tako kreirane varijable možemo objediniti u vidu jednostavnog fuzzy ekspert-
nog sustava prikazanog na sljedećoj slici.
Slika 6 Ilustracija jednostavnog fuzzy ekspertnog sustava
Blok pravila, procjena sumnje temeljem deklariranih varijabli možemo
deinirati kako je to prikazano u sljedećoj tablici.
Tablica 2 Fuzzy definicija pravila procjene sumnje
Ovaj jednostavan primjer pokazuje kako kreirati sustav ranog upozorenja
baziran na fuzzy logici. Eikasan sustav ranog upozorenja je puno složeniji i
objedinjava velik broj varijabli.
Prednost ovakvog sustava očituje se u tome što se za razliku od tradicionalnih
sustava baziranih na ponderima može vrlo lako i eikasno izvršiti forenzika
razloga zašto je sustav određeni slučaj proglasio visoko rizičnim.14 Konkretno
određeni slučaj može u svjetlu ilustrativnog sustava biti proglašen sumnjivim
jer postoji veliki broj odštetnih zahtjeva u zadnjih šest mjeseci i veliki iznos
14 Klepac, G. i Mršić, L. (2006) Poslovna inteligencija kroz poslovne slučajeve. Zagreb, Croa-
tia: Liderpress.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
579
šteta po policama osiguranja u zadnjih šest mjeseci. Slučaj sa takvim perfor-
mansama zahtijeva ozbiljno razmatranje. Naravno, kompleksniji sustavi kon-
troliraju puno veći broj pravila klasteriranih u podskupine. No, bez obzira na
broj pravila, fuzzy ekspertni sustavi omogućuje forenziku uzroka, što tradi-
cionalni sustavi bazirani na ponderima ne omogućavaju.
Svaki relevantan faktor u konačnici u ovako koncipiranim sustavima dolazi do
izražaja i ne gubi se u konačnoj numeričkoj vrijednosti reprezentiranoj u vidu
sume.
4. Inteligentno monitoriranje portfelja
Opisana metodologija omogućuje dijagnostiku najznačajnijih parametara koji
utječu na procjenu rizičnosti po pitanju potencijalnih prijevara, ali isto tako
i na evaluaciju stupnja rizičnosti portfelja, ako sustav ima zadatak evaluaciju
rizičnosti portfelja korisnika osiguranja. Ako se svi ovi parametri promatraju s
obzirom na protek vremena, svaki od tih parametara možemo promatrati tren-
dovski. Ovo nam daje jednu sasvim novu dimenziju pogleda na portfelj. Na taj
način primjerice možemo promatrati trendove rasta odštetnih zahtjeva, broja
prijavljenih šteta po ugovaratelju unatrag šest mjeseci, trendovsko povećanje
koncentracija broja odštetnih zahtjeva primjerice prema regijama, i sve to stav-
iti u korelaciju sa trendovima i uzrocima prijevara. To nam omogućava bolje
razumijevanje vlastitog portfelja korisnika i rano spoznavanje rasta nepovoljnih
trendova unutar portfelja.
4.1. Strateško upravljanje bazirano na
sustavima ranog upozorenja
Ako primjerice pomoću fuzzy ekspertnih sustava kreiramo sustav za praćenje
stupnja rizičnosti portfelja, tada on može dati ekspertizu uzorka povećanja
stupnja rizičnosti. Ako te parametre stavimo u temporalni odnos, tada se te
trendovske vrijednosti mogu dovesti u vezu sa strateškim odlukama, koje su
donesene nakon uočavanja određenih trendova. Na ovaj način donositelji
strateških poslovnih odluka, svoje odlučivanje mogu temeljiti na ovakvim
vrstama sustava, ali isto tako mogu promatrati efekte donošenih poslovnih
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
580
oduka, kao i vremenski otklon u kojem poslovne odluke mogu imati efekta.15 Na
ovaj način sustav prati životni ciklus portfelja i može mjeriti utjecaje strateških
poslovnih odluka.
Sustavi ranog upozorenja mog dati odgovore na pitanja o trenutnoj kvaliteti port-
felja, trendovima, potencijalnim i očekivanim opasnostima u poslovanju. Pra-
vovremeno prepoznavanje ovih trendova može utjecati na kvalitetu poslovnih
odluka. Rano prepoznavanje negativnih trendova može značajno doprinijeti
njihovu sprečavanju, odnosno ublažavanju njihovih posljedica. U proces eval-
uacije ne moraju nužno biti uključene samo konačne vrijednosti koje sustav
proračunava, već i međurezultati koji mogu otkriti klastere unutar portfelja koji
najviše doprinose negativnim trendovima. Primjerice, tako hipotetski možemo
otkriti kako na povećanje rizičnosti poslovanja osiguravajućeg društva, najviše
utječu određene skupine ugovaratelja osiguranja. Na sprečavanje tih trendova
možemo utjecati donošenjem mjera koje će destimulirati te skupine ugovaratel-
ja uz obaveznu forenziku uzroka sa naglaskom na analizu namjere prijevara.
Zaključak
Tradicionalni sustavi ranog upozorenja bazirani na ponderiranim vrijed-
nostima, osim što su neergonomični mogu biti neeikasni u ispunjavanju svoje
funkcije zbog nepreciznog određivanja granica koje bi trebale upućivati na
devijacije. Isto tako iako neki faktori mogu imati značajan utjecaj na procjenu
ranog upozorenja, taj se utjecaj u sustavima temeljenima na tradicionalnom
“ponderskom” konceptu može zagubiti. Gubljenje utjecaja raste sa brojem vari-
jabli obuhvaćenih u sustavu. Daljnji problem se odnosi na direktne linearne
zavisnosti između ciljne varijable i promatranih faktora. Jedan od glavnih ne-
dostataka ovakvih sustava je nemogućnost kvalitetne forenzike uzroka zašto je
neki slučaj klasiiciran u kategoriju primjerice zone visoke rizičnosti ili poten-
cijalne opasnosti.
Sustavi bazirani na fuzzy logici osim što imaju rješenje za sve navedene prob-
leme od kojih pate sustavi bazirani na ponderiranim vrijednostima, nude do-
datnu dimenziju cjelovitog pogleda na portfelj korisnika proizvoda i usluga.
Osim toga mogu poslužiti i kao savjetodavan sustava za donositelje strateških
odluka. Donositelji strateških poslovnih odluka temeljem sustava baziranih na
fuzzy logici mogu evaluirati efekte donesenih poslovnih odluka, kao i vrijeme
potrebno da određena odluka izazove željeni efekt unutar portfelja.
15 Klepac, G. i Panian Ž. (2003) Poslovna inteligencija. Zagreb, Croatia: Masmedia.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
581
Literatura
 ”Criminal Intelligence Analysis: Development of Inferences” (1982-2003) An-
acapa Sciences, Inc., USA.
Aguilar, F. J. (1967) Scanning the Business Environment, New York: he Mac-
millian Company.
Ansof, H. I. (1975) “Managing Strategic Surprise by Response to Weak Signals”
.
California Management Review, vol. XVIII no. 2, str. 21–33.
Dresner, H. (2008) Performance Management Revolution. NY: John Wiley &
Sons Inc.
EUROPOL: Strategic Intelligence Analysis Course, Reading Material. File No:
2520-47 Rev 1., October 2002.
Gilad, B. (2003) Early Warning: Using Competitive Intelligence to Anticipate
Market Shits, Control Risk, and Create Powerful Strategies, AMACOM, str.
67-168.
Hampel, R., Wagenknecht M. i Chaker N, (eds.) (2000) Fuzzy Control: heory
and Practice. Heidelberg, Germany: Physica-Verlag
Jones, M.D. (1998) he hinker’s Toolkit, Fourteen Powerful Techniques for
Problem Solving. hree Rivers Press.
Khalsa, S. (2004) Forecasting Terrorism: Indicators and Proven Analytic Tech-
niques. Scarecrow Press, Inc.
Klepac, G. i Panian Ž. (2003) Poslovna inteligencija. Zagreb, Croatia: Masme-
dia.
Klepac, G. i Mršić, L. (2006) Poslovna inteligencija kroz poslovne slučajeve.
Zagreb,Croatia:  Liderpress.
Kopal, R., Korkut, D. i Knežević, H. (2009) “Primjena analitičkih tehnika u
poslovnim istraživanjima”
, Zbornik Visoke poslovne škole Libertas. Zagreb,
godina II. str. 261.-281.
Kopal, R., Stanić, N. i Bereček, B. (2008) “Uloga poslovne inteligencije u
kriznom menadžmentu”
, Zbornik Visoke poslovne škole Libertas. Zagreb, go-
dina I. str. 307-316.
Mannila, H. i Hand D.  (2001) Principles of Data Mining, Cambridge, Massa-
chusetts: he MIT Press.
Namid, R. N. i Christopher, D. B. (eds.) (2004) Organizational Data Mining:
Leveraging Enterprise Data Resources for Optimal Performance: Idea Group.
Osmanagić Bedenik, N. (2003) Kriza kao šansa: kroz poslovnu krizu do
poslovnog uspjeha, Zagreb: Školska knjiga d.d.
Pedrycz, W. i Gomide, F. (1998) An Introduction to Fuzzy Sets: Analysis and
Design of  Complex Adaptive Systems. Cambridge, Massachusetts: MIT Press.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
582
Pyle, D. (1999) Data preparation for Data Mining. San Francisco: Morgan Kauf-
mann.
Siler W (2001). “Building Fuzzy Expert Systems.” http://users.aol.com/wsiler/
Siler W, Buckley J. (2005) Fuzzy expert systems and fuzzy reasoning. NY: John
Wiley & Sons Inc.
Slowinski, R. (ed.) (1998) Fuzzy Sets in Decision Analysis, Operations Research
and Statistics. New York: Kluwer.
Early warning systems based on business
intelligence methods
Abstract
The paper describes methodology of developing early warning systems by
using business intelligence techniques. The first part of the paper gives basic
definitions of an early warning system. The second part deals with the tra-
ditional methodology for developing early warning systems, also describing
its disadvantages. The third part of the paper shows the original solution
to early warning systems based on fuzzy expert systems, and illustrates the
advantages of applying fuzzy expert systems as a base for early warning sys-
tems in strategic decision-making.
Key words: fuzzy expert systems, business intelligence, early warning sys-
tems, risks, strategic business decisions.
Goran Klepac, Robert Kopal, Darija Korkut
583
udk 658.8:351.78
Boris Jurič, mag. oec, Dijana Vuković, mag. oec*
 Upravljanje marketingom tvrtke
u procesu izlaska  iz krize
Sažetak
Model procesa izlaska iz poslovne krize obuhvaća sedam faza. Neke od tih
faza obuhvaćaju aktivnosti u području upravljanja marketinga. U fazi preu-
zimanja kontrole naglasak je dan na ljudske resurse, u fazi hitnosti pred-
nost imaju financije, a procesi u fazi stabilnosti. Tek u fazi povratka rastu
uloga i značaj marketinga trebala bi doći do izražaja. Ipak iskustva u praksi
pokazuju dvije krajnosti. Prva koja pokazuje kako neke tvrtke čak i u fazi
povratka rasta nedovoljno koriste marketing. Druga ukazuje na pogrešne
odluke markentiške strategije koje se odnose na poticanje prevelikog i na-
glog rasta. Definitivno cilj je postići ravnomjerni markentiški učinak. Oso-
bito treba paziti na elemente imidža i publiciteta jer spoznaja zaposlenika i
menadžmenta o ponovnoj uspješnosti poslovanja iz vremena prije krize ne
odgovara viđenju poduzeća izvana.
Ključne riječi: kriza, tipologija krize, elmenti kriznog menagmenta,
marketing, faza povratka rastu
* Boris Jurič, mag. oec, Dijana Vuković, mag. oec, Veleučilište Vern, Zagreb
584
Uvod
Danas nije teško pisati o tematici krize. Dovoljno je pročitati nekoliko
naslova dnevnih novina ili poslovnih tjednika ili naprosto osluhnuti
razgovore običnih građana „pri ispijanju kave“. Kriza je svuda oko nas.
Pogađa svakog i u svim segmentima poslovnog života. Ali kao  posljed-
ica poslovnog segmenta manifestira se i na privatni život.
Iako je Hrvatska još uvijek u krizi možemo konstatirati da u nasta-
janju ovog rada u veljači 2011. godine  vodeće zemlje Europe već su
izašle iz krize. Gospodarska kriza u Hrvatsko samo je manjim dijelom
posljedica globalne krize. Najveći dio krize je posljedica vlastite poli-
tike. Politička kriza kao posljedica gospodarske nastaje kad država mora
smanjivati sredstva korisnicima proračuna, a prije svega plaće, miro-
vine i povećavati naknade za liječenje i druge javne usluge. Politička
kriza će biti dodatno potaknuta ako rebalans ne izdrži do kraja godine,
a mala je vjerojatnost da će to uspjeti. Izvori proračuna sve su slabiji.
Slabi domaća proizvodnja, slabi uvoz i slabi domaća potrošnja. Prihodi
proračuna će biti manji od sada procijenjenih desetak milijardi kuna.
Ne radi se samo o cikličkom smanjivanju potrošnje, domaće proizvod-
nje i uvoza, radi se o puno težoj situaciji o urušavanju sustava na kojem
se temeljilo punjenje proračuna.
Za većinu konsolidiranih ekonomija punjenje proračuna je najbolji
pokazatelj gospodarske aktivnosti. I dok se u Hrvatskoj rast zasniva
na potrošnji na kreditima u nekim eurpskim zemljama nadziru se
prvi pokazatelji izlaska iz krize. Francuska i Njemačka, dvije najveće
europske ekonomije bilježe gospodarski  rast od 0,3 posto. Statistika
Njemačke pokazuje kako je rast potaknula povećana državana potrošnja.
BDP Njemačke i Francuske u drugom je kvartalu prošle godine porastao
za 0,3 posto u odnosu na prvi kvartal, čime je i formalno završen pe-
riod recesije. Vijest je neočekivana jer su analitičari prognozirali da će
njemački BDP biti u minusu 0,3 posto, a francuski 0,2 posto.  Tržišni
tečaj može pravilno iskazati snagu gospodarstva i osigurati pošteno
tržišno natjecanje između zemalja i valutnih zona i onemogućiti pov-
ratak krize i usporavanje rasta privrede. Njemačka strategija izlaska iz
krize temelji se na važnosti čvrstih ekonomskih temelja za nisku inflac-
iju i niski proračunski deficit, također tečajna politika stabilne valute
ključna je smjernica izlaska iz krize.
Kriza je jedna od mogućih okolnosti koje mogu svojim intenzitetom,
oblikom, vremenom, utjecati direktno i indirektno na donosioce odluka
o upravljanju marketinškim komunikacijama. U većini slučajeva smo
Boris Jurič, Dijana Vuković
585
1 Golubić, Jurič, Duboković: Upravljanje marketinškim komunikacijama u razdoblju
krize, UDK/UDC 005.931:339.138
2  Keith Robert J. The Marketing Revolution, Journal of Marketing, Apr. 1960;24,1; ABI/
INFORM Global
svjedoci da ozbiljna kriza ulazi u sve pore društva i da za posljedicu
ima recesiju koja uglavnom rezultira odlukama koje vode smanjenju
marketinških aktivnosti kako bi se premostilo vrijeme potrebno za kon-
solidaciju.
 Prema posljednjim procjenama analitičara pad BDP-a u Hrvatskoj u
2009. godini biti će oko 3,2%, a tek se u 2010. godini očekuje njegov rast
ali tek za 0,5%. Ovakvo smanjenje gospodarskih aktivnosti imalo je za
posljedicu smanjenje troškova poslovanja, među kojima se jedan dio
ušteda provodi kroz smanjenje promotivnih aktivnosti u poduzećima.
Prema procjenama vrijednost oglašavanja u prva dva mjeseca 2009.
manja je za oko 20% u usporedbi sa istim razdobljem 2008. godine.1

Koliko je smanjenje promotivnih aktivnosti dobar potez hrvatskih
poduzeća pokazat će vrijeme. Studije i istraživanja koja su provedena u
inozemstvu, koje je već imalo dodira sa gospodarskim krizama govore u
prilog trendovima od koji govore da u kriznim situacijama, pogotovo za
vrijeme gospodarske krize treba pojačati marketinške aktivnosti.
Razlog za nastavak ulaganja u marketing predstavljen je i na konfer-
enciji  “Institute of Practitioners in Advertising” u ožujku 2008. go-
dine,  gdje se istaknulo kako su tvrtke koje su rezale troškove za vrijeme
recesije imale samo tijekom recesije veći ROCA   (Return on capital
employed - alat koji mjeri učinkovitost i profitabilnost kapitalnih in-
vesticija tvrtke). Kod poduzeća koje ulažu u marketinšku komunikaciju
i inovacije proizvoda tijekom recesije, zabilježen je veći ROCA, te im
se ta ulaganja višestruko dugoročno isplatila. Još neki autori predlažu
povećanje sredstava za marketing za vrijeme krize. Keith Robert tako
navodi: “U recesiji se usudite agresivno investirati u marketing, ino-
vacije i kvalitetu potrošača“.2
Na temelju rezultata preliminarnog istraživanja upravljanja marketinškim
komunikacijama možemo zaključiti sljedeće:
Preliminarno istraživanje provedeno je u 39 poduzeća u Hrvatskoj u vre-
menu od 6. do 23. travnja 2009.
 • većina ispitanika slaže se sa tvrdnjom da je gospodarska kriza došla u
Hrvatsku te osjeća  posljedice gospodarske krize u poduzeću u kojem radi
 • zbog gospodarske krize važno je sagledati marketinške troškove, ali ne
treba angažirati vanjskog konzultanta ili agenciju kao pomoć u rješavanju
Boris Jurič, Dijana Vuković
586
3 Golubić, Jurič ,Duboković, Upravljanje marketinškim komunikacijama u razdoblju
krize, UDK/UDC     005.931:339.138
krize, već bi sami mogli adekvatno odgovoriti na izazove
 • na gospodarsku krizu poduzeća su reagirala smanjenjem promotivnih
aktivnosti, pri čemu je skoro 2/3 smanjilo svoje promotivne budžete.
Smanjenje budžeta u prosjeku iznosi oko 20% što je u skladu sa procjenama
pada ulaganja u oglašavanje za prva dva mjeseca 2009. godine s obzirom
na isto razdoblje godinu dana prije.
 • zbog posljedica krize smanjuju se i ostali troškovi, a u najvećem dijelu
troškovi za reprezentaciju. Pohvalno je što racionalizacija poslovanja
nije u većoj mjeri obuhvatila  smanjenje broja zaposlenih.
 • posljedice smanjenja promotivnih budžeta osjetit će smanjenim inves-
ticijama u oglašavanje gotovo svi mediji u 2009. godini. Najveće sman-
jenje moglo bi zahvatiti vanjsko oglašavanje (jumbo plakati) i magazine.
Internet je jedini medij čiji bi udio mogao rasti, kao posljedica relativno
povoljnih cijena oglasnog prostora i još uvijek rastućeg tržišta
 • većina poduzeća ne prati dovoljno konkurenciju, ne zna što konkurencija
radi i koliko ulaže u promotivne aktivnosti te neće reagirati ukoliko im
konkurencija poduzme korake koji bi imali utjecaja na njihovo poslovanje
 • upravljanje marketinškim komunikacijama jednako je važna u svim
vremenima, podjednako  u normalnom okruženju kao i u kriznim
situacijama.3
1. Elementi kriznog  menadžmenta
Krizni menadžment obuhvaća organizaciju, pripremu, mjere i
raspoređivanje resursa za savladavanje krize. Pod pojmom krize podra-
zumijevamo odstupanje od normalnog poredka stvari. Ona je dugo
shvaćana kao proizvod više sile ili rezultat božije volje, pa su se ljudske
aktivnosti u slučajevima krize svodile na magijske rituale ili religijske
obrede (žrtva ili molitva) i sl. Razvojem nauke, ljudi nastoje opisati kri-
zu, klasificirati krizu, razumjeti i objasniti elemente krize i uspostave što
bolji sistem za upravljanjem krizom. Krizni menadžment kao naučno –
teorijska disciplina i racionalno osmišljena praksa pojavilo se u drugoj
polovini XX stoljeća, i to u sferi politike (na primer Kubanska kriza 1962
god.). Krizni menadžment nastaje, odnosno formiraju se novi PPS-I za
zadatkom da se bave upravljanjem krize.
Menadžment kao vještina postizanja ciljeva koje ostvaruju druge oso-
Boris Jurič, Dijana Vuković
587
be, prvenstveno zaposleni u proizvodno poslovnim sistemima, podra-
zumijeva obavljanje četri osnovne funkcije: planiranje, organiziranje,
vođenje i kontrolu poslovanja. Krizni menadžment je skup funkcija
ili procesa koji imaju za cilj identificiranje, analiziranje I predviđanje
moguće krizne situacije i pronalaženje  riješenja i načine koji će kom-
paniji omogućiti sprećavanje ulaska u krizu ili da se sa njom  mini-
miziraju njene posljedice. Prilikom izrade plana za krizni management
potrebno je napraviti nekoliko varijacija plana kako bi se pokrilo svako
područje koje bi moglo biti obuhvaćeno krizom. Najčešće se krizni plan
primjenjuje u poslovanjima. U svakom poslovanju može doći do bezbroj
grešaka koje će uzrokovati probleme. Od neadekvatnih zaposlenika do
loše napravljenog dizajna postoji još niz varijacija koje mogu uzroko-
vati probleme. Cilj razvijanja plana leži u ukazivanju zaposlenicima da
promišljaju i međusobno razgovaraju o onome što bi se u kompaniji
moglo dogoditi i na koji način bi se s tim bilo najefektivnije nositi.
Elementi koji su uključeni u gledište na krizu su: kriza će se kad-tad
pojaviti; menagment bi trebao imati plan prije nego što nastupi krizno
razdoblje; trebao bi hitno djelovati ali ne bi trebao paničariti; na kraju
bi trebao prebroditi krizu, izaći iz nje. Cilj plana za krizni management
omogućava da se kriza što prije stavi pod kontrolu te da se šteta koja bi
mogla nastati u periodu krize minimalizira.
1.1. Definicija poslovne krize i kriznog menadžmenta
Kriza (grč. Krisis) znači prijelom, prolazno teško stanje u svakom, pri-
rodnom, društvenom, i misaonom procesu. U suvremeno doba kriza
označava prvenstvo razlikovanje ili  sposobnost razlikovanja, izbor, sud,
odluku, također i izlaz, rješenje konflikta, pojašnjenje.
Poslovna kriza definira se najčešće kao „ neplaniran i neželjen, proces
ograničenog trrajanja i mogućnost utjecanja, koji šteti primarnim cilje-
vima s ambivaletnim ishodom.
Ovdje možemo još dodati i pojam strateške krize koja ima jačeg i većeg
uporišta u našim tvrtkama nego li trenutna svjetska  gospodarska kriza.

Stoga strateškom krizom nazivamo neostvariv potencijal uspjeha, izos-
tanak odgovarajućih znanja, proizvoda, usluga, tržišta kupaca. Neost-
varivanje prvog i drugog cilja može potaknuti postupak insolventnosti
i stečaja.
Opasnost za opstanak i u estremnom slučaju gašenje poduzeća supros-
Boris Jurič, Dijana Vuković
588
4 Osmanagić  Benedik, N., Kriza kao šansa, Školska knjiga, Zagreb 2003.
5 Topfer, A.: Plotzliche Unternehmenskrisen – Gefahr oder Chance?mNeuwied, Kriftel,
Luchterhand, 1999., str. 16., Birker, K., Pepels, W., (Hrsg.), Handbuch Krisenbewuβtes Me-
nagment, Krisenvorbeugung und Unternehmenssanierung, Cornelsen, Berlin, 2000., str.
13.
tavlja se uspješno ovladavanje krizom i uspješna sanacija poduzeća.
Ukoliko tvrtka sprečava krizu ili ovladava njome krizni menadžment
postaje i ostaje važna karika tvrtke.
Stoga Nidžara krizni menadžment definira kao aktivnost usmjerene
na ovladavanje situacijom, opstankom poduzeća na tržištu, plan-
iranje i provođenje mjera za osiguranje temeljnih ciljeva poduzeća.4

Poslovna kriza definira senajčešće kao „…neplaniran i neželjen proces
ograničenog trajanja i mogućnosti utjecanja, koji šteti primarnim cilje-
vima, s ambivalentnim ishodom.“5
Očuvanje platežne sposobnosti u svakom trenutku je prvi primarni cilj
čije neostvarivanje vodi nelikvidnosti i kompanije više nije u mogućnosti
podmirivati ostale obveze. Postizanje minimalne dobiti u vrijeme krize
jedan je od bitnijih primarnih ciljeva koji vode k krizi uspjeha. Krizni
menadžment, zbog karakteristika same krize, ima brojne specifičnosti,
jer krizna situacija nastaje neočekivano. Mjere za riješavanje krize moraju
se hitno donijeti a neka riješenja se donose brzo i neočekivano, odnosno
u “hodu”. Pojavljuju se novi zadaci uz istovremeno stizanje većeg obuj-
ma informacijama koje se moraju  obraditi i analizirati. Najvažniji zada-
tak je upravljanje panikom, koja može nastati kod menadžera srednjeg
i nižeg nivoa, jer oni našavši se u neočekivanoj situaciji i ako nemaju
točno definirana uputstva  od višeg menadžmenta i cijelu sliku situacije,
mogu brzo podleći  panici.
Boris Jurič, Dijana Vuković
589
6 Philip Kotler; John A.Caslione, 2009., Kaotika upravljanje i marketing u turbulentim vremenima
7 Hermann, MG, Dayton, BW
, & Svedin, L. (2004) A guide to understanding crisis management
through case studies. Syracuse: Moynihan Institute of Global Affairs.
8 Stern, EK (2003) Kriza studije i vanjsku politiku Analiza: uvide, sinergije i izazove. Međunarodne
studije pregled pet: 183-205.
9 Rosenthal, Uriel, Boin, Arjen R., Comfort., Louise K. (eds.)., 2001. Managing Crises, Threats,
Dilemmas, Opportunities. Springfield: Charles C. Thomas
10 Philip Kotler; John A.Caslione, 2009., Kaotika upravljanje i marketing u turbulentim vremenima
1.2. Tipologija krize
Da bi znali ovladati krizom moramo znati i njezinu tipologiju. Iako sva-
ka kriza za sebe nosi i određene specifičnosti moramo ipak reći kako

tipiziranje krize olakšava opće razumijevanje krize i njezinih uzroka.
Poslovna kriza koja nije uzrokovana iznenadnim događajima najčešće se
dijeli na sljedeće stupnjeve:
• Potencijalna kriza – nije stanje krize nego stanje u kojem postoji mogućnost
pojave krize zbog određenih slabosti u poslovanju. Jednostvan primjer
takve krize je kompanije koja nema sustav inancijske kontrole.
• Latentna kriza – je stanje u kojem opasnost već postoji, ali ju je teško
identiicirati uobičajenim ekonomskiim instrumentima. Primjer ovakvee
krize je poduzećće koje inancira rast na račun povećanja duga prema
dobavljačima.
• Akutna kriza – simptomi krize su neposredno vidljivi.6
Hermann (ibid) krizu olučivanja definira kao situaciju koja (1) ugrožava
prioritetne ciljeve jedinke odlučivanja, (2) ograničava vrijeme na raspol-
aganju za donošenje i provodbu odluke i (3) svojom pojavom iznenađuje
pripadnike jedinice odlučivanja.7   Znanstvenici u okviru međunarodnog
udruženja „Ponašanje u krizi“ (International Crises Behavior – ICB cit.
po Sternu,1999) krizu su iz perspektive države definirali pomoću tri
spoznaje: (1) ugrožavanje temeljnih vrijednosti, (2) ograničenog vreme-
na za poduzimanje mjera, (3) velike vjerojatnosti za posttojanje vojnog
neprijatelja.8 Ipak neki teoretičari (Rosenhalt, 1998: Boint i `t Hart 2001)
upozoravaju na to da kriza nije događaj koji bi bio jasno smješten u
prostor i vrijeme.9  Upravo suprotno. Radi se o dužem razdoblju velike
ugroženosti, nesigurnosti i provođenja politike što ometa širok spek-
tar socijalnih, političkih i organizacijskih procesa. Kriza je dinamičan i
kaotičan proces.10
Rosenthal, Boin i ComFort  (2001, 32-34) nude tipologiju krize s obzi-
rom na način njihovog popuštanja i govore o krizama koje brzo prolaze,
katarzičnima i krizama koje polako popuštaju te o krizama s komplek-
Boris Jurič, Dijana Vuković
590
11 Rosenthal, Uriel, Boin, Arjen R., Comfort., Louise K. (eds.)., 2001. Managing Crises,
Threats, Dilemmas, Opportunities. Springfield: Charles C. Thomas
sim dugoročnim posljedicama.11  Bez obzira o kojoj je krizi riječ neupit-
no je činjenica da sama kriza ostavlja vrlo malo vremena za donošenje
odluke i oblikovanja politike.
2. Uloga marketinga u fazama procesa izlaska iz krize
Ubrzane promjene, povećane razine složenosti, povećani rizik i nesig-
urnost nova su stvarnost u vrijeme krize i recesije. Usporene stope rasta
i nadalje intenziviraju cjenovnu konkurenciju, preraspodjelu i borbu za
postojeći „tržišni kolač”.
Naime, kao i cijelo gospodarstvo i maloprodaja proživljava ekonomsku
krizu koja se očituje kroz smanjenje BDP-a, ekonomsku neizvjesnost  te
pad kupovne moći s jedne i rast nezaposlenosti s druge strane. U takvim
uvjetima jasno je da su potrošači srezali svoju osobnu potrošnju, što se
odrazilo na smanjenje prometa. Pad potražnje najveći je ograničavajući
čimbenik u privredi Hrvatske, a koji je zajedno s rastućim eksternim
troškovima (posebno financijskim rashodima) utjecao na pad profita-
bilnosti. Kriza je ubrzala strukturne prilagodbe  te ne treba čuditi što u
takvim uvjetima, npr.  tržište hrane posluje stabilnije od neprehrambe-
nog sektora.
Gledano iz perspektive virtualnog svijeta (e-poslovanje, Internet mar-
keting i oglašavanje na Internetu) realno je za očekivati da i u vrijeme
krize je rast manji. Prije svega, uz sve prognoze i najave, evidentno je
kako tržište marketinga postaje opreznije u vrijeme krize, pa čak i u
vrijeme izlaska iz krize. Najveća prednost online marketinga, upravo je
njegova mjerljivost i izražene promjene po pitanju samog konzumiranja.
Ova kretanja pripisuju se promjeni ponašanja potrošača za vrijeme krize
koji su postali oprezniji u kupnji, kupuju nužna dobra, nužne prehram-
bene proizvode, a odgađaju kupnju neprehrambenih i luksuznih dobara.
Oni su također skloni kupnji na sniženjima i akcijama, što intenzivira
cjenovnu konkurenciju na tržištu. Vrijeme krize traži mnoge strategi-
jske i taktičke promjene marketinga i njegove uloge u fazi rasta. Najgore
što kompanije čine u vrijeme krize je veliko i širokoopsežno rezanje
marketinga i budžeta za marketing i oglašavanje.  Sa strateške točke,
kompanije moraju ostati fokusirane na svoje ciljane potrošače. Sve dok
se ne sagleda što se zbiva sa kupcima, konkurencijom, te sa kojim se
Boris Jurič, Dijana Vuković
591
problemima suočavaju kupci teško da se može odluka donijeti da li će
se smanjiti troškovi marketinga, trošak istraživanja tržišta, trošak proiz-
vodnog spleta, oglašavanja, određivanja cijena i distribucije. Sve ove
aktivnosti u međusobnoj su interakciji I utječu jedna na drugu.
Argumenti marketinških stručnjaka - od izgradnje i održivosti brenda
na tržištu, do lojalnosti potrošača i promjenom ponašanja naših ku-
paca u vrijeme krize dolazimo do zaključka da sa smanjenim budžetima
distribucija oglašivačke poruke postaje nemoguća misija. U današnje
vrijeme marketing se u većini slučajeva sveo na puko oglašavanje, pot-
puno zanemarivši da se marketinško tržište neprestano razvija i stalno
nudi neke nove trendove i nove medije. U većini svjetskih i regionalnih
kompanija marketing je bio jedna od prvih stavki za rezanje troškova.
Drastično je smanjen zakup medijskog prostora, bilo da je riječ o elek-
tronskim i printanim medijima ili vanjskom oglašavanju.
Iako se u kriznim vremenima krate budžeti oni u isto vrijeme znače
kratkoročnu uštedu. Ono što slijedi jeste smanjenje broja potrošača koje
je jednako smanjenju lojalnosti. Upravo lojalnost i povjerenje je prostor
u koji ulazi PR i to dvojako, putem slanja poruka postojećim potrošačima
koje treba zadržati za vremena kad prođe vrijeme recesije i radom na
očuvanju ugleda kompanije. Očuvanje postojećeg imidža odnosno repu-
tacije moguće je samo kroz očuvanje i jačanje samog brenda.
3. Upravljanje marketingom u fazi povrtka rastu
Mnogi stavljaju znak jednakosti između menadžmenta događanja i
marketinga zaboravljajući na reputaciju, a upravo sad je vrijeme kad
marketing može pokazati koliko je komunikacija uistinu važna. Čitavo
društvo, cijeli poslovni svijet počiva na načelu povjerenja, a reputacija
je direktan rezultat sistematične izgradnje i dobrih odnosa sa željenom
publikom. U današnjoj situaciji marketing više nego ikad dobiva pri-
liku pokazati svu svoju snagu jer ako je kompanija značajno srezala
marketinške aktivnosti, preostaje vrlo malo prostora za izgradnju repu-
tacije i zadržavanje postojećih kupaca. Kompanije uglavnom zadržavaju
dosadašnju razinu investicija u komunikacije, najviše zato jer je bez
kvalitetne komunikacije teško preživjeti u turbulentnim vremenima.
Kao što to tvrde i mnogi stručnjaci, kriza je za marketing industriju
svakako prilika
najprije zbog segmenta kriznog menadžmenta kojeg obavljaju.
Boris Jurič, Dijana Vuković
592
12 www.psu.edu.com
Činjenica je da kasnimo sa primjenom novih tehnologija, inovativnih
metoda i novih medija. Uskoro oglašavanje i marketing više neće biti
kao nekad. Što prije shvatimo mogućnosti novih medija i integriramo
ih u svoje strategije bolje ćemo pozicionirani svoj proizvod i biti sprem-
ni za buduća vremena. U kriznom razdoblju, kada konkurentno slabiji
gube svoje mjesto na tržištu, morate biti prisutni i ostati u fokusu – zad-
nje što bi željeli jest da ste „prepoznatljivi“ po tome što vas u javnosti
nema. Zato se fokusirajte na nove, ali nemojte zaboraviti ni tradicion-
alne medije. Nakon ove krize samo će najzdravije kompanije opstati,
a najzdravije su one koje se u ovom izazovnom razdoblju ne boje biti
prisutne i spremne komunicirati sa ciljanim tržištem.
Analizirajući rezultate brojnih studija dolazi se do zaključka da kriza i re-
cesija trebaju potaknuti povećanje investicija u komunikacijske aktivnos-
ti, te će se na taj način steći konkurentska prednost. No samo u slučaju
ukoliko postoji razvijena komunikacijska strategija, poduzetnički duh,
radna snaga, novčana sredstva i raspoloživi proizvodni kapaciteti. Kom-
panije koje ulažu u komunikacijske aktivnosti u razdoblju krize, u isto
vrijeme kada konkurencija reže marketinške troškove, mogu značajno
osnažiti vlastitu tržišnu poziciju te uticati na povrat uložene investicije.
Aktivni komunikacijski plan može privući nove i postojeće korisnike.
Ali to ne podrazumijeva ulaganje investicija u kampanje bez jasnog pla-
na. Penn State izvještaj predstavio je rezultate ankete provedene nad 145
iskusnih izvršnih direktora, nastojeći pronaći odgovore na pitanje zašto
neke kompanije doživljavaju ekonomsku krizu kao poslovni izazov te
povećavaju svoje budžete za komunikaciju s javnošću. Izvještaj izno-
si podatke o kompanijama koje su se u prošlosti uspješno suočavale s
ovakvim problemima te navodi kako one imaju veću priliku za uspješno
preživljavanje ekonomske krize u slučaju da komunikaciju s javnošću
vide kao investicijsku mogućnost, a ne trošak.12
Tokom ranih devedesetih godina prošlog vijeka Nike je za vrijeme
ekonomske krize utrostručio budžet za komunikacijske aktivnosti što
im je osiguralo devet puta veći profit nakon izlaska iz krize od onog koji
su imali prije no što je ista započela. Osim značajnog porasta profita,
uništena je i njihova direktna konkurencija Reebok, što je korporaciju
smjestilo na mjesto vodećeg proizvođača sportske opreme i obuće. Mar-
keting svakako mora biti dio poslovnog arsenala ali razlika između broja
medija koji trebamo pokriti u marketing mixu i naših sredstava može re-
zultirati ulaganjem bez željenog efekta, pogotvo kada znamo da se u vri-
jeme recesije potencijalni kupci odriču svakog lukuza i fokusiraju samo
Boris Jurič, Dijana Vuković
593
13 Vuković, Jurič, Uloga alternativnih medija u kriznom upravljanju
na ono nužno. Kupce treba osluškivati, ostati blizu i razumjeti šta im
je važno da bi smo ih zadržali. Marketing kao sredstvo komunikacije je
kredibilan u ključno vrijeme recesije.13 Tokom usporavanja ekonomskih
aktivnosti kompanije se najčešće koriste “napuhanim” komercijalnim
porukama dok se potencijalni klijenti i kupci odlučuju za kredibilnu ko-
munikaciju na koju se mogu osloniti i dobiti vrijednost za uloženi novac.
U vrijeme recesije pada povjerenje u marketinške poruke, a povećava se
povjerenje u savjete koji dolaze od prijatelja ili vlastitih društvenih veza.
Uloga marketinga u fazi rasta je ujediniti veliki broj efektivnih komuni-
kacijskih tehnika, prilagodljivih trenutnom stanju na tržištu. Različite
ciljne publike – kupci, zaposlenici, dobavljači, investitori, lokalna za-
jednica itd. – imaju različite komunikacijske potrebe koje zahtjevaju
različite komunikacijske strategije. Jednako tome, svakom poslovnom
izazovu jedne kompanije treba pristupiti različitom komunikacijskom
strategijom odnosno tehnikom.
Dodatna vrijednost marketinga u fazi rasta je u tome da ključne poruke
sadrže kredibilitet i kreirane su za specifičnu ciljnu skupinu. Komu-
nikacija sa ciljanim tržištem baziraju se na prenošenju jake poruke o
određenom brandu, te pozicioniraju kompaniju i proizvoda na tržištu
obezbjeđujući ključne informacije namjenjene kupcu da bi se odlučio
za kupnju.
Kada se poslovne aktivnosti uspore, interaktivna komunikacija pobjeđuje
jednosmjernu komunikaciju. Digitalna komunikacija i novi mediji post-
al su novi distribucijski kanali. U vrijeme recesije, vrijednost ovih kana-
la raste jer omogućuju direktnu, dvosmjernu komunikaciju sa kupcima
putem on-line prodaje, diskusija na web stranicama, blogovima i on-
line istraživanja. Marketing je mjerljiv što je prioritet u vrijeme recesije.
Uloga novih alternativnih medija sa dobro postavljenim parametrima
daje analizu pozicioniranja proizvoda i kompanije na tržištu. Također,
ovom analizom uspješno se mjeri percepcija medija – broj afirmativnih
i negativnih članaka su signali na čemu trebamo raditi da bi imidž proiz-
voda/kompanije bio bolji. Mjerenje promjene stava ili navika kupaca
može se mjeriti brojem posjeta događanja, brojem korisnika newsletter
ili posjećenosti web stranice.
Konačno, tržišta, kupci i proizvodi će sigurno biti još uvjek tu kada
prođe krizni period zato kompanijene bi trebale drastično smanjivati
sredstva koja će ih u ovim olujnim vremenima držati iznad vode, već
Boris Jurič, Dijana Vuković
594
14 Ronald S. Vaile, E.T. Grether: Marketing in the American Economy, New York, Ronald
Press Co.,
trebaju kreativno izbalansirati budžet između marketinških aktivnosti.
Na kraju krajeva, treba iskoristiti postojeću situaciju manjka komuni-
kacijske buke i spremno dočekati bolja vremena.
4. Moguće strategije uprvljanja marketingom
u fazi povratka rastu
Ronald S. Vaile [19] pratio je što se događa na tržištu tijekom recesije 1923.
godine. Promatrao je 200 tvrtki te bilježio njihova ulaganja u marketing i
te pratio prihod od prodaje koji je uslijedio. On je 1927. godine uočio kako
su tvrtke koje su najviše ulagale u oglašavanje tijekom tog perioda imale
najveća povećanja u prodaji. Teška ekonomska razdoblja tijekom čitavog 20.
stoljeća potvrđuju upravo iste karakteristike. I za vrijeme 1949. godine, ali i
razdoblja 1958-1961. godine očitali su se isti rezultati.14 U fazi povratka rastu
veći je naglasak na marketing kako bi se ostvario postepeni porast proda-
je kroz nova tržišta, poboljšanje proizvodima i uslugama ili kroz plasman
novih proizvoda osigurati će se povratak rastu i pozicioniranje kompanije
na tržištu. Također, u fazi povratka rastu marketing mora dati odgovore na
dobar dio ključnih pitanja određivanja strategije te pomoći da se odabrana
strategija uspješno provodi. U fazi povratka rastu upravljanje marketingom
omogućiti će širenje poslovanja na nove tržišne niše ili povratak na seg-
mente tržišta koje je kompanija zanemarila bez obzira na razlog. Pogrešne
odluke koje se u ovoj fazi najčešće donose odnose se na poticanje prevelikog
i prebrzog rasta, ne vodeći previše računa o konkurenciji i poljuljanom  i iz-
gubljenom povjerenju kupaca koji se podcjenjuju kada se poduzeće proma-
tra samo iznutra. Da bi uopće kompanija zabilježila povratak rastu i širenje
poslovanja te povratak na segmente tržišta s kojih se kompanija povukla
mora riješiti hitne probleme i fokusirati se na rješavanje kanala distibucije,
fokusiranje na promotivne aktivnosti i povećanje cijena. Također nakon
rješavanja problema dolazi vrijeme stabilizacije u kojem je potrebno riješiti
nerazmjer cijena, odluka  o pojedinim proizvodima, te promotriti efikas-
nosti promocije u odnosu na prodaju.
Boris Jurič, Dijana Vuković
595
Zaključak
Kriza je sa sobom donijela i novi pristup marketinškom alatu te nove
alternativnije medije. Također ukoliko želimo opstati na tržištu kom-
panija mora pojačati, a ne smanjiti marketing, te će samo na taj način
položiti temelj za jaču i dužu budućnost. Fokusiranje u vrijeme krize
kroz marketing mix na svoje ciljane potrošače omogućiti će kompaniji
nakon vremena krize i fazu povrata rastu. Kompanije imune na krizu
danas ne postoje. Uspješne kompanije prepoznaju se po tome kako se
rano hvataju u koštac s krizom. Kompanija s ciljem opstanka na tržištu
mora napustiti mnoge svoje stavove i uvjerenja. Kriza može biti i šansa
odnosno prilika istinskih početaka preokreta, pretvaranja krize u šansu.
Kriza je situacija u kojoj treba pojačati marketing jer se tako, osim što se
povećava interes klijenata, stvara i prednost pred konkurencijom, koja
je vjerojatno upala u istu zamku rezanja troškova oglašavanja kao i mi
sami. Bez oglašavanja tvrtke i njezini proizvodi padaju u zaborav klijena-
ta i na njihovo mjesto dolazi konkurencija ili supstituti. Usredotočenost
na današnjicu i zadovoljavanje potreba klijenata na izravan i autentičan
način znači ujedno usredotočenost na budućnost i osiguranje temeljne
tržišne pozicije u trenucima kada firma izađe iz krize i kada se posao
može preoblikovati za vrijeme promjena.
Literatura
Altman, E.I.Coporate Financial  Distress: A Complete Guide to Predict-
ing, Avoiding and Dealing with Bankrupcy (Wiley, 1983)
Artur D. Little Interat, (Izd.), Menagment im Zeitalter der strategischen
Führung, Wiesbaden, Gabler, 1986
Brühwiler, B., Risk Managment als Führungsaufgabe, Haupt, Bern, 2003.
Golubić, Jurič ,Duboković, Upravljanje marketinškim komunikacijama u
razdoblju krize, UDK/UDC     005.931:339.138
Hermann, MG, Dayton, BW, & Svedin, L. (2004) A guide to understand-
ing crisis management through case studies . Syracuse: Moynihan Insti-
tute of Global Affairs.
Heuer, R. J, Jr. (1999) Psychology of intelligence analysis . Washington,
DC: Central Intelligence Agency Center for the Study of Intelligence
Keith Robert J. The Marketing Revolution, Journal of Marketing, Apr.
1960;24,1; ABI/INFORM Global
Boris Jurič, Dijana Vuković
596
Keitsch, D., Risikomanagement, Industrielle Organisation, Zürich, 1981.
Kotler,P., Caslione John A., Kaotika uravljanje i marketing u turbulentim

vremenima, Mate, 2008.
Jurič, Vuković, Uloga alternativnih medija u kriznom upravbljanju, UDK/
UDC 351.78:[659.8:004.738]
Novak, B., Krizno komuniciranje i upravljanje opasnostima, Binoza Press,
Zagreb 2001.
 Osmanagić  Benedik, N., Potencijali poduzeća, Alineja, Zagreb, 1993.
Osmanagić  Benedik, N., Kontroling, Školska knjiga, Zagreb, 1998.
Osmanagić  Benedik, N., Operativno planiranje, Školska knjiga, Zagreb
2002.
Osmanagić  Benedik, N., Kriza kao šansa, Školska knjiga, Zagreb 2003.
Osmanagić  Benedik, N., Kontroling – Abeceda poslovnog uspjeha, 2.
Dopunjeno izdanje, Školska knjiga, Zagreb, 2004.
Rosenthal, Uriel, Boin, Arjen R., Comfort., Louise K. (eds.)., 2001. Man-
aging Crises, Threats, Dilemmas, Opportunities. Springfield: Charles C.
Thomas
Ronald S. Vaile, E.T. Grether: Marketing in the American Economy, New
York, Ronald Press Co.,
Sučević D., Krizni menadžment  Vodič kroz planiranje, prevenciju i opo-
ravak, Lider Press, 2010
Stern, EK (1999) Kriza odlučivanja: kognitivno-institucionalni pristup
Stockholmu,  Odsjek političkih znanosti, Stockholm University.
Stern, EK (2003) Kriza studije i vanjsku politiku Analiza: uvide, sinergije
i izazove. Međunarodne studije pregledpet:183-205.
Stern, EK, i Sundelius, B. (2002) Upravljanje u kriznim uvjetima Europi:
integrirani regionalni istraživanja   i program obuke međunarodne studi-
je Perspektive 3: 71-88.
Internet stranica:
www.psu.edu.
Boris Jurič, Dijana Vuković
597
Company marketing management in the process
of leaving the crisis behind
Abstract
Model the process of exiting the business crisis has seven stages. Some
of these stages include activities in the field of marketing. In the phase
of taking control of the emphasis is on human resources, the emergency
phase, priority is given to finance, and processes in the phase stability.
Only during the return phase of growth of the role and importance of
marketing should come to the fore. However, experience in practice show
the two extremes. The first one shows how some companies even at the
stage of growth returning underused marketing. Other points to wrong
decisions The marketing strategies that are related to the promotion of
excessive and rapid growth. Definitely the goal is to achieve sustained The
marketing impact. In particular, care should be taken on the elements of
image and publicity, because the knowledge of employees and manage-
ment about the success of re-operations from the period before the crisis
does not match the demand from outside companies.
Keywords:  crisis, the typology of crises, crisis elment menagment,
marketing, growth phase of the return
Boris Jurič, Dijana Vuković
598
udk 681.518.52:621.397
Sarajko Baksa, D. Sc.,
Ines Baksa, mag. diz., Aleksandar Hanžić*
Cognitive designing of video
Surveillance system
Abstract
In many cases the process of installing video surveillance system elements
is determined by the wishes of client, that not necessarily equal the opti-
mal functionality of the system elements. The client may not necessarily be
aware of their real needs but only their desire and willingness to invest a
certain amount of material resources. In regard to this work was conceived
as a reminder to people that are engaged in installing video surveillance
systems, which will enable them to facilitate orientation and focus on ful-
filling the requirements of the client in circumstances where customers are
not willing to invest in higher-priced equipment. Since video surveillance
system in an ideal case to identify the perpetrators of adverse events, as well
as view presentation adverse events within this paper will summarize the
conditions necessary to fulfill the basic purpose of the system, survey the
location where the system will be installed, talks with the investor, the study
process taking place at the facility, identifying the needs and wishes and to
comply with the financial assistance funds for investment.
Keywords: optimal control system, desires, needs, coordination
* Dr. sc. Sarajko Baksa, Međimursko Veleučilište u Čakovcu, Ines Baksa mag. diz.,  Saba
Art Studio d.o.o., Aleksandar Hanžić, Alzas Alarms d.o.o.
599
1. Introduction
The first video surveillance system was developed during World War II by
Siemens and was used to monitor the launch of V-2 rocket. The system be-
gan using the 1942., and most men who contributed to it’s development was
the Walter Bruch [1].
The first use of video surveillance system for monitoring Public space
achieved in 1968. in the United States in Olean, New York, where the cam-
eras are placed along the street in which were concentrated Financial and
Business entities for the purpose of preventing crime.
At the time of their initial application as a means of surveillance of public
space, video surveillance was a simple system consisting of monitors and
cameras. The first system consisted of black and white low-resolution cam-
era, connected to each other via coaxial cable. Each camera was connected
to a one monitor, so that for example, ten cameras either need ten monitors
to the operator in control centers can pratitit controlled environment.
The first cameras were used for monitoring were made in a tubular tech-
nology. At one end of the electronic vacuum tubes there is a special photo-
sensitive layer made of phosphorus. The light falling on this layer causes
the current flow of electrons through the tube. Amperage was directly pro-
portional to the amount of light that fell on the photo-sensitive layer. Addi-
tional electronic circuits within the camera turned the current of electrons
in such a video signal. This design gave the cameras a sufficient sensitivity
and acceptable resolution. But cameras were large, and electronic vacuum
tubes had a limited lifespan which required periodic replacement of this
fairly expensive part [2].
Figure 1 shows one of the first CCTV (Closed Circuit Television) television
camera closed, tubular design. Negative characteristics of this type of cam-
era was spending phosphorus layer within the tubes resulting in deteriora-
tion of image quality during the service time [3].
Important step in the development of video surveillance technology was
the application switching video signals (switch). Switch has reduced the
need for a large number of monitors and the time by the operator could
switch to choose an image from that camera will be displayed on the screen.
This provides that on a monitor screen can monitor images from multiple
cameras, but only with certain camera at one point.
The development of semiconductor technology has led to the use of CCD
(Charge Coupled Device) integrated circuits, which replaced the electronic
vacuum tube during the 70-years of the twentieth century. Further devel-
opment of technology has enabled the use of multiplexers, video recorders
Sarajko Baksa, Ines Baksa
600
and cameras made from semiconductor elements themselves. Multiplexers
have enabled the division to monitor multi-frame within which the monitor
was one of the displayed image with multiple input video camera surveil-
lance system. Use the video recorder files can easily recorded in case of
need, technically very easy room for investigators.
Multiplexers and video recorders were widely used until the early 21st cen-
tury. This kind of technology did not allow simultaneous recording and
viewing results, a process of finding an event was time-consuming and
emotionally exhausting, as the system operators and investigators. At that
time there was no motion detection or video could be viewed from a distant
location. In Figure 2 presents the elements of a video surveillance system
as was used before the introduction of digital video recorders. Multiplexer
combines the signal with a maximum of 16 cameras in a video signal re-
corded by the video recorder and it lets you view multiple cameras on one
monitor screen. Today’s digital video recorders have built-in multiplexer,
and he therefore does not make a separate device video surveillance system.
Figure 1 Showing the interior surveillance
             video camera tube technology
Figure 2 Elements of the analog video
surveillance
The new generation in video surveillance system began in the second half of
the 90-ies of the 20th century. The main feature of this development phase
is to use digital video recorder (DVR) built on the basis of the concept
of computer architecture. Digital video recorders work independently and
rarely require intervention by the operator. Unlike analog video recorder
technology that video store on the magnetized tape, DVR’s records images
from cameras are stored on the hard drive and view videos and acquisitions
recording is performed, as shown in Figure 3. Reviewing the recording is
easier than when using a video recorder, and how the systems are built on
the concepts and architecture of computer technology, DVR’s enable and
networking through a local network or the Internet.
Sarajko Baksa, Ines Baksa
601
Figure 3 The elements of a modern system of
           digital video surveillance
Figure 4 The view of modern IP cameras
with built-in video analytics
State of the art surveillance systems were built in megapixel IP network
cameras that allow the application of a new generation of video analytics, as
is clearly shown in Figure 4. The system automatically monitors the situa-
tion of the supervised area and alerts the staff when needed. Application of
this technology reduces the number of persons needed to work in a super-
visory center and eliminates failures due to operator fatigue or inattention.
2. Crisis is opportunity
Video surveillance systems in the RH have entered into wide use less than
ten years, at the time of the appearance of digital video recorders that are on
our market become affordable large number of users. In addition to price,
customer motivation for the introduction of a video surveillance system
was the enactment Law of the minimum safety measures in dealing with
cash and securities, and increase crime and reduce feelings of personal se-
curity [4], [5].
Application megapixel camera ultra high resolution (up to 21 MP) ap-
proaches surveillance activities of crime fiction films where a camera from
a distance of 60 meters allows facial recognition among the masses of other
people, in the poor illuminated area to a width of 90 m, which is relatively
the size of a football stadium.
In Figure 5 a) shows the full volume of space covered by the surveillance
camera, Figure 5 b), c) and d) were obtained from isolated segments of the
lens [6].
Sarajko Baksa, Ines Baksa
602
Figure 5 Ultra-high resolution Video surveillance
system
3. Quality of video surveillance system
The ideal product of video surveillance system is a graphical record of events and
perpetrators of such quality that it can be understood in the course of events and
the identity of the perpetrator, or see the elements of personal descriptions on the
basis of which the offender can be identified. Achieve this goal is relatively com-
plex because the final product of this system affects a large number of variable
and often interdependent values.
Factors affecting the final quality video surveillance system can be roughly di-
vided into three groups:
a) the technical characteristics of the elements that make up the system,
b)
human factor (the needs of investors, customers who use the system, the
knowledge and skills of designers and installers),
c) the environment (the optical barriers, lighting, vandalism, accidental
damage ...).
a)
b)
c)
d)
Sarajko Baksa, Ines Baksa
603
3.1. CSI – efekt
CSI effect is a phenomenon that is observed around the world, on all continents
and cultures after the presentation of numerous TV series of forensic topics. A
large number of people who do appear in the series did not have any expert
knowledge of investigative procedures and methods of crime expert, nor have
they ever used video surveillance, after months of tracking your favorite charac-
ter in the popular series, CSI, CSI NAVY ... or the film like; Rising Sun and others,
they reached the wrong impression that any video of any quality can be infinitely
many times to increase and that there are real possibilities for the performance of
the visual offender acceptable quality characteristics.
Such a film review video surveillance systems in many cases led to erroneous
information to the public and unrealistic expectations of potential clients. Influ-
ence of personal experience in the handling of the amateur video cameras and
foto cameras, television and film industry technique by the laity create the per-
ception that each camera is a good camera and every video surveillance system
ultimately could somehow give a picture of the perpetrators of harmful events.
Customers typically know nothing about the elements that make up the real en-
vironment video surveillance systems, and even less knowledge they have about
the necessary laws of optics.
3.2. Identity in perception
Many clients believe that the one camera is sufficient for unrestricted large area of
land or premises. The cause of these cognitive false assumptions can be found in
the layman’s belief that the camera lens has the same physical - optical functional-
ity as well as the human eye [8].
There is no lens, and will not likely in the near future will be produced by an opti-
cal lens that could mimic the work of the human eye. The human eye and brain in
synergy see the world around them in three dimensions, while at the same time
around constantly adjusts its focus to the conditions in space. Instead, video cam-
eras, it’s noticeable only when the plane surface of the scene according to the set
depth of field, with the amount of detail that is proportional to the digital record
resolution.
Most misunderstandings and dissatisfaction investors a video surveillance system
lies in the result of a system on the screen do not give a pictorial record of what the
investor is considered (often based on misinformation) that can be seen [9]. Fig-
ure 6 shows a separate part of the video recording surveillance system upon which
Sarajko Baksa, Ines Baksa
604
it was attempted to find the rapist in the UK, and Figure 7 shows a snapshot of a
person captured by the camera with the lens focused sunlight, or a person who is
in the shadows. In both cases, a real lack of detail necessary for a relatively reliable
identification of unknown persons is missing [10].
Special attention when choosing video surveillance system needs to be giv-
en the choice of lens and a critical attitude towards the technical specifica-
tions of the manufacturer. The choice of video cameras is important, but
if it is paired with a lower quality lens then the image will be as good as it
allows the lens, not quite the kind of camera can provide.
Products implementing the achievements of top technology and are located
at the top price class they are able to eliminate a number of unacceptable
and impeding factors of environmental systems to be monitored.
4. Project planning of video surveillance system
Experience shows that high-quality video surveillance system may not al-
ways be the one that is composed of expensive elements. Of course, the
best equipment is always welcome, but without careful planning and pro-
fessional project video monitoring system will never be able to realize their
full potential active.
Client is necessary to openly make it clear that video surveillance does not
“keep” anyone. He is not “bodyguard”, he was a silent witness to the event.
Real purpose well planned and executed video supervisory charging system
comes into play after damaging or criminal, unlawful act was committed
in order to help identify perpetrators and to ensure the flow of actions that
are harmful event. Client must not be misleading to be protected from an
event is to have video surveillance within their facility. The existence of a
video surveillance system can deter potential perpetrators of the execution
of works and can help identify the perpetrators. Video surveillance system
Figure 6 Records separate part of the digital
video surveillance
Figure 7 Showing lack of images of modern IP
           cameras
Sarajko Baksa, Ines Baksa
605
has a protective role, he has no function barriers, locks, guards or enclo-
sures.
In accordance with Recommendation Croatian guild security, functions
surveillance video system and its individual elements are:
          a) deterrence of potential perpetrators of crime,
             b) detecting the movement of the person or object into the protected
             area,
          c) recognition known people in the area,
          d) identiication of the ofender.
Figure 8 graphically presents the parts Recommendations of Croatian guild
security guards and CCTV Advisory Service consulting firms in the UK.
Picture of what is necessary to display on the monitor, 8 a) detection of the
presence of persons, 8 b) recognition known people, 8 c) identification of
unknown persons and 8 d) the manifestation of license plates, some ele-
ments of the task, and achieving this result is an essential foundation for
designing a successful video surveillance systems [11].
The designer must be familiar in detail with the purpose of building and
type of activity taking place or are to be carried out within it, and get an-
swers to questions that will be helpful in creating images of the actual needs
of his client.
We briefly indicate the number of questions, which does not complete the
questionnaire, but the landmark depends on each case individually; It is
an industrial building or facility which performs service industry? Does
the client expect a high level of aesthetics and discretion in assembling the
elements and how will that requirement affect the positioning of elements?
Do you expect deliberately damaging the camera? What is the nature of the
activity is performed, of which the process consists, exactly where these
processes take place and the ways in which workers and products move
through the facility and in what ways? Is there a possibility of adverse
events on these roads or in those areas? Are such events have already oc-
curred? When, how, if they were repeated or frequent? In what ways are the
different departments of interrelated and that the processes taking place in
the interaction of different departments? Is there a position in which the
life-threatening work processes?
Figure 9 shows a sketch of the visual field video camera. Field of the length
and width of the scene what they see depending on the lens focal length
lens and the distance of the object or person that is controlled in relation
to the size of the digital sensor. The correct selection of lenses for control
of the observed environment or some point in space, such as the entry of
Sarajko Baksa, Ines Baksa
606
persons or vehicles, is crucial in the process of project preparation. De-
signer and the investor must define a significant point of control that space
surveillance system should cover both the perpetrator would be detected,
recognized or identified. Investior or because the user must get the idea of
the cognitive field of view cameras and sharpness of fine details within the
visual field. Within the field of view are critical points or critical areas. For
example, if the camera focus to the door then it is considered a critical area
which occupies the space where a person goes through the door and enters
the monitored area, in cooperation with the investor or the user in advance
is necessary to define such critical areas [12].
Significant information that greatly influence the planning of an effective
video surveillance systems are lighting conditions inside the building or
premises on which we want to install video surveillance system.
Certainly there is no real situation of cognitive performance design for vid-
eo surveillance that will be ideal lighting conditions. To ensure the highest
possible quality and economy of the system must understand the impact of
the light source and its nature on the distribution of the working elements
of the system. When visiting the object designer must check whether there
are acceptable lighting conditions within each area that will be monitored
cameras.
Figure 10 shows the guiding values of light measured in lux within a certain
spatial environments that are used for detection and selection of elements
of a video surveillance system according to manufacturer’s specifications.
a)
b)
c)
d)
Figure 8 The screen display; a) detection, b)
            recognition, c) identification, d) readings
Figure 9 The new IP camera
Display visual zone
Sarajko Baksa, Ines Baksa
607
When considering options spatial distribution of the cameras should mon-
itor outer space, the designer must effectively solve the problem by him
during the day creates the effect of direct sunlight or shadow area on the
camera lens and illumination at night is insufficient external surfaces. The
amount of light in the area that controls the camera ultimately determines
how much light will enter the camera lens. Lighting conditions and posi-
tion of light sources in relation to the camera determines the image quality.
Minimal lighting conditions depend on the activity being supervised in a
particular item or area. What are the lighting conditions weaker it will be
less detail and color to see. One must not forget to search for the answer to
the question of what the lighting conditions in the area after working hours
and holidays?
Under artificial light sources can be a different color than the natural world,
in Figure 11 a) shows the standard color under the influence of daylight,
and in Figure 11 b) under the action of sodium lighting body. If the display
color fidelity is important investor may be more cost-effective solution to
incorporate a light source which does not affect the color, but look for the
manufacturer of the camera that guarantees the faithful color reproduction
in all conditions.
Depending on the specifics of a particular object and the space that sur-
rounds it and its immediate surroundings there are many questions and
many details that the designer must learn how to prepare for the design of
an efficient and cost-effective video surveillance system that will meet cus-
tomer needs and meet their expectations realistic. It is necessary to gather
information about previous adverse events and the manner of their perfor-
mance for the users of space and the investor knows that they occurred at
the facility or its immediate environs.
An experienced designer can at this stage to find a place determined by
terrain and architecture of the space on which it can deploy an optimum
Sarajko Baksa, Ines Baksa
Figure 10 Showing orientation value of light
608
Figure 11 Showing standard colors with
             different light sources
Figure 12 The visual display of a
combination of lenses and the size of
digital sensor
a)
b)
number of cameras which will ultimately contribute to efficiency invest-
ments. However, terrain, building design and the desire of investors are not
the only elements that will affect his decision, his decision will materially
affect the information on the actual needs of the client whom he might not
be directly aware.
The designer should dedicate further attention to the ways in which people
move to the present facility. Observing the movement can be determined by
common everyday paths and walkways are suitable for determining the op-
timal number of elements and determine the locations of the elements can
be used successfully with lower-priced. In agreement with the investor may
can find a building solution that would “channel” the movement of people
and vehicles and so enable more economical choice of system elements.
Well executed preparatory actions in the field system designer is given a
logical picture of the flow of visual data that video surveillance system has
been successfully and well log and save. Figure 12 shows a graphical repre-
sentation of a combination of lenses and the size of CMOS or CCD sensor
in the camera which combinations are determined to be at some distance
from the camera person as a result of recognizing a person known to get on
screen display of monitor video surveillance system [10].
Sarajko Baksa, Ines Baksa
609
5. Conclusion
Preparation of video surveillance system is a complex process that depends
on a multitude of details and factors and requires an investment of a large
number of working hours. It takes years of experience in order to effectively
comply with the characteristics of equipment and material givens object in
space that will incorporate elements of the system and to the entire invest-
ment remained within a specified budget.
Average company engaged in the activity of installing electronic security
system consists of a large number of smaller jobs and a smaller number of
large transactions. Roughly speaking activity is performed in the installa-
tion of electronic security systems in 80% of the buildings and spaces small-
er than 300 m2 and 20% of the buildings and larger surface area. Within
these 80% can be observed again that most buildings are less than 100 m2.
Thus, a large number of current and anticipated future clients really no
need, nor the ability to invest in the elements of which are the culmination
of technology. Unlike video surveillance systems must monitor very large
areas (the route of pipelines, gas pipelines, highways, etc.) that are moving
vehicles, people or animals, the installation of new camera technology has
long run the most economical and effective solution.
Without a doubt, the technology of digital video surveillance system is still
a bright future. Computer technology, manufacturing technology lenses,
semiconductors, development of algorithms and computer networks, sig-
nificant progress from year to year, and video surveillance systems provide
greater automation and autonomy in work and great performance oppor-
tunities.
The plan should, at all costs avoid the compromises that will affect the ef-
ficiency of the system. One of the preconditions which allows avoiding such
compromises made a detailed threat assessment, security surveys and com-
pliance with recommendations guild guards. The key is the candid conver-
sation with the client and timely disclosure of unrealistic expectations and
misconceptions with which the client enters into investment. Compromises
were committed to the detriment of the efficiency of the system can remain
latent for months or years until the moment when the video surveillance
system must fulfill its purpose: to deliver the picture during the event, iden-
tify perpetrators and provide an element of personal description that would
allow finding the perpetrators.
Do not fill the system at that point your client to gain assurance that the
funds invested in vain and that there is a double loss, loss due to adverse
events and others caused by the dysfunctional system of video surveillance.
Sarajko Baksa, Ines Baksa
610
6. References
http://www.cctvconsult.net/page.aspx?pid=8
http://www.cctv-information.co.uk/i/Cameras
Damjanovski V.: CCTV Netvorking and Digital Techology, Second Edition,
Elsevier Butterworth–Heinemann, 2005
Zakon o minimalnim mjerama zaštite u poslovanju sa gotovim novcem i
vrijednosnicama, Narodne novine br.: 173, 31.10.2003. god.
Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o minimalnim mjerama zaštite
u poslovanju s gotovim novcem i vrijednostima, Narodne novine br.: 150,
21.12.2005. god.
http://www.cctv-information.co.uk/i/SentryScope_High_Resolution_
CCTV
http://www.securityinfowatch.com/CCTV+%2526+Surveillance/the-csi-
effect-how-tv-changing-video-surveillance
http://www.cctv-information.co.uk/i/Do_You_Need_a_Specialist_CCTV_
Company
http://percyweller.wordpress.com/2009/11/12/useless-cctv-image/
N. Cohen, J. Gattuso, K. MacLennan – Brown: CCTV Operational Require-
ments Manual 2009 Publication No. 28/09, Home Office Scientific Devel-
opment Branch, Velika Britanija
www.cctv-information.co.uk/i/Guidelines_for_Identification
http://www.dynapost.com/docs/cctv/Article_Lens.html
Sarajko Baksa, Ines Baksa
611
udk 378.14:004.738.5
Dr. sc. Vjekoslav Stojković, Darko Podvorac dipl. ing.,
Ivan Božajić dipl. ing.*
Informacijske tehnologije u funkciji
prevencije kriznih situacija
Sažetak
Tijekom upisnog razdoblja i razdoblja ispitnih rokova stvarala se krizna sit-
uacija za studente i studentsku referadu. U vrlo kratkom vremenskom raz-
doblju trebalo je riješiti veliki broj zahtjeva studenta u ograničenom pros-
toru i s ograničenim brojem osoblja. Da bi se poboljšala kvaliteta usluge i
smanjile stresne situacije za studente i osoblje studentske referade, pristu-
pilo se iznalaženju organizacijskih i informacijskih rješenja koja će preve-
nirati krizne situacije.
Analizirani su postupci u studentskoj referadi vezani uz rješavanje status-
nih pitanja studenata. Posebno je raščlanjena problematika upisa u viši se-
mestar, formiranje ponuda i računa za školarine te evidentiranje plaćene
školarine studenata.
Definirani se modeli procesa temeljem kojih su razrađeni odgovarajući
računalni programi za upis višeg semestra, za praćenje zaduženja studenta i
evidentiranje uplaćene školarine. Realizirano je povezivanje evidencije up-
lata školarine iz računovodstva sa zaduženjima u studenskoj referadi.
Omogućeno je studentima s njihovih s korisničkih računa putem Intern-
eta na programskoj aplikaciji PRETINAC (PHP web program) pokretanje
postupka upisa u viši semestar, podizanje ponuda i računa za školarine i
praćenje evidencije uplaćene školarine.
Ključne riječi: evidentiranje plaćene školarine, formiranje ponuda i računa,
PHP web programiranje, upis u viši semestar
* Dr. sc. Vjekoslav Stojković, Darko Podvorac dipl. ing.  Veleučilište Velika Gorica, Ivan
Božajić dipl. ing., Visoka škola za sigurnost s pravom javnosti, Zagreb
612
Uvod
Studenti Veleučilišta Velika Gorica znatni broj svojih statusnih pitanja
za vrijeme školovanja na Veleučilištu rješavaju posredstvom osoblja Stu-
dentske referade i osoblja Računovodstva Veleučilišta. Prava studenata
Veleučilišta usko su povezana s uspješnim svladavanjem nastavnih obveza
i pravodobnim podmirivanjem financijskih obveza za dobivenu uslugu
obrazovanja. Točni i usklađene podaci o postignutom uspjehu tijekom
školovanja te o utvrđenim financijskim obvezama i njihovom podmirivanju
osiguravaju nužne preduvjete za prijavljivanje ispitnih rokova i obavljanje
upisa u pojedine semestre studija. Ukoliko navedeni podaci nisu pravodob-
no usklađeni, dolazi do zastoja u procesu prijavljivanja na ispitne rokove i
kod upisa u pojedine semestre studija. Uzimajući u obzir veliki broj pod-
nijetih zahtjeva studenta koje treba riješiti u relativno kratkom vremen-
skom razdoblju, potencijalno se javljaju krizne situacije na relaciji student –
Studentska referada. Planirane aktivnosti u poslovnom procesu Veleučilišta
koje dovode da kontinuiranog i pravodobnog usklađivanja svih relevantnih
podataka o položenim ispitima, financijskim zaduženjima i plaćanjima fi-
nancijskih obveza studenta, kao i mogućnost kontinuiranog uvida u nave-
dene podatke svim strankama u procesu, preventivno utječu na smanjenje
mogućnih kriznih situacija na relaciji student – Studentska referada.
U ovom radu se analiziraju potencijalne krizne situacije te predlažu
moguće preventivne aktivnosti primjenom informacijske tehnologije u
upravljanju poslovnim procesom na relaciji student – Studentska refera-
da – Računovodstvo Veleučilišta. Raščlanjuje se postojeći postupak up-
isa, postojeći način izračuna troškova školovanja za pojedinog studenta
te način praćenja obavljenih uplata školarina. Analizira se način praćenja
položenosti upisanih nastavnih predmeta i način evidentiranja uplaćene
školarine studenata. Uočavaju se kritična mjesta u procesu, provodi se
modeliranje novog procesa i izrađuju dodatni informacijski moduli u
odgovarajućoj web aplikaciji kojom se ostvaruje upravljanje cjelovitim pro-
cesom upisa, evidentiranje polaganja ispita i praćenje postupka izdavanja
računa za školarinu i evidentiranja podmirenih financijskih obveza stu-
denta.
Modelira se i proces povezivanja Studentske referade i Računovodstva
Veleučilišta u dijelu koji se odnosi na upravljanje procesom izradbe ponuda,
računa i evidentiranja obavljenih uplata studenta ili njihovih stipenditora.
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
613
1. Potencijalne krizne situacije na relaciji studenti -
studentska referada
U ovom radu se krizna situacija na relaciji studenti – Studentska referada
promatra kao jedno neželjeno stanje koje negativno utječe na sudionike
u poslovnom procesu pružanja usluge studentima od strane Veleučilišta.
Pojam krize je vrlo širok i može se odnositi na vrlo različita društvena,
gospodarska i brojna druga stanja. Mi ćemo ovdje iznijeti samo neke od
definicija krize [1] koje se mogu dovesti u svezu s kriznom situacijom kakva
se određenoj mjeri događala u jednom razdoblju rada Studentske referade
sa studentima:
− Kriza događaj s potencijalno negativnim posljedicama koje pogađaju
organizaciju i njene usluge ili dobro ime.
− Kriza je svaki događaj koji može eskalirati u intenzitetu, ometati normalne
poslovne operacije i pogoditi imidž i prihod ustanove.
− Kriza je neugodan događaj koji predstavlja izazov za donositelja odluke
koji mora u vremenskoj stisci donijeti ispravne odluke.
Značajni porast broja upisanih studenata (slika 1.) od prve godine početka
rada Veleučilišta do sada ukazuje na izražen opseg povećanja broja studenta
koji se obraćaju Studentskoj referadi radi rješavanja svojih statusnih pitanja
i slijedom toga znatni porast broja aktivnosti koje treba obaviti osoblje Stu-
dentske referade.
Slika 1 Porast broja studenta Veleučilišta Velika Gorica
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
614
Uočava se da je u proteklih osam godina rada broj studenta koji su upisani
na Veleučilište i pohađaju nastavu devet puta veći od broja studenata na
početku rada Veleučilišta.
Pored toga, na početku rada Veleučilišta krenula se sa pet različitih
stručnih studijskih programa: Pirotehnologija, Humanitarno razminiran-
je, Održavanje motornih vozila, Održavanje zrakoplova i Održavanje
računalnih sustava. Od samog početka do sada dva studijska progra-
ma su zamrznuta i ne održavaju se više (Pirotehnologija i Humanitarno
razminiranje), a otvorena su dva nova stručna studija: Upravljanje u kriznim
uvjetima te Očna optika.
Osim stručnih studija razvojem Veleučilišta otvorena su i tri specijalistička
diplomska stručna studija: Krizni menadžment, Upravljanje logističkim
sustavima i procesima te Informacijski sustavi.
Svaki od navedenih studijskih programa ima svoje posebnosti i stvara pred
osoblje Studentske referade velike izazove u snalaženju u procedurama i
uvjetima koje treba provjeravati kod rješavanja statusnih pitanja studenta.
Pritom se može izdvojiti više potencijalnih kriznih situacija:
− rješavanje velikog broja zahtjeva u vrlo kratkom vremenskom razdoblju,
− provjeravanje velikog broja speciičnih uvjeta za svaki pojedini studijski
program za pojedinog studenta,
− osiguravanje jednakih prava za sve studente u realnom vremenu sukladno
zahtijevima tehnološkog procesa nastave.
Ako se ne uspije prihvatiti povećan broj zahtjeva studenta prema Student-
skoj referadi i ako se oni ne riješe na transparentan način i pod jednakim
uvjetima za sve upisane studente, javljaju se potencijalne krizne situacije
koje rezultiraju:
− nezadovoljstvom studenata,
− prenošenjem nezadovoljstva studenta izvan okvira same institucije,
− smanjenjem ugleda Veleučilišta i padom zainteresiranosti za upis novih
generacija polaznika,
− preopterećenošću osoblja Studentske referade koje može rezultirati
povećanim brojem pogrešaka,
− gubljenjem samopouzdanja osoblja Studentske referade i stvaranje osjećaja
stalne presije u ispunjavanju obveza na radnome mjestu.
Kako bi se uočeni problemi u odvijanju poslovnog procesa na relaciji stu-
dent – Studentska Referada – Računovodstvo Veleučilišta što kvalitetnije
riješili i kako bi se što prije otklonila moguća eskalacija početne krizne sit-
uacije potrebno je bilo učiniti sljedeće:
− normativno urediti i objaviti na web stranici Veleučilišta relevantne
aktivnosti, prava i obveze sudionika nastavnog procesa na Veleučilištu,
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
615
− analizirati relevantne poslovne procese na relaciji student – Studentska
referada,
− modelirati poslovne procese na relaciji student – Studentska referada,
− analizirati i modelirati procese suradnje i usklađivanje aktivnosti na
relaciji student -– Studentska Referada – Računovodstvo Veleučilišta,
− izraditi odgovarajuće programske web aplikacije kojima se standardiziraju
postupci i procedure poslovnih procesa na relaciji student -– Studentska
Referada – Računovodstvo Veleučilišta,
− omogućiti stalnu dostupnost, potrebne informacije iz poslovnog procesa
studentima, Studentskoj referadi i računovodstvu Veleučilišta, 24 sata
na dan, svakog dana tijekom cijele kalendarske godine,
− osiguravanje relevantnih informacija menadžmentu Veleučilišta u cilju
upravljanja nastavnim procesom i odgovarajućim poslovnim procesima
u Studentskoj referadi,
− osiguravanje dogradnje i poboljšanja poslovnog procesa relaciji student
-– Studentska Referada – Računovodstvo Veleučilišta.
U ovom radu od postojećih poslovnih aktivnosti na relaciji student – Stu-
dentska referada – Računovodstvo Veleučilišta analiziraju se sljedeći pro-
cesi:
− obračun troškova školarine za pojedini semestar,
− procedura upisa u pojedini semestar,
− evidentiranje uplata školarine.
2. Obračun troškova školarine za pojedini semestar
Svi studenti Veleučilišta, redoviti i izvanredni, plaćaju svoju školarinu sami
ili ih za njih plaća njihov stipenditor. Iznos školarine se određuje individu-
alno za svakog studenta. Ukupna školarina za svakog studenta može se sas-
tojati od jedne ili više stavki troškova:
− iznos dijela školarine temeljen na broju ukupno odobrenih ECTS bodova,
− umanjenje školarine za iznos priznatih ECTS bodova,
− uvećanje školarine na temelju naknadno upisanih dodatnih ECTS bodova,
− izradba indeksa ili duplikata indeksa,
− izradba X-ice ili duplikata X-ice,
− provedba postupka priznavanja položenih ispita na drugom visokom
učilištu,
− izdavanje izvoda iz nastavnog plana i programa studija,
− izdavanje prijepisa ocjena,
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
616
− obavljanje ispisa sa studija,
− troškovi organizacije i provedbe obrane završnog ili diplomskog rada i
promocije,
− troškovi izradbe svjedodžbe ili diplome na stranom jeziku.
Osnovna školarina po pojedinom semestru je određena za 30 ECTS bodova
u semestru. Ukoliko je student upisao manje ili više od 30 ECTS bodova,
tada mu se školarina obračunava proporcionalno broju upisanih ECTS bo-
dova.
Ukupni troškovi školarine naplaćuju kroz četiri obroka. Time se postiglo
lakše podmirivanje obveza studenata prema Veleučilištu te ispunjenje za-
konske obveze Veleučilišta da ispostavi račune za obavljenu uslugu.
Troškovi organizacije i provedbe obrane završnih ili diplomskih radova i
promocije, kao i ostali pojedinačni jednokratni troškovi obračunavaju se
posebno i plaćaju putem jednog obroka.
Izrađen je model procesa obračuna školarine i odgovarajući modul u infor-
macijskoj web aplikaciji Veleučilišta:
− modul kojim se pohranjuju podaci o iznosu školarine za svaki studij
za 30 ECTS bodova, iznos školarine za 1 ECTS bod, datumi izdavanja
ponuda i računa, rokovi plaćanja pojedinih obroka,
− modul kojim se pohranjuju podaci o jednokratnim plaćanjima (iznosi
plaćanja, datumi izdavanja računa, rokovi plaćanja),
− modul u kojem se pohranjuju podaci o stipenditorima,
− modul kojim se povezuju studenti i njihovi stipenditori (jedan stipendi-
tor može plaćati školarinu za veći broj studenata),
− modul kojim se obračunava školarina te formira i ispisuje ponuda i
odgovarajući računi za plaćanje iznosa školarine,
− modul koji pridružuje jednoznačni identiikacijski broj ponude i računa,
jednoznačni poziv na broj koji se navodi kod plaćanja računa na žiro
račun Veleučilišta,
− modul koji omogućava studentu prikaz njegovih zaduženja, pregled evi-
dentiranih uplata te ispis ponude i računa iz web aplikacije Veleučilišta.
Obračun ukupne školarine (slika 2.) se prikazuje kroz dokument ponude.
Ponudu izrađuje osoblje Studentske referade putem posebnog modula u in-
formacijskoj web aplikaciji Veleučilišta.
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
617
Slika 2 Sučelje za izradbu ponude
Kod prvog upisa u prvi semestar, student je nazočan u Studentskoj ref-
eradi i interaktivno sudjeluje u izradbi ponude kojom se utvrđuju troškovi
školarine i načini plaćanja. Izradbu ponude za troškove školarine kod
upisa u viši semestar inicira student putem informacijske web aplikaci-
je Veleučilišta s bilo koje lokacije na kojoj je dostupna internetska veza.
Moguće je da student zatraži iniciranje postupka upisa u viši semestar i u
Studentskoj referadi.
Osoblje Studentske referade pregledava zaprimljene zahtjeve studenta za
upis u viši semestar putem posebnog modula u informacijskoj web ap-
likaciji Veleučilišta. Ako student u zahtjevu za upis u viši semestar nije pri-
javio sve ne položene predmete ili ne postoji evidentirana ocjena za neki
od predmeta u informacijskoj web aplikaciji, vraća se studentu zahtjev s
obrazloženjem. Za slučaj da je u zahtjevu studenta za upis u viši semestar
sve u redu, odobrava se upis određenog broja ECTS bodova. Potom  se ak-
tivira odgovarajući modul na informacijskoj web aplikaciji Veleučilišta za
obračun školarine i izradbu ponude i pripadajućih računa.
Razvijenim modulom osiguran je ispravan izračun ukupne školarine za
pojedini semestar sukladno broju upisanih ECTS bodova, broju priznatih
ECTS bodova, sukladno broju dodatno upisanih ECTS bodova i vrsti
pojedinačnog dodatnog troška koji je specificiran određenim aktom
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
618
Veleučilišta. Također u sklopu izradbe ponude obavlja se podjela ukupne
školarine na četiri računa s utvrđenim rokovima plaćanja te generiranje
jednoznačnog kodiranog broja koji omogućava identifikaciju ponude za
svakog pojedinog studenta.
Ponuda sadrži sve sastavne elemente od kojih je sačinjen ukupni izračun
troškova školarine za svakog pojedinog studenta. Ponuda i računi su vid-
ljivi studentu, Studentskoj referadi i Računovodstvu Veleučilišta pomoću
posebnog modula na informacijskoj web aplikaciji Veleučilišta.
3. Modeliranje procesa upisa u pojedini semestar
Za provedbu postupka upisa u određeni semestar prethodno se utvrđuje
sljedeće:
− iznos školarine za 30 ECTS bodova za svaki studij za određenu akadem-
sku godinu,
− iznosi pojedinačnih naknada kao što su troškovi izradbe indeksa, X-ica,
postupka priznavanja ispita, troškova organizacije i provedbe obrane
završnog ili diplomskog rada i promocije te drugi slični troškovi,
− rokovi plaćanja pojedinih obroka školarine,
− izvedbeni nastavni planovi za svaki studij, svaki semestra svake akademske
godine.
Proces upisa pristupnika na Veleučilište ima određene posebnosti radi li se
o prvom upisu na studij nakon razredbenog postupka ili upisu u viši seme-
star.
Prvom upisu u prvi semestar prethodi razredbeni postupak. Tijekom pri-
jave na razredbeni postupak obavlja se unos osobnih podataka pristupnika
potrebnih za praćenje studenta tijekom njegovog studiranja na Veleučilištu.
Pristupnici koji su na razredbenom postupku stekli uvjete za upis na izab-
rani stručni studij Veleučilišta i odlučili školovati se na Veleučilištu, prijav-
ljuju se osobno na Veleučilište radi iniciranja postupka upisa. Taj postupak
sadrži sljedeće faze:
− identiikacija pristupnika i usklađivanje osobnih podataka,
− odabir izbornih predmeta kojeg student želi pohađati,
− izradba ponude za plaćanje školarine,
− obavljanje uplate prvog (upisnog) obroka školarine posredstvom inan-
cijske agencije, banke ili pošte na žiro račun Veleučilišta,
− donošenje potvrde o obavljenoj uplati upisne rate školarine,
− tiskanje upisne dokumentacije (upisni list s osobnim podacima i upisni
list s popisom upisanih predmeta), izradba indeksa i upis predmeta u
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
619
indeks,
− potpisivanje Ugovora o školovanju na Veleučilištu.
Napravljen je model procesa upisa u prvi i više semestre te odgovarajući
moduli u informacijskoj web aplikaciji Veleučilišta koji sadržavaju sljedeće
informacije:
− modul kojim se pohranjuju izvedbeni planovi s popisom nastavnika,
šiframa predmeta, tjednom satnicom i ECTS bodovima, naznakom radi
li se o obveznom ili izbornom nastavnom predmetu, za svaku akademsku
godinu, za svaki semestar, posebno za redovite, a posebno za izvanredne
studije,
− modul za obavljanje upisa studenta i povezivanje njegovih osobnih
podataka s podacima iz izvedbenog plana, sukladno odabiru obveznih
i izbornih predmeta,
− modul za ispis upisne dokumentacije i upis predmeta u indeks
    studenta.
Nakon obavljenog upisa u zimski semestar prve godine studija, studenti
prijelaznici kojima je obavljeno priznavanje određenog broja predmeta i
pripadajućeg broja ECTS bodova, mogu zatražiti upis dodatnih predmeta
i pripadajućih ECTS bodova iz zimskog semestra više godine studija. Stu-
dentu se donosi odgovarajuće rješenje, upisuju se dodatno upisani predmeti
u indeks i u informacijski sustav Veleučilišta. Za dodatno upisane predmete
obavlja se izradba nove ponude za plaćanje dodatno upisanih ECTS bodova.
Prilikom upisa u viši semestar druge i treće godine studija razlučuje se da
li se radi o upisu u zimski ili ljetni semestar. Ukoliko se radi o upisu u zim-
ski semestar tada se analizira položenost ispita upisanih predmeta u zim-
skim semestrima, a ako se radi o upisu u ljetni semestra tada se analizira
položenost ispita upisanih predmeta u ljetnim semestrima.
U početnoj fazi razvoja postupka upisa u viši semestar druge i treće godine
studija student je osobno morao doći u Studentsku referadu i pokazati svoj
indeks. Osoblje Studentske referade uspoređivalo je podatke u informaci-
jskom sustavu Veleučilišta i podatke u indeksu. U slučaju podudaranja po-
dataka o položenim ispitima studenta u oba izvora, nastavljalo se s daljn-
jom procedurom.
Ukoliko se utvrdilo nepoklapanje upisanih ocjena u indeksu i ocjena u
informacijskom sustavu Veleučilišta, student je upućivan na podnošenje
pisanog podneska radi ispravka netočnih podataka. Problem konačnog
usklađivanja podataka o položenim predmetima provodio se u odvojenoj
proceduri uzimanjem dopunskih relevantnih podataka od predmetnih
nastavnika i službenih zapisnika s ispita.
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
620
U svrhu smanjenja stresnih situacija za studenta i osoblje Studentske ref-
erade i prevencije potencijalnih kriznih situacija na relaciji student – Stu-
dentska referada, izrađen je model procesa upisa u prvi i viši semestar i
izrađen je odgovarajući modul u informacijskoj web aplikaciji Veleučilišta
koji su sebi sadrži sljedeće informacije za svaki semestar:
− omogućavanje studentu i Studentskoj referadi kontinuiran uvid u pregled
položenih ispita s ocjenama,
− omogućavanje uvida o tome je li predmet položen ili je obavljeno njegovo
priznavanje temeljem rješenja o priznavanju,
− informacija o ukupno zaduženim ECTS bodovima,
− informacija o ukupno priznatim ECTS bodovima,
− informacija o ukupno stečenim ECTS bodovima.
Čim student uoči da se podaci o položenim ili priznatim ispitima u in-
formacijskoj web aplikaciji Veleučilišta razlikuju od njegovih spoznaja i
podataka u indeksu, inicira usklađivanje podataka putem posebnog alata
iz informacijske web aplikacije Veleučilišta. Na taj način se ubrzava ot-
klanjanje uočenih neusklađenosti, smanjuju mogući nesporazumi i prije
samog procesa upisa u viši semestar. U slučaju da student propusti inicirati
usklađivanje podataka ukoliko neusklađenost postoji, problem se rješava
tijekom same procedure upisa u viši semestar.
Nakon utvrđivanja usklađenosti podataka u indeksu i informacijskom sus-
tavu Veleučilišta, moguće je nekoliko situacija:
− student je položio sve ispite iz upisanih zimskih odnosno ljetnih seme-
stara,
− student nije položio dio upisanih predmeta u zimskim odnosno ljetnim
semestrima.
Student koji je položio sve upisane predmete iz prethodnih zimskih (ljet-
nih) semestara odabire sve obvezne predmete i dio izbornih predmeta do
semestralne kvote od 30 ECTS bodova. Pritom može odabrati neke izborne
predmete s nižih semestra koje nije upisao, a bili su mu na raspolaganju.
U svrhu rasterećenja osoblja Studentske referade i olakšavanja studentima
obavljanje postupka upisa izrađen je model procesa podnošenja zahtjeva
za upis u viši semestar i izrađeni su određeni moduli u informacijskoj web
aplikaciji Veleučilišta koji u sebi sadrži sljedeće informacije i mogućnosti:
− modul koji provjerava je li student podmirio troškove školarine iz pre-
thodnog razdoblja koji omogućava otvaranje modula za podnošenje
zahtjeva za upis višeg semestra (ako student nije podmirio školarinu
ili ona nije evidentirana uslijed pogrešnog navođenja poziva na broj u
uplati, daljnja procedura podnošenja zahtjeva upisa u viši semestar nije
moguća),
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
621
− modul koji nudi popis obveznih i izbornih predmeta za viši zimski (ljetni
semestar),
− modul koji pretražuje upisane obvezne i izborne nastavne predmete
studenta prilikom upisa u zimski (ljetni) semestar prethodne akademske
godine i koji analizira jesu li oni položeni ili nisu,
− ne položeni upisani predmeti se prikazuju na sučelju web aplikacije te
ih studenti biraju kao opciju ponovnog upisa (student mora izabrati
sve upisane i ne položene predmete iz prethodnog zimskog (ljetnog)
semestra),
− modul koji pretražuje neupisane izborne nastavne predmete studenta
prilikom upisa u zimski (ljetni) semestar prethodne akademske godine
i koji nudi studentu mogućnost upisa neupisanih izbornih predmeta u
višem zimskom (ljetnom) semestru,
− modul koji omogućava ukupni pregled prijavljenih predmeta za upis
u viši zimski (ljetni) semestar i daje prikaz zbroja ECTS bodova svih
prijavljenih predmeta,
− modul kojim se potvrđuje ili odbacuje prijava studenta za upis predmeta
u viši zimski (ljetni) semestar,
− modul koji omogućava Studenskoj referadi izradbu ponude i računa
studentu kojem je prethodno odobrena prijava za upis u viši zimski
(ljetni) semestar,
− modul koji omogućava studentu i Studentskoj referadi pregled izdanih
ponuda i računa za svakog studenta i pregled evidentiranih uplata stu-
denta.
Radi ilustracije navedenih modula, odabrana su sučelja web aplikacije
Veleučilišta za pregled izdanih ponuda, računa i evidentiranih uplata (slika
3.), za prikaz izvedbenog nastavnog plana za određeni studij, po akadem-
skim godinama i po pojedinim semestrima (slika 4.), sučelje za pretraživanje
ne položenih upisanih predmeta iz prethodnih zimskih (ljetnih) semestra s
pregledom predmeta iz višeg zimskog (ljetnog) semestra (slika 5.) i sučelje
za odobravanje upisa prijavljenih predmeta (slika 6.).
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
622
Slika 3 Sučelje za pregled izdanih ponuda, računa i evidentiranih uplata
Slika 4 Sučelje za prikaz izvedbenog plana nastave
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
623
Slika 5 Sučelje za prikaz ne položenih predmeta iz predmeta iz višeg semestra
Student prijelaznik s drugog visokog učilišta kome su priznati određeni
nastavni predmeti ili student koji je ispunio sve svoje obveze i želi u kraćem
vremenu završiti studij, može zatražiti upis dodatnih predmeta iz višeg
zimskog (ljetnog) semestra. Za dodatni broj upisanih predmeta studentu se
donosi posebno rješenje. Studenta se zadužuje u indeksu i u informacijskom
sustavu Veleučilišta preko posebnog modula web aplikacije Veleučilišta te mu
se izrađuje ponuda za plaćanje školarine za dodatno upisane ECTS bodove.
Slika 6 Sučelje modula za odobravanje upisa prijavljenih predmeta
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
624
Student koji nije položio sve upisane predmete iz prethodnih zimskih (ljet-
nih) semestara, mora ponovno odabrati sve ne položene predmete iz zim-
skih (ljetnih) semestara i dio obveznih predmeta iz predstojećeg semestra
do ukupno 35 ECTS bodova. U određenim slučajevima, na izričit zahtjev
studenta, može se odobriti upis do najviše 45 ECTS bodova.
4. Modeliranje procesa evidentiranja uplata školarine
S obzirom kako je Veleučilište Velika Gorica privatno visoko učilište koje
svoj održivi razvoj osigurava isključivo iz sredstava studentskih školarina,
urednost podmirivanja financijskih obveza prema Veleučilištu je od izuzetne
važnosti. Stoga se izlasci na ispitne rokove i upisi u viši semestar uvjetuju
prethodnim ispunjavanjem financijskih obveza prema Veleučilištu.
Definiranje inicijalnih dokumenata (ponuda i računa) temeljem ko-
jih se provodi plaćanje školarine inicira se u Studentskoj referadi. Prim-
jerak izrađenog računa u pisanom obliku Studentska referada dostavlja
Računovodstvu Veleučilišta koje izrađene račune koristi u svojem djelokru-
gu rada. Računovodstvo Veleučilišta pored toga ima mogućnost pregleda
elektroničkog zapisa računa preko informacijske web aplikacije Veleučilišta.
Uplate školarine studenti obavljaju posredstvom financijske agencije,
poslovne banke ili pošte na posebno otvoreni žiro račun Veleučilišta s
navođenjem poziva na broj koji osigurava jednoznačnu identifikaciju o ko-
jem se studentu radi i o kojem njegovom zaduženju (računu).
U početnoj fazi rada Veleučilišta obavljene uplate studenata su se ručno un-
osile u modul za praćenje uplata školarina u informacijskoj web aplikaciji
Veleučilišta na osnovi zaprimljenih izvoda poslovne banke koja vodi žiro
račun Veleučilišta za plaćanje studentskih školarina. Računovodstvo je Stu-
dentskoj referadi jednom dnevno slalo elektronički i pisani izvod poslovne
banke o izvršenim uplatama na žiro račun banke. Te zapise je osoblje Stu-
dentske referade ručnom metodom analiziralo i selektiralo one uplate koje
se odnose na uplate školarine studenta, a potom ih ručno unosilo za svakog
studenta u informacijsku web aplikaciju Veleučilišta.
U svrhu rasterećenja osoblja Studentske referade i kvalitetnije povezivanje
s poslovima Računovodstva Veleučilišta, a sve u svrhu poboljšanja kvalitete
usluge studentima i prevencije potencijalnih kriznih situacija na relaciji
student – Studentska referada, napravljen je model procesa i izrađen modul
za povezivanje podataka iz zapisa poslovne banke koja izvješćuje o uplata-
ma studenata i podataka u informacijskoj web aplikaciji za rad sa studen-
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
625
tima koja evidentira obavljene uplate.
Modul se pokreće jednom dnevno s podacima o uplatama od prethodnog
dana. Pokretanje ovog modula inicira osoblje Računovodstva Veleučilišta.
Pokretanjem modula istodobno se prenose podaci u računovodstvenu ap-
likaciju kojom se računovodstveno prate zaduženja i plaćanja studenta. Na
taj način je postignuto da se unos podataka o obavljenoj uplati studenta evi-
dentira u informacijskoj web aplikaciji Veleučilišta s kašnjenjem od samo
jednog dana. Ovo je značajno rasteretilo osoblje Studentske referade, oso-
blje Računovodstva te povećalo kvalitetu usluge poslovanja sa studentima.
5. Informacijska tehnologija u potpori poslovnog
procesa studentske referade
Praćenje nastavnog procesa i integraciju dijela poslovnog procesa na relac-
iji student – Studentska referada – Računovodstvo Veleučilišta ostvarena
je izgradnjom programske web aplikacije pod internim nazivom PRETI-
NAC. Aplikacija PRETINAC je bazirana na Internet tehnologijama što ju
čini izuzetno fleksibilnom i uvijek dostupnom. Sustav je instaliran na in-
ternetski poslužitelju Veleučilišta čime je stvorena mogućnost pristupa sus-
tavu u svakom trenutku sa bilo kojeg mjesta koje posjeduje vezu prema
Internetu. Radi sigurnosti podataka pristup sustavu je zaštićen i potrebno
je posjedovati korisnički račun. U ovu svrhu iskorišten je sustav AAI@Edu.
hr identiteta. Na ovaj način studenti osim što imaju podatke za pristup sus-
tavu, s tim istim podacima mogu pristupiti i širokom spektru usluga koje
nude CARNet i Srce. Tu je prvenstveno pristup Internetu po povoljnijim
cijenama, pristup online bazama podataka i bazama raznih znanstvenih i
stručnih časopisa, knjižnice itd.
Konkretna tehnologija zaslužna za rad sustava je skriptni jezik PHP [2] i
MySQL baza podataka. Ovo su dvije tehnologije otvorenog koda što znači
da su potpuno besplatne, a danas su praktički standard u razvoju internet-
skih sustava. Ova činjenica snizila je troškove razvoja. Također oko ove dvije
tehnologije okupljena je široka zajednica programera što dodatno proširuje
mogućnosti nadogradnje i povećanja funkcionalnosti sustava. Osim tih
stvari ostvarena je stabilnost u radu sustava kontinuirano bez prekida. Obje
tehnologije redovito se razvijaju i nadograđuju novim funkcijama koje se sa
novim modulima implementiraju u sustav PRETIANC.
MySQL baza podataka glavno je spremište podataka. Odabrana je ova baza
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
626
jer PHP jezik posjeduje odlične mehanizme za rad s njom . U oko dvjesto-
tinjak tablica smještaju se svi bitni podaci potrebni za rad.
Sustav posjeduje karakteristike mini-ekspertnog programa, što je i vidljivo
na nekim primjerima iznesenim ranije. Aplikacija prepoznaje u kojem je
semestru student upisan te mu na osnovu toga nudi odabir predmeta za
novi upis. Prepoznaje položene i ne položene predmete. Razvrstava pred-
mete sa nižih godina od onih sa viših. Sustav zna kada netko nije ispunio
svoje financijske obveze te mu na osnovu toga postavlja restrikcije u radu.
Prikuplja podatke i generira izvještaje o ispitima, uplatama i upisima i još
mnogo drugih stvari.
Sustav je koncipiran modularno po uzoru na danas popularne internetske
sustave za uređivanje sadržaja na internetskim stranicama. Ta modularnost
omogućava jednostavno i brzo proširivanje te nadogradnju bez potrebe da
se sustav stavi izvan funkcije kako bi se obavio neki zahvat. Na ovaj način
zahtjevi korisnika provode se u vrlo kratkom vremenu.
Osnovna platforma sustava razvijena je tako da se na nju jednostavno mogu
dodavati novi moduli. Ovaj koncept otvara prostor radu više programera na
različitim modulima odjednom.
Ove tehnologije i sama konstrukcija sustava omogućuju mu povezivanje sa
drugim vanjskim sustavima kao što su sustavi sa korisničkim identitetom
(AAI@Edu.hr), računovodstvenim programima (Synesis), raznim forumi-
ma, klijentima za čitanje e-pošte itd.
Tri razine korisnika koje postoje u sustavu (Administratori, Nastavni-
ci i Studenti) stavljaju naglasak na interakciji između njih kako bi sustav
funkcionirao. Sustav je dizajniran tako da ga mogu i trebaju koristiti svi
uključeni nastavni proces na Veleučilištu, a ne samo administrativno os-
oblje. U prethodnom dijelu izneseno je nekoliko primjera interakcije. Na
primjer spomenuti ćemo ponovo evidenciju uplate studenta. Student izvrši
uplatu, računovodstvo to unese u sustav, student i referada preko svojih
stranica to vide i mogu krenuti na sljedeći korak.
Zaključak
Poboljšanje uvjeta školovanja i zadovoljstva studenta su stalna skrb svih
zaposlenika na Veleučilištu Velika Gorica.
Proučavanjem postojećih poslovnih procesa i uočavanjem kritičnih mjes-
ta u poslovnim procesima provedene su promjene koje su rezultirale
proširivanjem područja primjene informacijske tehnologije u poslovanju
Studentske referade i Računovodstva Veleučilišta.
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
627
Primjenom informacijske tehnologije i stavljanjem u operativnu funkciju
izrađene web aplikacije PRETINAC studentima je izravno povećana dostup-
nost Studentske referade i Računovodstva Veleučilišta čime je podignuta
razina zadovoljstva studenata pruženom uslugom Veleučilišta. Komuni-
kacija studenta sa Studenskom referadom i Računovodstvom Veleučilišta
više nije vezana isključivo na uredovno radno vrijeme ovih službi, već su
one virtualno dostupne studentima 24 sata na dan tijekom cijele godine.
Dostupnost svih relevantnih informacija studentima o njihovom trenut-
nom statusu na Veleučilištu učinila ih je suodgovornim u otklanjaju svih
pogrešaka koje mogu nastati u procesu pružanja usluga. Studenti i osoblje
Studentske referade međusobno se nadziru u točnosti i pravodobnosti evi-
dentiranja svih relevantnih podataka o studentima, u statusu pokrenutih
procedura i stupnju njihovog izvršenja.
Modeliranjem poboljšanog procesa pružanja usluga studentima Veleučilišta
i izradbom odgovarajuće informacijske potpore u vidu web aplikacije
PRETINAC olakšan je rad osoblju Studentske referade i Računovodstva
Veleučilišta te smanjena mogućnost pojave kriznih situacija na relaciji stu-
dent – Studentska referada.

Literatura
Dobranović, Ž.: Krizni menadžment, Veleučilište Velika Gorica, Velika
Gorica, 2009., skripta.
Božajić, I.: Uvod u PHP i objektno programiranje, Zagreb: Algebra d.o.o,
2011., ISBN 978-953-322-063-5.
Ostali materijali
Propisi
Zakon o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju, NN – 123/03, NN –
105/04), NN – 174/04, NN – 46/07.
Interni dokumenti
Pravilnik o studiju, Veleučilište Velika Gorica, Velika Gorica, 2011.
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
628
Information technologies as prevention in
crisis situations
Abstract
The enrolment period and the exam period represented a crisis situation
for students and the student administration office. In a very short period a
large number of students’ applications had to be solved within a restricted
place and with a limited number of employees. In order to improve the
quality of service and to reduce the stressful situation for the students and
for the student administration office staff, an attempt was made to find or-
ganization and information solutions that will prevent the crisis situation.
The procedures in the student administration office related to solving of
students’ status issues were analyzed. The problems of enrolling into the
higher semester, formation of offers and scholarship invoices, and register-
ing the students’ scholarship payments were analyzed with special care.
The process models were defined which were used to develop adequate
computer programs for enrolment into the higher semester, for monitoring
the students’ obligations and registering of the scholarship payments. The
registers of scholarship payments from the accountancy were connected
with the debits at the student administration office.
The students can enrol in the higher semester; receive proforma invoices
and invoices for scholarships and monitor the register of the scholarship
payment from their user accounts via the Internet on program application
PRETINAC (PHP web program).
Keywords: enrolment into higher semester, formation of proforma invoic-
es and invoices, registering scholarship payments, PHP web programming
Vjekoslav Stojković, Ivan Božajić, Darko Podvorac
629
udk 65.012.4
Mr. sc. Danko Sučević*
Međuovisnost kvalitativnih simptoma
krize u poduzeću
Sažetak
Današnji uvjeti povećane konkurencije, cikličkih i osjetljivih financijskih
tržišta te ekonomskih trendova kreirali su klimu u kojoj se ni jedna tvrtka
ne može bezuvjetno smatrati stabilnom. Prilikom analize tvrtki u problem-
ima ili tvrtki s potencijalnim dugoročnim slabostima naglasak se uglavnom
stavlja na kvantitativne podatke jer su uglavnom javno dostupni i lako doh-
vatljivi. Najpoznatiji primjer takve analize je Altmanov Z skor, ali se koriste
i različiti skupovi financijskih indikatora i pokazatelja.
Moje istraživanje hrvatskih tvrtki koje su uspješno provele proces izlaska
iz krize jasno je pokazalo da su hrvatski menadžeri više zabrinuti kvan-
titativnim simptomima nazadovanja poslovanja nego numeričkim i fi-
nancijskim pokazateljima. Istraživanjem sam također utvrdio cirkularnu
međuovisnost simptoma krize te svojstvo simptoma krize da se s vremenom
pretvori u uzrok krize smanjujući time šanse za uspješni preobražaj tvrtke.

Ključne riječi: proces, preobražaj, simptomi, upravljanje
* Mr. sc. Danko Sučević, Infokorp, Zagreb
630
1. Kvantitativni simptomi poslovne krize1
Partneri poduzeća, kao što su vjerovnici, kupci, dobavljači i vlasnici, zain-
teresirani su za stanje u kojem se poduzeće nalazi. Kako su im, u najvećem
broju slučajeva, interne informacije nedostupne, svoje zaključke moraju
donositi na osnovu javnosti dostupnih podataka.
Prva grupa dostupnih podataka su financijska izvješća odnosno bilan-
ca i račun dobiti i gubitka poduzeća te rezultati neovisnih istraživanja o
tržišnim udjelima ili ostalim statistikama industrije. To su “tvrdi” podaci jer
se izražavaju u brojkama i pretpostavlja se njihova točnost. “Meki” podaci
se ne izražavaju brojkama, ali mogu biti još značajniji. Ponašanje prema
kupcima, uspješnost interne komunikacije, moral uposlenika i ostali “meki”
signali mogu predvidjeti probleme čak i prije no “tvrdi”.
U procesu izlaska iz krize, sustavno praćenje financijskih pokazatelja može
se koristiti za usmjeravanje akcija kriznog menadžmenta, ali i za kontrolu
napredovanja procesa. Poboljšavanje pokazatelja, ma kako njihova apso-
lutna vrijednost bila loša, ipak ukazuje na dobar smjer i može biti značajan
argument prilikom pregovaranja o podršci menadžmentu bilo od strane
vjerovnika, bilo od strane uposlenika.
1.1 Sustavi financijskih pokazatelja
Financijski pokazatelji su još uvijek primarni izvor „čvrstih“ podataka o
poslovanju poduzeća. Relativna jednostavnost pribavljanja i standardna
forma čine ih pogodnim za široku primjenu u pravodobnom spoznavanju
poslovne krize.
Sustav bilančnih indikatora ranog upozorenja2 slijedi faze padanja u sve
dublju i dublju krizu sve dok ne dođe do likvidacije poduzeća. U svakoj se
fazi može pokrenuti preokret s time da je u svakoj sljedećoj fazi preokret
sve teži.
1 Sučević, D., Krizni menadžment (Liderpress, 2010)
2 Osmanagić Bedenik, N., Kriza kao šansa (Školska knjiga, 2003)
Danko Sučević
631
3 Osmanagić Bedenik, N., Kriza kao šansa (Školska knjiga, 2003)
Tabela 1 1 Bilančni pokazatelji3
Tabela 1-1 Sustav bilančnih indikatora ranog upozorenja - stupnjevani prikaz kriznog razvoja
Zbog ponešto drugačije strukture izvještavanja i ostalih dostupnih poda-
taka, američki autori navedenim pokazateljima dodaju bruto maržu, tržišni
udjel, nivo reinvestiranja i pokazatelje aktivnosti (dani vezivanja zaliha,
dani vezivanja potraživanja, obrt dugotrajne imovine, obrt ukupne imov-
ine).
Danko Sučević
632
4  Prema: Osmanagić Bedenik, N., Bilančni pokazatelji ranog upozorenja (RRIF, 9/99) s.43.
1.2. Modeli predviđanja
Analizom financijskih pokazatelja može se ustanoviti u kakvom je stanju
poduzeće. Na žalost, česta je situacija da su određeni pokazatelji pozitivni
dok su drugi negativni. Drugi problem s pokazateljima je da su neki važni
kratkoročno, a drugi dugoročno. Upravo je stoga relativno značenje poka-
zatelja za određivanje krize u poduzeću interesantno područje proučavanja.
Prvi rad s takvom tematikom4 objavio je F. Patrick 1932. godine u kojem je
ustvrdio da pokazatelj samofinanciranja te rentabilnost vlastitog kapitala
najbolje razdvajaju zdravo od ugroženog poduzeća. Tek je 1965. rad na istom
području nastavio W. H. Beaver koji je analizom korelacije jedne varijable
Danko Sučević
633
ustanovio snagu predviđanja pojedinih financijskih pokazatelja. Ustvrdio
je da tri pokazatelja omogućuju ranu spoznaju ugroženosti poduzeća:
1. rentabilnost ukupnog ulaganja,
2. udjel tuđeg kapitala i
3. stopa povrata.
Opsežno istraživanje o bilančnim pokazateljima ranog upozorenja provela
je 1984. godine Deutsche Bundesbank na uzorku od 800 parova solventnih
i insolventnih poduzeća te izlučila pet relevantnih pokazatelja, navedenih
po važnosti:
1. udjel vlastitog kapitala u ukupnom kapitalu,
2. stopa povrata kapitala,
3. rentabilnost ukupnog ulaganja,
4. rentabilnost prometa te
5. sposobnost podmirenja obveza.
Nedugo nakon Beaverovog istraživanja, slično istraživanje proveo je E. Alt-
man koristeći analizu korelacije više varijabli. Njegova diskriminantna funk-
cija, Z-skor, prihvaćena je kao de facto standard u brojnim udžbenicima i
programskim paketima. Uključuje pokazatelje:
1. neto radni kapital / ukupna imovina
2. zadržana dobit / ukupna imovina
3. dobit prije kamata i poreza / ukupna imovina
4. tržišna vrijednost običnih i preferencijalnih dionica / knjižna vrijednost
obveza
5. prodaja / ukupna imovina.
Originalni Altmanov model dobro je predviđao sudbinu poduzeća u roku
od dvije godine. Altman je s kolegama kasnije usavršavao model te je
poboljšao prognostičnost u roku od dvije godine i postigao dobre rezultate
(70 posto) na rok od pet godina.
Jedna od glavnih kritika Altmanovog modela je da on obrađuje poduzeća
iz raznih industrija, a standardi različitih industrija mogu biti vrlo različiti.
Najočitiji primjer je da je ukupna imovina obično znatno niža u uslužnim
djelatnostima od ukupne imovine u proizvodnji. Osim toga istraživanje
primjenjivosti Altmanovog modela u poduzećima u Hrvatskoj pokazalo je
njegovu slabu prognostičku vrijednost.5
Evo nekoliko primjera izračunatog Z’ za hrvatska poduzeća s internet stran-
ice www.artemis.hr:
5 Škeljo, K., Istraživanje mogućnosti primjene Altmanovog model au poduzećima u Hrvatskoj,
Magistarski rad, Ekonomski fakultet Zagreb, 2000. prema Osmanagić Bedenik (2003) s.136.
Danko Sučević
634
6 Platt, H. & Platt, M., Development of a Stable Class of Predictive Variables: The Case of
Bankruptcy Prediction (Journal of Business Finance and Accounting 21/4, s. 491-510) Prema:
Platt (1998) s.91.
Tabela 1 -2 Z’ za neka hrvatska poduzeća
Da bi izbjegli utjecaj različitih industrija, H. Platt i M. Platt6 razvili su mod-
el koji uključuje pokazatelje sa specifičnostima industrija. Za razliku od
Altmana, oni su koristili logit regresiju. Izračunom njihove funkcije dobiva
se vjerojatnost propasti poduzeća. Autori su istraživanjem pokazali da su
poduzeća s vjerojatnošću manjom od 40% sigurna.
Navedeni modeli izražavaju relativnu važnost financijskih pokazatelja te
jednim brojem utvrđuju rizičnost poduzeća. Njihova druga, vrlo značajna,
uloga je da se tokom procesa izlaska iz krize na jednostavan način može
mjeriti uspješnost poduzetih akcija.
2. Kvalitativni simptomi
Osim kvantitativnih pokazatelja pozicije poduzeća, postoje brojni kvalita-
tivni simptomi koji mogu čak i mnogo ranije ukazati na bolest.
Neprimjeren odnos prema kupcima, loš moral uposlenika, velika fluktuacija
Danko Sučević
635
radne snage te loša interna komunikacija samo su neki od ranih simptoma
budućih problema. Iskusan menedžer po takvim vanjskim pokazateljima
vrlo dobro može procijeniti šanse za preživljavanje poduzeća, ali isto tako
poboljšanje tih pokazatelja partnerima ukazuje na dugo očekivanu prom-
jenu klime u poduzeću te su oni spremniji na suradnju.
Danko Sučević
636
7 Slatter, S. & Lovett, D., Corporate Turnaround (Penguin Books 1999), s. 16.
Tabela 2-1 Uobičajeni kvalitativni simptomi nazadovanja poslovanja7
Danko Sučević
637
3. Istraživanje simptoma poslovne krize u nekim
hrvatskim poduzećima8
Krajem 2006. i početkom 2007. godine u sklopu pripreme magistarskog
rada provedeno je intervjuiranje više hrvatskih tvrtki. Simptomi poslovne
krize koje su navodile intervjuirane osobe bili su prvenstveno kvalitativne
prirode. U odgovorima na pitanje o simptomima krize iskristalizirala se
lista simptoma koji se izgleda pojavljuju u većini poduzeća u krizi.
Dostupna literatura o upravljanju krizom uglavnom se fokusira na raz-
radu numeričkih metoda za analizu financijskih podataka s ciljem ranog
uočavanja rizičnog poslovanja. Nasuprot tome u Hrvatskoj se simptomi
krize još uvijek promatraju prvenstveno kroz iskustvene pokazatelje, a ne
financijske. Jedini financijski pokazatelji koje su spomenule intervjuirane
osobe bili su pad prometa i nelikvidnost (blokada žiro računa). Na žalost,
takvi stavovi upućuju na mogućnost da će tvrtke ponovo ulaziti u krizu jer
nisu ustrojeni sustavi kontrole pokazatelja ranog upozorenja.
Navedeni simptomi su u nastavku podijeljeni na simptome uočljive unutar
poduzeća i na simptome uočljive izvan poduzeća te su unutar svake grupe
sortirani po učestalosti ponavljanja u promatranim poduzećima.
3.1. Simptomi krize uočljivi unutar poduzeća
1. problemi u isplatama plaća – zaposlenici tvrtke krizu počinju ozbiljno
osjećati tek kad dođe do problema u isplatama plaća. Ti su se problemi
pojavili kod gotovo svih ispitanih poduzeća. U jednom poduzeću to je
bio povod za štrajk koji se pokazao pogubnim za daljnje preživljavanje.
2. odlazak kvalitetnih kadrova – kod polovice ispitanih poduzeća došlo je
do odliva najkvalitetnijih kadrova. Oni koji su, zahvaljujući svom znanju
i iskustvu, mogli naći posao bez većih problema tu su priliku i iskoristili.
U pojedinim slučajevima otišli kadrovi su iskoristili probleme matične
tvrtke te su otvorili svoje tvrtke i preuzeli dijelove tržišta.
3. slaba motivacija zaposlenika – nedorasli menadžment, nejasna vizija,
ciljevi i planovi uzrokovali su slabu motivaciju zaposlenika koja je tokom
vremena padala te pala na minimum kad je došlo do problema u isplati
plaća.
8 Sučević, D., Izgradnja modela procesa izlaska iz poslovne krize, Magistarski rad, Ekonom-
ski fakultet Zagreb, 2007.
Danko Sučević
638
4. pad prometa – kao posljedica inancijskih problema, problema s moti-
vacijom, isporukom i kvalitetom došlo je do gubitka ugleda kod kupaca
i značajnog pada prometa
5. tehnološko zaostajanje – tvrtke u problemima rijetko imaju dovoljno
resursa za praćenje tehnologije. Unutar tvrtke to je bolno očito jer rad-
nici rade na staroj opremi i strojevima čiji troškovi održavanja dodatno
opterećuju poslovanje tvrtke.
3.2. Simptomi krize uočljivi izvan poduzeća
1. kašnjenje u plaćanju dobavljačima – dobavljači su prvi koji mogu uočiti
da se poduzeće približava opasnoj zoni akutne krize. Kako svakod-
nevno posluju s poduzećem vrlo brzo mogu primijetiti da li se njihova
potraživanja uredno podmiruju. Iako jednostavna logika govori da je
poduzeće koje ne ispunjava svoje obveze u problemima začuđuje lakoća
kojom dobavljači i dalje nastavljaju isporučivati robu i usluge iako
im prethodne isporuke nisu plaćene. Ipak, neki od dobavljača čija je
pregovaračka moć veća na zakašnjelo plaćanje obračunavaju kamate ili
u dogovorene cijene unaprijed uračunavaju trošak zakašnjelog plaćanja.
Time se poslovna pozicija poduzeća u problemima još više pogoršava.
2. kašnjenje u isporukama – ponekad se pojavljuje i kod tvrtki koje nisu
u krizi, ali se uvijek pojavljuje kod tvrtki koje jesu u krizi. Kašnjenje u
isporukama ima dva glavna uzroka:
a. nedostatak materijala kao posljedica problema s dobavljačima te
b. loša interna situacija što je povezano s odlaskom kvalitetnih kadrova i
slabom motivacijom zaposlenika.
3. pad kvalitete proizvoda i usluga – uzroci koji dovode do kašnjenja u
isporukama krivi su i za pad kvalitete proizvoda i usluga.
4. negativan publicitet – ukoliko se radi o poduzeću koje je značajno u svojoj
grani ili regiji i kada su simptomi krize vrlo uočljivi izvan poduzeća tada
dolazi do medijske pažnje i negativnog publiciteta koji još više ubrzava
proces propadanja.
Danko Sučević
639
3.3. Povezanost simptoma krize i transformacija
simptoma u uzroke
U prethodnoj analizi kvalitativnih simptoma krize koje su navodila
poduzeća obuhvaćena istraživanjem nekoliko je puta istaknuta međusobna
povezanost pojedinih simptoma. Na sljedećoj slici dan je pregled poveza-
nosti simptoma koji ujedno daje vrlo dobar uvid u negativnu spiralu u koju
poduzeća uđu te se iz nje vrlo teško izvuku.
Slika 3-1 Međuovisnost simptoma poslovne krize9
9 Sučević, D., Krizni menadžment (Liderpress, 2010)
Općenito je priznato (a i navedeno je istraživanje to potvrdilo) da je loš
menadžment jedan od glavnih uzroka poslovnih problema. Loš menadžment
između ostaloga utječe na motivaciju zaposlenika. Vanjski promatrači tada mogu
primijetiti slabu motivaciju zaposlenika i iz toga izvući zaključak o potencijalnim
problemima u poduzeću. Međutim slaba motivacija radnika kroz neko vrijeme
dovodi do odljeva najboljih kadrova te. Nemotivirani preostali radnici tako više
ne posjeduju ni potrebna znanja pa dolazi do pada kvalitete i kašnjenja isporu-
ka. Time se simptom krize pretvorio u uzrok krize! Slabija kvaliteta i kašnjenje
Danko Sučević
640
isporuka su simptomi poslovnih problema primjetljivi izvana, ali su ujedno uzro-
ci krize jer se gubi ugled kod kupaca i dolazi do pada prometa. Slična obrazloženja
mogu se dati za svaku vezu iz prethodne slike te se lako zaključuje da kvalitativni
simptomi poslovne krize s vremenom postaju uzroci još dubljih problema.
Literatura
Osmanagić Bedenik, N., Kriza kao šansa (Školska knjiga, Zagreb, 2003)
Osmanagić Bedenik, N., Bilančni pokazatelji ranog upozorenja (RRIF, 9/99)
Platt, H. D., Principles of Corporate Renewal (The University of Michigan Press,
1998)
Slatter, S. & Lovett, D., Corporate Turnaround (Penguin Books 1999)
Sučević, D., Izgradnja modela procesa izlaska iz poslovne krize, Magistarski rad,
Ekonomski fakultet Zagreb, 2007.
Sučević, D., Krizni menadžment (Liderpress, 2010)
Relationship of qualitative symptoms of business
distress
Abstract
Today’s increased competition, cyclical and volatile financial markets, and
economic trends have created a climate in which no business can take sta-
bility for granted. In analysis of businesses in distress or businesses with
potential long term shortcomings academics usually emphasize quantita-
tive data since it is publicly available and easily accessible. The most known
example of such analysis is Altman’s Z score but also different sets of finan-
cial indicators and ratios are used.
In my research of Croatian companies which successfully performed turna-
round it was clear that Croatian managers were more concerned with qual-
itative symptoms of declining business than pure numbers and financial
performance. Research also resulted in finding of clear circular relations
between different symptoms showing that symptom of distress in due time
becomes cause of distress hindering chances of successful corporate renewal.
Keywords: turnaround, renewal, symptoms, management
Danko Sučević
641
udk [338:504]:351.78
Dr. sc. Sanja Kalambura, Božidar Ćurić struč. spec. ing.
admin. chris., Dejan Kalambura, dipl. oecc.*
Uloga zelene ekonomije u krizama
Sažetak
Krize, krize, krize... sve od završetka hladnog rata, preobrazbe komunističkih
zemalja u slobodna tržišta rada i ekonomije, nije bilo toliko upotrebe ovoga
pojma. Kolaps bankarskog sustava, financijska kriza i pad slobodne ekonom-
ije samo je produbio probleme energetske i ekološke krize. No, kako krize
stvaraju i nove prilike u procesu oporavka pojavljuje se zelena ekonomija.
Ona predstavlja ekonomiju stvarnog Svijeta - svijeta rada, čovjekovih potre-
ba, prirodnih resursa i njihovih međusobnih odnosa. Pitanje je to kvalitete,
a ne kvantitete. Oporavak je to individualaca, zajednica i ekosustava. Zelena
ekonomija nije samo pitanje zaštite okoliša. Ona stvara nove vidike čineći
ekonomiju jedrilicom na vjetru ekosustava. Stvarajući pri tome harmoniju
prirode i ljudskih potreba. Odgovor je na sveopće krize koje su svoj zamah
doživjele 2009. godine i traju do danas.
Ključne riječi: kriza, zelena ekonomija, oporavak
* Prof. dr. sc. Sanja Kalambura, Veleučilište Velika Gorica, Dejan Kalambura dipl.oecc.,
BBS Projekt, Božidar Ćurić struč. spec. ing. admin. chris, DUZS
642
Uvod
Ubrzani tehnološki razvoj, društvene promjene i sve veće zadovoljavanje
potreba dovele su do neiscrpnog korištenja prirodnih resursa što je ubrzalo
širenje štetnog utjecaja na okoliš i poremetilo procese u prirodi [1]. Sve
od završetka hladnog rata i preobrazbe komunističkih zemalja u slobodna
tržišta rada i ekonomije, nije bilo toliko upotrebe pojma krize. Ekonomije
zapadnog svijeta u svojoj kratkoj povijesti suočile su se s nizom uzleta i
padova. Posljednja globalna recesija koja je započela 2008. godine u SAD-u
i potom se proširila cijelim svijetom otvorila je i nova pitanja o poveza-
nosti financijske krize sa energetskom krizom i klimatskim promjenama
[3]. Kako krize stvaraju ujedno i nove prilike, u procesu oporavka zemalja
Europske Unije i SAD-a pojavljuje se program zelene ekonomije utemeljen
na zelenim tehnologijama [1].  Zelena ekonomija čini harmoniju između
svijeta rada, čovjekovih potreba i prirodnih resursa.
Ne samo da nas je pogodila financijska kriza, mi smo suočeni i s problemima
okolišno ne prihvatljivih tehnologija čije postojanje svakodnevno narušava
balans prirode i čovjeka. Globalni ekološki rizici očituju se u nestašici pri-
rodnih resursa, klimatskim promjenama, masovnom zagađenju vode, zraka
i tla, ugroženoj bioraznolikosti te otpadu [1]. Oni ne poznaju državne gran-
ice, međusobno su povezani i obično pojava jednog rizika za sobom povlači
i pojavljivanje drugog, a ponekad i čitav lanac rizika. Sve se češće otvara
polemika oko čovjekovog odnosa prema prirodi i okolišu [2]. Manjak rad-
nih mjesta i slaba konkurentnost trenutno su najveći problemi svih zemalja
koje su suočene krizom i recesijom.
1. Što su to zelene tehnologije?
Poimanje „zelenog“ često nas asocira na nešto okolišu drago, zdravo ili do-
bro. Da li mogu biti takve i tehnologije? Kako je industrijsko vrijeme u kojem
živimo zapravo vrijeme i brzog razvoja novih tehnologija postavlja se pitanje
zašto ne bi bile „zelene tehnologije“. Da li je tako nešto moguće? I što su to
zapravo zelene tehnologije?
Zelene tehnologije su tehnologije koje zadovoljavaju kriterije okolišne prih-
vatljivosti i stvorene su na način da čuvaju okoliš i prirodne resurse [2]. Često
se nalaze pod nazivima  čistih tehnologija ili okolišno prihvatljivih tehnologi-
jama, no niti jedan od ova dva naziva ne dočarava pravu sliku kao što je to sa
zelenim tehnologijama. One čine inovativna rješenja koja od nas svakodnevno
Sanja Kalambura, Božidar Ćurić, Dejan Kalambura
643
zahtijevaju promjene, no zasigurno će svojim razvojem pridonijeti stvaranju
novog segmenta tržišta rada [2].
1.1. Ciljevi zelene tehnologije
Za zelenu tehnologiju se smatra da je budućnost društva u cjelini. Njen os-
novni cilj je naći i razviti takve tehnologije koje neće uništavati okoliš, smanjiti
upotrebu fosilnih goriva, stvoriti manje utjecaja na čovjekovo zdravlje, loru i
faunu te u konačnici na svijet u globalu [4]. Nadalje važan je cilj stvoriti takve
proizvode koji se u potpunosti recikliraju ili ponovno uporabljuju. Za cilj je
svakako smanjiti količinu otpada koji nastaje, a samim tim i zagađenja koje se
javljaju prilikom izrade nekog proizvoda, njegove uporabne i na koncu njegova
zbrinjavanja u trenutku kada postane otpad.
1.2. Tipovi zelenih tehnologija
Nekoliko je tipova zelenih tehnologija, ovisno o području djelovanja kao što je
energija, gradnja, zelena kemija, nano tehnologije, čak i povlaštena kupovina
(prodaja) te druge [4].
Posebice su se do danas istaknule slijedeće grane:
1. Čistija proizvodnja uključujući energetsku učinkovitost i obnovljive
izvore energije.
2. Eko poljoprivreda, šumarstvo, ribarstvo, eko turizam.
3. Ekološka infrastruktura uključujući prirodne rezerve, zaštićena
 područja i sl.
4. Smanjenje otpada, recikliranje i ponovna upotreba otpada.
5. Izgradnja gradova sa smanjenim emisijama.
6. Zelena gradnja.
7. Zeleni ili čistiji transport.
1.3. Važnost zelenih tehnologija
Izazov današnjice više nije tehnološki razvoj već razvoj takvih tehnologija koje
će stvarati harmoniju s okolišem. Pokreću se inicijative za zaštitu okoliša kako
bi se poduprle zelene tehnologije, a samim tim rast i izgradnja ekološki prih-
vatljivih pogona, upotreba obnovljivih izvora energije, primjena čistijih teh-
Sanja Kalambura, Božidar Ćurić, Dejan Kalambura
644
nologija i sl. [5].
Prepoznajući zelene tehnologije kao jedini način razvoja i očuvanja okoliša,
Europska Unija je zacrtala planove razvoja do 2020. godine dokumentom
„Inicijativa 20-20-20“. Inicijativa obuhvaća 20% smanjenja emisija ugljikovog
dioksida, 20% povećanja obnovljivih izvora energije te 20% povećanja energet-
ske učinkovitosti.  Time je EU jasno pokazala ostatku Svijeta odlučnu borbu
u smanjenju emisija stakleničkih plinova. U 2009.godini postotak smanjenja
ugljikovog dioksida povećan je sa dotadašnjih 10%  na 14% . Pri tome treba
naglasiti da je to povećanje dijelom vezano i za smanjenje cijena ugljikovog
dioksida na tržištu koja sa 25$ pada na 8$ po toni kao i padu industrijske proiz-
vodnje. Trend iz 2009. godine nije moguće primijeniti na godine koje nam sli-
jede, no razvoj novih tehnologija omogućit će se približno praćenje postojećeg
stanja.
2. Postavke zelene ekonomije i kriza
Kriza je stvorila veliko opterećenje europskoj ekonomiji, smanjeni su izvori
inanciranja, energetski sektor i transport traži nove načine kako zadovoljiti
gladno tržište. Javlja se sve jača potreba za energetskom neovisnošću. Zagađenja
su sve veća -  svakog dana i svake godine se iz Zemlje izvade milijarde i  mili-
jarde tona različitih ruda, mineralnog goriva, građevinskog materijala, između
ostalog 4 milijarde tona nate i 2 milijarde tona uglja. Na oranice se stavi 100
miliona tona umjetnog gnojiva i nekoliko miliona tona pesticida i herbicida.
U atmosferu se izbacuje preko 200 miliona tona ugljik dioksida, 50 miliona
tona dušičnog oksida, 50 miliona tona ugljovodika, 150 miliona tona  sumpor
dioksida i 250 miliona tona prašine. U rijeke, jezera, mora i oceane izbacuje se
cca. 32 milijarde kubičnih metara otpadnih voda i do 10 miliona tona nate [5].
Može li zelena ekonomija dati odgovor na ove statističke podatke?
Zelena ekonomija ne stavlja više u fokus inancijsku dobit naspram čovjeka i
prirode. Ona otvara novi pristup razmišljanju, projektima i općenito ekonom-
skim čimbenicima. No, u isto vrijeme ona nije samo pitanje okoliša i okolišno
prihvatljivih tehnologija. Ona nas vodi ka harmonizaciji prirode s čovjekom.
Drugačije su to tehnologije, one zahtijevaju veliku čovjekovu kreativnost,
stvarno znanje i uključivanje svih nas u taj velikosežan proces. Čovjek u pra-
vom smislu riječi postaje radnik i sudionik cjelokupnog stvaranja proizvoda
svjestan da je proizvod koji nastaje nastao od sirovina  iz prirode i kao takav
bit će vraćen prirodi [2]. Postizanje harmonije sa prirodom zahtjeva od ekono-
mista i stručnjaka deiniranje novih pravila i principa.
Sanja Kalambura, Božidar Ćurić, Dejan Kalambura
645
2.1. Osnovna načela i principi zelene ekonomije
Nekoliko je osnovnih principa koji deiniraju zelenu ekonomiju. Prvenstveno
je to kvaliteta, stvarna i upotrebna vrijednost koja se odnosi na zadovoljavan-
je stvarnih potreba čovjeka gdje novac postaje sredstvo za lakše osiguravanje
promjena [4]. Važnost praćenja prirodnih tokova koji se odnose prvenstveno
na obnovljive izvore energije i principa kruženja tvari u prirodi. Mogućnost
stvaranja otpada koji će po svojim svojstvima biti jednak hrani  čime će se

osigurati da otpad koji nastaje nije toksičan i da se može upotrijebiti u nekom
od tehnoloških procesa. Vrlo je važna multifunkcionalnost koja će osigurati
stvaranje ekonomije sa dodatnom vizijom. Primjerenost koja stvara ravnotežu
u odnosu na utjecaje što ne znači da je malo ujedno i  najbolje. Svjesnost je to o
utjecajima kako ponekad male aktivnosti mogu imati velike utjecaje. Biorazno-
likost gdje se očituje svijet stalnog protoka tvari, ljudi i ostalih živih bića ovisi o
raznolikosti. Samoorganizacija koja već u prirodi postoji jasno deinirana kroz
različite oblike hijerarhija. Na temeljima takvih sustava gradi se ekonomija koja
oponaša ponašanje unutar ekosustava [5]. Sudjelovanje javnosti za razvijanje
jačeg sudjelovanja javnosti u razvoju i odabiru tehnologija. Kreativnost i raz-
voj koji dovode do spontanog procesa kreativnosti ljudi u sustavu tehnološkog
razvoja.
Mogu li se svi ovi, na oko jednostavni principi, uklopiti u sveobuhvatan
tehnološki i kapitalistički sustav?
2.2. Uspješne priče u svijetu
Kako kriza znači i priliku puno je zemalja Svijeta uvidjelo upravo u ovim
kriznim vremenima  mogućnost oporavka i napretka primjenom zelenih teh-
nologija.
Indonezija u zelenoj ekonomiji vidi glavni ključ održivog razvoja koji će biti
orijentiran razvoju, zapošljavanju i izlasku iz siromaštva. Kina je krenula u
razvoj sustava obnovljivih izvora energije – vjetroparkova i  solarne energije
stvarajući tako 300.000 novih radnih mjesta samo u 2009. godini. Kenija svoj
zeleni razvoj bazira na poticajnim tarifama u sustavu obnovljivih izvora ener-
gije – geotermalan i sunčeva energija te posebice biomase odnosno proizvod-
nje šećerne trske. Siromašna Uganda svoj napredak vidi u organskom uzgoju
jer je zemlja sa najnižom stopom upotrjebljenih umjetnih gnojiva te je stoga
vrlo pogodna za razvoj upravo ove grane zelenih tehnologija. Brazil uvodi
održivo prostorno planiranje gradova. Suočeni vrlo naglim širenjem grad-
Sanja Kalambura, Božidar Ćurić, Dejan Kalambura
646
skih sredina, kao država koja poslije Kine, SAD-a i Indije ima najviše urbanog
stanovništva, suočen je s izazovima stanovanja, rada i zelenog okružja. Indija
uvodi zapošljavanje i angažman stanovništva u zapuštenim ruralnim krajevima
na poslovima održavanja sustava pitkih voda. Posebna uloga namijenjena je
upošljavanju i uključivanju ženske populacije u taj sveobuhvatni sustav rada.

Nepal prepoznaje bogatstvo svoji šuma koje prekrivaju gotovo 40% teritorija
države i stvara nacionalne grupe za održivo korištenje šuma čime se prven-
stveno uvodi red u sustavu eksploatacije tog prirodnog bogatstva.
Zaključak
Zelena ekonomija vodi ka oporavku čovjeka kao pojedinca i zajednice te eko-
sustava. Izgrađena na temeljima zelenih tehnologija ne postavlja samo pitanje
zaštite okoliša već otvara nove vidike čineći ekonomiju jedrilicom na vjetru
ekosustava, stvarajući pri tome harmoniju prirode i ljudskih potreba. Poti-
canje zelene ekonomije u skladu je s ciljevima kohezijske politike za postizan-
jem održivog razvoja, čime se osigurava vodeća pozicija Europe na području
zelenih tehnologija.  Stalna skrb o okolišu, povećanje energetske učinkovitosti
i korištenje obnovljivih izvora energije jedna je od temeljnih komponenti
održivog razvoja, a kada je riječ o Republici Hrvatskoj svakako i važan čimbenik
za ulazak u EU. Na nova ulaganja u energetske objekte motivira nas želja za
energetski neovisnom državom, velika potražnja za električnom energijom te
nužnost prilagođavanja Hrvatske smjernicama EU. Obaveze preuzete u okvi-
ru Trećeg energetskog paketa su također važan čimbenik i pokretač razvoja
zelenih tehnologija. Sveopća politika zelene ekonomije utemeljena na zelenim
tehnologijama zasigurno je budućnost Hrvatske, Europe i Svijeta. Vraćanje
čovjeka prirodi, stvaranje tehnologija koje ne onečišćuju okoliš ne samo da će
očuvati planetu nego će stvoriti novi način razmišljanja na tržištu novca. Postat
će to stvarni svijet isprepletenih čovjekovih potreba, rada i prirode u kojem
nema akumulacije novca ili stvari nego obnove pojedinca, zajednice i ekosus-
tava. Jedan je to od načina izlaska iz krize.
Sanja Kalambura, Božidar Ćurić, Dejan Kalambura
647
Literatura
Dahl, A. (2008): Preventing overshoot and collapse: Menaging the earths re-
sources, Introductory paper for the 2008 environmental diplomacy course.
Dahl, A. (1996): he eco principles: Ecology and economics in symbiosis, Zed
books, London.
Global Agenda Council on Climate Change (2009): Shaping an opportunity
out of crisis, World economic forum annual meeting, Geneva.
Hawken, P., Amory, L., Hunter, L. , (1999): Natural capitalism: Cretaing the next
industrial revolution, Little, Brown and company, Boston, USA.
World economic forum (2009): Green Investing: Towards a clean energy infra-
structure, Geneva.
Role of green economy in crises
Abstract
Crises, crises, crises... since the end of cold war, the transition of communist
countries into free markets of labour and economy, this term has never been
used more. he collapse of the banking system, inancial crisis and the fall of
free economy only deepened the problems of energy and ecology crisis. How-
ever, since crises create also new opportunities, the process of recovery has
also given rise to green economy. It represents the economy of the real World
- world of labour, human needs, natural resources and their interrelations. It is
the question of quality and not quantity. It is the recovery of individuals, com-
munities and eco-systems. Green economy is not just a question of environ-
mental protection. It creates new horizons making the economy like a sailing
boat in the wind of eco-system, creating the harmony of nature and human
needs. It is the answer to overall crises that went into full swing in 2009 and
have lasted ever since.
Keywords: crisis, green economy, recovery
Sanja Kalambura, Božidar Ćurić, Dejan Kalambura
648
udk 656.073.436
Josip Kunac, univ. spec. transp.*
Prijevoz visokorizičnih opasnih tvari
Sažetak
Visokorizične opasne tvari mogu prouzročiti ozbiljne posljedice kao
što su masovna razaranja, velike žrtve i zagađenje okoliša. Kako bi se to
spriječilo potrebno je definirati nove sigurnosne standarde pri prijevozu
visokorizičnih opasnih tvari. Visokorizične opasne tvari mogu se zloupo-
rabiti u terorističkim napadima, te se zbog toga mora ograničiti pristup
njima, mora ih se pratiti i kontrolirati za vrijeme prijevoza, zaustavljanja
i skladištenja. Primjena novih tehnologija u kontroli pristupa, praćenja i
nadzora  pomaže povećanju razine sigurnosti.
Ključne riječi: visokorizične opasne tvari, prijevoz , sigurnost
* Josip Kunac, univ. spec. transp., Željeznička tehnička škola u Zagrebu
PROMETNA, INFORMACIJSKA I
EKOLOŠKA SIGURNOST
649
Uvod
Zbog nepažljivog i nestručnog rukovanja s visokorizičnim opasnim tvarima
pri prijevozu ili skladištenju može doći do nesreće s vrlo teškim posljedica-
ma.Neke od tih tvari koriste se u svakodnevnom životu, primjerice amoni-
jev nitrat koristi se za proizvodnju umjetnog gnojiva, a može se koristiti za
izradu automobila - bombe. Aceton i peroksid  mogu se koristiti za izradu
eksploziva TATP-a1 (Triacetone triperoxide), koji se može zlouporabiti u
terorističkim napadima.
Zbog toga svi sudionici pri prijevozu visokorizičnih opasnih tvari moraju
surađivati međusobno i s nadležnim tijelima zbog razmjene informacija o

prijetnji, kretanju tereta i primjeni odgovarajućih sigurnosnih mjera, kako
bi mogli što brže i učinkovitije reagirati. Odredbe za sprječavanje krađe
vozila u kojemu se prevoze visokorizične opasne tvari, moraju se primjen-
jivati. Ako je to potrebno mora se koristiti prijevozna telemetrija, a uređaji
i oprema moraju biti ispravni i učinkoviti sve vrijeme prijevoza. Kontrola
pristupa prijevoznim sredstvima, teretu, terminalima i informacijama može
se osigurati primjenom odgovarajućih biometrijskih metoda.  Povezivanje
svih prometnih grana u procesu prijevoza visokorizičnih opasnih tvari
moguće je zahvaljujući razvoju novih tehnologija. Jedna od tehnologija
koja omogućuje takav pristup u današnjem prijevoznom procesu je i  sustav
globalnog pozicioniranja koji omogućava kvalitetniji i sigurniji prijevoz.

1. Visokorizične opasne tvari
Opasne tvari su klasificirane u devet klasa,2 a postaju visokorizične kada se
prevoze u količinama koje su veće od navedenih u tablici 1. Zbog povećane
opasnosti za vrijeme prijevoza visokorizičnih opasnih tvari potrebno je iz-
raditi sigurnosni plan. Svi sudionici prijevoza visokorizičnih opasnih tvari
moraju usvojiti, provoditi i pridržavati se sigurnosnoga plana Sigurnosni
plan koji je naveden u Pravilniku o međunarodnom prijevozu opasnih tvari
željeznicom, navodi što taj plan mora najmanje sadržavati. Ovaj pravilnik
ne određuje detaljnije kako osigurati višu razinu sigurnosti, suvremena
sredstva za komunikaciju, praćenje, prijevozni put i nadzor pri prijevozu
visokorizičnih opasnih tvari.
1 www.kist-europe.com/isims/pdf/6/2/11_IMS_6_2003_2.pdf (22.02.2011.)
2 Klasa 9 – razne opasne tvari nije svrstana u visokorizične opasne tvari
Josip Kunac
650
(a) Nije relevantna.
(b) Odredbe u 1.10.3 (Odredbe za visokorizične opasne tvari) ne primjenjuju se bez obzira na
količinu.
(c) Vrijednost u ovom stupcu se primjenjuje na tvari za koje je prijevoz u cisternama doz-
voljen.
(d) Vrijednost u ovom stupcu se primjenjuje na tvari za koje je prijevoz u rasutom stanju
dozvoljen.
Izvor: Konvencija o međunarodnom željezničkom prijevozu, dodatak C, Pravilnik o
međunarodnom prijevozu opasnih tvari željeznicom (NN, M.U. 6/08)
Josip Kunac
651
2. Sigurnosni plan
U sigurnosni plan [1]  moraju biti uključeni najmanje sljedeći elementi:
-   raspodjela odgovornosti za sigurnost između kompetentnih i kvaliiciranih
osoba, uz odgovarajuće ovlasti za obavljanje svojih dužnosti,
-   evidencija opasnih tvari ili vrste opasnih tvari,
-   pregled aktualnih djelovanja i procjena sigurnosnoga rizika, uključujući
moguće zastoje pri prijevozu, čuvanje opasnih tvari na vagonu, cisterni
ili kontejneru prije, tijekom prijevoza i skladištenja opasnih tvari
-  jasna izjava o mjerama koje treba poduzeti za smanjenje sigurnosnih
rizika u skladu s dužnostima i odgovornostima sudionika, uključujući:
- osposobljavanje;
- sigurnosnu politiku (npr. reakcija na uvjete veće prijetnje, provjera novih
zaposlenika itd.);
- poslovnu praksu (npr. izbor poznatog prijevoznog puta, pristup opasnim
tvarima, blizina osjetljive infrastrukture itd.);
- opremu i sredstva koja se moraju koristiti za smanjenje sigurnosnih
rizika;
-  suvremeni postupci za izvješćivanje, postupci kod ugrožavanja sigurnosti
i u slučaju nesreće,
-  postupci za ocjenu i ispitivanje sigurnosnih planova i postupak kod
povremenog pregleda i ažuriranja planova,
-   mjere osiguranja pri slanju informacija sadržanih u sigurnosnom planu,
-  mjere osiguranja pri slanju obavijesti koje se odnose na prijevoz, kako bi
ih dobili samo određene osobe.
2.1. Sigurnosna provjera
Sigurnost prijevoza može biti ugrožena ako su te tvari navedene u prije-
voznoj ispravi pod lažnim nazivom kao neka druga manje opasna vrsta
tvari koja ne pripada visokorizičnim opasnim tvarima.
Isto tako sigurnost prijevoza može biti ugrožena ako se prevozi u ambalaži
koja nije atestirana u količini koja nije dozvoljena u prijevoznim sredstvima
koja ne odgovaraju propisima ili su neispravna i sl.
Kod nelegalnog prijevoza, visokorizične opasne tvari  i prijevozna sredstva
nisu pravilno označeni niti se postupa s njima u skladu s uputama o prije-
vozu. U međunarodnom prometu sve veće količine roba pa tako i opasnih
tvari stižu u kontejnerima pa im se mora posvetiti posebna pažnja. Zbog
Josip Kunac
652
mogućih terorističkih napada SAD prelaze na poseban režim kontrole kon-
tejnera pod nazivom Container Security Initiative (CSI). Koji je nastao na-
kon napada u rujnu 2001. Kontrola kontejnera počinje prije ukrcaja na brod
koji se otprema za SAD. Kontejnerski brodovi  neće preuzimati kontejnere
u lukama gdje kontrola kontejnera traje dugo i nije efikasna. Sve veći broj
svjetskih luka danas koristi režim CSI.  Kontejner neće biti ukrcan na brod
ukoliko ne ispunjava propisane sigurnosne uvjete.
Tri su važna elementa rada u ovom režimu [2]:
-   identiikacija visokorizičnih kontejnera, koji se mogu koristiti u terorističke
svrhe (prikupljanje informacija i obavještajnih podataka),
-  pregled sadržaja kontejnera prije ukrcaja na brod,
-  primjena odgovarajuće tehnologije za pregled visokorizičnih kontejnera
(uređaji s X i gama zrakama, te uređaji za detekciju zračenja).
Kontejnere i vozila koji ulaze u Republiku Hrvatsku potrebno je provjera-
vati zbog sigurnosnih razloga. Potrebno je odrediti terminale i granične
prijelaze koji bi bili opremljeni za takvu vrstu pregleda posebno kada se
radi o visokorizičnim opasnim tvarima.

2.2. Kontrola pristupa
Za kontrolu i ograničenje kretanja i pristup vozilima, terminalu i
upravljačko informacijskom sustavu koriste se biometrijske metode. Oso-
ba koja ima specifične biometrijske karakteristike [3], ima pravo pristupa
odgovarajućem prostoru i  pravo pristupa odgovarajućim informacijama.
Postoje dvije vrste provjere identiteta a to su verifikacija i identifikacija.
Verifikacija je provjera identiteta osobe koja se prijavljuje s nečim što zna ili
posjeduje (lozinka ili kartica), a uređaj ili računalo odobrava pristup pros-
toru ili računalu. Kod identifikacije računalo primljene biometrijske karak-
teristike osobe uspoređuje sa uzorcima u svojoj bazi podataka. Na temelju
odgovarajućeg  biometrijskog   uzorka  računalo  određuje  identitet  osobe,
što smanjuje mogućnost zlouporabe. Kod prijevoza visokorizičnih tvari
vozači bi umjesto identifikacijskog dokumenta s fotografijom trebali imati
biometrijski identifikacijski dokument. Pristup prijevoznim sredstvima koja
su namijenjena prijevozu visokorizičnih opasnih tvari potrebno je ograničiti
odgovarajućim biometrijskim metodama. U bazu podataka unose se bi-
ometrijski podatci osoblja koje ima pravo pristupa tom prijevoznom sred-
stvu. Na taj se način smanjuje veličina baze podataka, što ubrzava provjeru
biometrijskih podataka i smanjuje mogućnost pogreške. Istim metodama
potrebno je ograničiti ulaz u teretni prostor ili kontejner. Na ovaj se način
Josip Kunac
653
povećava sigurnost, jer se u to slučaju onemogućava  pristup neovlaštenim
osoba sadržaju teretnog prostora koji je dalje zaštićen. Na području ter-
minala potrebno je odrediti dio terminala koji je namijenjen skladištenju i
manipulaciji  visokorizičnim opasnim tvarima, te odgovarajućim biometri-
jskim metodama ograničiti pristup tom dijelu terminala. Izbor biometrijske
metode ovisi o potrebnom stupnju sigurnosti. Za veći stupanj sigurnosti
može se koristiti istovremeno više biometrijskih metoda. Kako se ne može
postići apsolutna sigurnost, primjenom biometrijskih metoda  mogućnost
zlouporabe svodi se na najmanju moguću mjeru.
Slika 1 Izbor biometrijske metode
Izvor: Bača, M., Hutinski, Ž., Rabuzin, K. (2006) Using Face Recognition System in Ship
Protection Process, Review, Traffic&Transportation, Vol. 18, pp.105-109.
Josip Kunac
654
2.3. Izbor prijevoznog puta
Korisnici prijevoza pri izboru prijevoznog puta žele brži prijevoz, kraće
udaljenosti i nižu cijenu prijevoza. Prijevoznik s druge strane želi veću sig-
urnost prijevoza. Zbog potrebe za većom sigurnosti i zbog ekoloških zahtje-
va mora se pažljivo izabrati prijevozni put, ali i prometna grana. Pri izboru
prijevoznog puta i grane prometa potrebno je uvesti više kriterija koji mogu
utjecati na izbor prijevoznog puta:
- cijena prijevoza,
- udaljenost,
- kapacitet prometne grane,
- brzina prijevoza,
- vrijeme potrebno za transport,
- sigurnost prijevoza,
- ograničenja na prijevoznom putu (tuneli, vodozaštitna područja i sl.),
- blizina osjetljive infrastrukture,
- blizina zaštićenih prirodnih područja.
3 Unite de transport intermodal – jedinice intermodalnog transporta: kontejneri, polupriko-
lice i zamjenjivi kamionski sanduci
Tablica 2 Izbor prijevoznog puta (vlastiti rad autora)
3
Josip Kunac
655
Slika 2 Nacionalni parkovi RH
(vlastiti rad autora)
Zbog velike opasnosti za okoliš pri izboru prijevoznog puta sve su važniji
ekološki zahtjevi. Pri prijevozu visokorizičnih opasnih tvari vrlo je teško
izbjeći blizinu  prirodnih zaštićenih područja, tako da pri izboru prije-
voznog puta treba izabrati onaj put gdje je manje zaštićenih područja ako
je to moguće. Zakon o zaštiti prirode definira devet kategorija zaštićenih
područja: strogi rezervat, nacionalni park, posebni rezervat, park pri-
rode, regionalni park, spomenik prirode, značajni krajobraz, park-šuma i
spomenik parkovne arhitekture [5]. Ukupna površina zaštićenih područja
(uključujući i zaštićena područja mora) iznosi 5.124 km², što je 9,06 % ko-
pnene površine ili 5,84 % ukupne površine RH [6]. Zbog ograničenja veza-
nih uz tunele, manje sigurnosti i prijevoznih kapaciteta, te zbog ekoloških
zahtjeva željezničkom prometu treba dati prednost ispred cestovnog pro-
meta. Izbor prijevoznog puta u željezničkom prometu može se vidjeti na
primjeru u tablici 2. Za prijevoz jednog kontejnera od 20 stopa,  bruto mase
20 tona, najpovoljnija bi bila pruga Rijeka-Zagreb RK (RK- Ranžirni kolod-
vor), zbog niže cijene, manje udaljenosti i kraćeg vremena potrebnog za
prijevoz kontejnera. Ova pruga prolazi pokraj manje zaštićenih prirodnih
područja, pa je ovaj izbor i ekološki prihvatljiviji.
Josip Kunac
656
Slika 3  Mreža pruga HŽ
Izvor: http://www.mmpi.hr/userdocsimages/2008/RH-karta-pruga.pdf (25.02.2011.)
2.4. Izbor terminala
Za prijevoz visokorizičnih opasnih tereta mogu se iskoristiti već postojeći
terminali Hrvatskih željeznica koji su navedeni u tablici 3. Očekuju se
značajnija ulaganja u postojeće terminale, i njihovo proširenje. Prilikom
njihove rekonstrukcije potrebno je predvidjeti prostor koji bi bio nami-
jenjen visokorizičnim opasnim tvarima. Terminali koji su određeni za
visokorizične opasne terete  moraju imati  uređaje za pregled kontejnera ili
vozila (gama ili X-zrake) i uređaje za detekciju zračenja. Svaki terminal bi
morao imati detaljno razrađen plan aktivnosti u slučaju nesreće pri prijevo-
zu, manipulaciji ili skladištenju. Kontejnerski terminali u Rijeci i Zagrebu
su glavni terminali za međunarodni prijevoz i kroz njih prolazi najveći broj
kontejnera. Sigurnost terminala potrebno je povećati uvođenjem novih sig-
urnosnih sustava. Izbor biometrijskih metoda ovisi o potrebnoj razini sig-
urnosti terminala ili pojedinih važnijih dijelova terminala. Dio terminala
koji je namijenjen visokorizičnim opasnim tvarima može se osigurati upo-
rabom više biometrijskih metoda jer je potreban veći stupanj sigurnosti.
Josip Kunac
657
Sigurnosne razine terminala
Pri prijevozu visokorizičnih opasnih tvari može se koristiti više grana pro-
meta (intermodalni transport) i više terminala (luke i kolodvori). U pro-
cesu prijevoza sudjeluje veliki broj osoba s različitim ovlastima koje je teško
pratiti i kontrolirati. Pri prijevozu visokorizičnih opasnih tvari postoji ne-
koliko sigurnosnih razina terminala [7]:
1. Prva razina sigurnosti je izička razina, gdje se određuju tko može ili
 ne može ući u prostor terminala.
2. Druga razina sigurnosti je vezana uz operativne površine na
 terminalu (prijevozna sredstva, kontejneri, pretovarna
 mehanizacija, skladišta i sl.).
3. Treća razina sigurnosti povezana je sa upravnom zgradom
 terminala ( upravna zgrada, upravljačko informacijski sustav
 terminala).
4. Četvrta razina sigurnosti je povezana sa dijelom terminala koji je
 namijenjen visokorizičnim opasnim tvarima.
Tablica 3 Mogućnost manipulacije i tehnologija rada terminala
(Popis kolodvora HRT 153, Hrvatske željeznice, Zagreb, 2000.)
4 Kontejner od 40 stopa, bruto mase 40 tona.
5 Huckepack sustav prijevoza cestovnih vozila na vagonima, tehnologija A prijevoz cijelih
cestovnih vozila, tehnologija B prijevoz samo poluprikolica, tehnologija C prijevoz samo
zamjenjivih kamionskih sanduka.
Josip Kunac
658
2.5. Plan intervencije za Ranžirni kolodvor
Ranžirni kolodvor (RK) je po svojoj namjeni isključivo tehnički kolodvor,
vagoni koji dolaze u RK nastavljaju prijevoz s nepromijenjenim teretom.
Jedan dio vagona (uglavnom praznih) zadržava se u RK zbog popravka u
radionici za vagone. Vagoni se kreću u vlakovima, manevarskim sustavima
i pojedinačno vagon po vagon.  Istovremeno se na području RK nalazi veći
broj različitih vagona i različitih vrsta roba. Na području RK nalazi se i
velika količina različitih vrsta opasnih tvari ( zapaljive tekućine, zapaljivi
plinovi, amonijev nitrat i sl.). Porastom broja kretanja raste i mogućnost
izvanrednih događaja. RK se sastoji  od tri skupine kolosijeka, prijemne,
smjerne (ranžirne) i otpremne. Vlakovi dolaze u prijemnu skupinu gdje se
obavlja pregled vlaka. U slučaju uočavanja nedostataka, vagoni se isključuju
iz prometa i za te vagone se provodi poseban postupak. Najveća mogućnost
nesreće postoji  za vrijeme spuštanja vagona u smjernu (ranžirnu) skupinu.
Manevarska lokomotiva iz prijemne skupine gura vagone koji nastavljaju
kretanje niz spuštalicu prema ranžirnoj skupini kolosijeka. Dolaskom do
kolosiječnih kočnica koje koče vagone naglo se mijenja brzina kretanja va-
gona. Zbog povećanog naprezanja, postoji mogućnost pomicanja opasnih
tvari i oštećenja  ambalaže, posebno u slučaju nepravilnog tovarenja. Vagoni
nakon kolosiječnih kočnica nastavljaju kretanje prema odgovarajućem ko-
losijeku. Ukoliko se kreću prevelikom brzinom mogu udariti u vagon koji
je već na tom kolosijeku, što može dovesti do mehaničkog oštećenja koje
može biti uzrok izvanrednom događaju. U slučaju mehaničkog oštećenja ili
neispravnosti vagona moguće je istjecanje opasnih tvari, što može ugroziti
ljude i okoliš. U trećoj skupini kolosijeka (otpremnoj), mogućnost nesreće
je manja jer su vagoni prošli niz kontrola i pregleda.
Postupci predviđeni planom intervencije:
-  obavijestiti odgovorne osobe,
-  osigurati mjesto nesreće,
-  spriječiti širenje opasnosti,
-  spriječiti prilaz mjestu nezgode neovlaštenim osobama,
-  opremiti osoblje koje sudjeluje u intervenciji potrebnim zaštitnim sred-
stvima (ovisno o vrsti opasne tvari ),
-  u opasnoj zoni eliminirati izvore paljenja,
-  u slučaju požara postupiti sukladno Pravilniku o zaštiti od požara, a u
slučaju zagađenja voda postupiti po Planu interventnih mjera u slučaju
izvanrednog zagađenja voda,
-  u slučaju onečišćenja površina postupiti sukladno Pravilniku o zbrinja-
Josip Kunac
659
vanju svih vrsta otpada,
-  ozlijeđene osobe zbrinuti u priručnoj prostoriji, pružiti im prvu pomoć,
    te organizirati prijevoz u najbližu medicinsku ustanovu,
-  pristupiti sanaciji mjesta nesreće,
-  utvrditi uzrok nesreće,
-  analizirati poduzete mjere i utvrditi moguće nedostatke.
2.6. Praćenje prijevoznih sredstava i kontejnera
Visokorizične opasne tvari zahtijevaju posebnu pažnju za vrijeme prijevoza
i zbog toga bi ih trebalo pratiti. Ugradnja navigacijskih uređaja omogućava
određivanje položaja, smjera i brzine kretanja nekog objekta u svrhu njego-
va praćenja  i upravljanja. Ugradnjom GPS6 prijemnika na prijevozno sred-
stvo ili kontejner omogućava satelitsko praćenje kretanja. Povezivanje GPS,
GPRS7 i GSM8 omogućava slanje informacija do servera, a nakon toga do
krajnjeg korisnika informacija. Na ovaj se način šalju informacije o trenut-
noj poziciji, prijevozniku, vozilu/kontejneru, vrsti i količini visokorizične
opasne tvari, pošiljatelju i primatelju i sl. Praćenje i nadzor prijevoznih sred-
stava i kontejnera povećava razinu sigurnosti pri prijevozu visokorizičnih
opasnih tvari.
Osim ovih informacija šalju se informacije o:
- prijeđenim kilometrima,
- vremenu zaustavljanja,
- trajanju zaustavljanja,
-  brzini kretanja,
-  smjeru kretanja,
- ulasku ili izlasku iz terminala.
Današnja tehnologija omogućuje izradu jeftinih GPS prijemnika koji bi se
mogli ugrađivati u/na kontejnere ili prijevozna sredstva posebno za pri-
jevoz visokorizičnih opasnih tvari. Prije dolaska prijevoznog sredstva,
upravljačko informacijski sustav terminala prima podatke o trenutnoj po-
ziciji tereta, njegovoj brzini, vrsti, odredištu, broju kontejnera/prijevoznih
sredstava, što je važno zbog povećanja sigurnosti i priprema oko istovara,
6 Global Positioning System
7 General Packet Radio Service
8 Global System for Mobile Communications
Josip Kunac
660
skladištenja i daljnje otpreme. GPS signali mogu biti osjetljivi na različite
vrste smetnji koje mogu biti namjerno i nenamjerno izazvane (signal zak-
lonjen preprekama kao što su zgrade, planine i sl.). Zbog toga bi korisnike
trebalo upoznati i upozori na mogućnost slabljenja ili gubitka signala u
određenim situacijama [8].
Slika 4 Satelitsko praćenje prijevoznog sredstva
(izvor: vlastiti rad autora)
Zaključak
Visokorizične opasne tvari mogu izazvati  masovna razaranja i velike žrtve
i zagađenje okoliša. Ove tvari mogu se zlouporabiti u terorističke svrhe.
Zbog toga im se mora posvetiti posebna pažnja za vrijeme prijevoza ili
skladištenja. Sigurnosna provjera počinje  prije nego se visokorizične opasne
tvari utovare u prijevozno sredstvo ili kontejner. Za prijevoz visokorizičnih
opasnih tereta mora se izraditi sigurnosni plan kojim bi trebao odrediti
prijevozni put, prijevoznike, terminale, mjesto i vrijeme zadržavanja i sl.
Pri izboru prijevoznog puta posebna pažnja mora se posvetiti povećanim
zahtjevima sigurnosti i povećanim ekološkim zahtjevima. Postojeće konte-
jnerski terminali HŽ-a mogu se iskoristiti za prijevoz opasnih tereta pa tako
i visokorizičnih opasnih tereta. Kontejnerski terminali u Rijeci i Zagrebu
su glavni terminali za međunarodni prijevoz. Ovi terminali bi morali imati
uređaje za pregled kontejnera ili prijevoznih sredstava (gama ili X-zrake)
i uređaje za detekciju zračenja.  Na mjestima gdje se nalazi veća količina
visokorizičnih opasnih tereta kao što su ranžirni kolodvori ili  luke potreb-
no je izraditi plan intervencije u slučaju nesreće pri prijevozu, manipulaciji
ili skladištenju. Zbog povećane opasnosti prilikom prijevoza potrebno je
Josip Kunac
661
koristiti suvremene tehnologije koje omogućavaju praćenje i nadzor prije-
voznih sredstava i tereta.  Pri prijevozu sudjeluje veći broj ljudi s različitim
ovlastima koje je teško pratiti i kontrolirati. Biometrijskim metodama
potrebno je ograničiti pristup neovlaštenim osobama. Pristup neovlaštenim
osobama se mora ograničiti prijevoznim sredstvima, teretu, informacija-
ma  i određenim prostorima. Za postizanje veće sigurnosti može se koris-
titi više biometrijskih metoda. Ugradnja navigacijskih uređaja u prijevozna
sredstava i kontejnere  omogućava određivanje njihovog položaja, smjera
i brzine kretanja u cilju praćenja i upravljanja. Primjena novih tehnologi-
ja omogućava kvalitetniji i sigurniji prijevoz i skladištenje visokorizičnih
opasnih tvari.
Literatura
Konvencija o međunarodnom željezničkom prijevozu, dodatak C, Pravilnik o
međunarodnom prijevozu opasnih tvari željeznicom (NN, M.U. 6/08)
http://www.cbp.gov/linkhandler/cgov/trade/cargo_security/csi/csi_strategic_
plan.ctt/csi_strategic_plan.pdf
Bača, M., Čubrilo, M., Rabuzin, K.:  Biometric in ITS security, IIS’05 Confer-
ence proceedings od 16th International Conference”Information and intelli-
gent systems”
, Varaždin, 2005.
Bača, M., Hutinski, Ž., Rabuzin, K.: Using Face Recognition System in Ship
Protection Process, Review, Traffic&Transportation, Vol. 18, 2006, pp.105-109.
Zakon o zaštiti prirode (NN 70/05)
Indikator biološke raznolikosti u Republici Hrvatskoj, Agencija za zaštitu
okoliša -AZO, Zagreb, 2005.
Bača, M,, Ljubek, D., Kunac, J.: New model for increasing port security using
biometric systems, POWA, Vukovar, 2007.
Kos, T.: Navigacijski sustavi i GNSS za sigurnosno kritične primjene,Trideseti
skup o prometnim sustavima s međunarodnim sudjelovanjem, Korema, Za-
greb, 2010.
Josip Kunac
662
Transport of high-risk hazardous substances
Abstract
High-risk hazardous substances can cause serious consequences such as
mass destruction, the great sacrifices and environmental pollution. To pre-
vent this it is necessary to define  new security standards in the transport
of high-risk dangerous goods. High-risk hazardous materials can be used
in terrorist attacks, the access to them, they must be limited, monitored
and controlled during transportation, storage and stopping. Application of
new technologies in access control, monitoring and surveillance  helps to
increase security levels.
Keywords: high-risk hazardous materials, transportation, security
Josip Kunac
663
udk 656.2:351.78
Dr. sc. Vinko Jenić, Marjana Petrović, dipl. ing.,
Tomislav Petanović, dipl. ing.*
Sustavno upravljanje kriznim
situacijama u željezničkom prometu
Sažetak
Željeznički promet u usporedbi sa cestovnim, tradicionalno je vrlo vi-
soke razine sigurnosti kod svih europskih željeznica i stoga su ozbiljne
željezničke nesreće uglavnom rjeđe pojavnosti, no kada se takve nesreće i
dogode, posljedice znaju biti pogubne kako za živote i zdravlje ljudi, tako
i u vidu vrlo velikih materijalnih šteta. Iako ozbiljne željezničke nesreće
izazivaju zabrinutost javnosti, u tradicionalno zatvorenim željezničkim sus-
tavima informacije o sigurnosti samog željezničkog sustava su vrlo rijetke,
teško ili uopće nisu dostupne. Uspostava sustava upravljanja sigurnošću u
željezničkim poduzećima podrazumijeva i promjenu načina rada i djelovan-
ja gdje se u organizacijskim odjelima, koji se bave sigurnošću, sve više iz
posljedičnih aktivnosti kontrole primjene željezničkih propisa, aktivnosti
preusmjeravaju u preventivno djelovanje na dijagnosticiranje uzroka iz-
vanrednih događaja, praćenje trendova, procjenu i upravljanje rizicima te
stalno stručno usavršavanje i redovito poučavanje izvršnih radnika.
Ključne riječi: kriza, poslovna kriza, upravljanje krizom, krizni
menadžment.
* Dr. sc. Vinko Jenić, Marjana Petrović, dipl. ing., Fakultet prometnih znanosti, Zagreb,
Tomislav Petanović, dipl. ing., HŽ Infrastruktura d.o.o.
664
Uvod
Željeznički promet u usporedbi sa cestovnim, tradicionalno je vrlo vi-
soke razine sigurnosti kod svih europskih željeznica i stoga su ozbiljne
željezničke nesreće uglavnom rjeđe pojavnosti, no kada se takve nesreće i
dogode, posljedice znaju biti pogubne kako za živote i zdravlje ljudi, tako
i u vidu vrlo velikih materijalnih šteta. Iako ozbiljne željezničke nesreće
pobuđuju, izazivaju zabrinutost javnosti, u tradicionalno zatvorenim
željezničkim sustavima informacije o sigurnosti samog željezničkog sustava
su vrlo rijetke, teško ili uopće nisu dostupne. Uspostava sustava upravljanja
sigurnošću u željezničkim poduzećima podrazumijeva i promjenu načina
rada i djelovanja gdje se u organizacijskim odjelima, koji se bave sigurnošću,
sve više iz posljedičnih aktivnosti kontrole primjene željezničkih propisa
preusmjeravaju u preventivne uz predvidljivost i dijagnosticiranja uzroka
izvanrednih događaja, procjene i upravljanje rizicima te unaprjeđenje sus-
tava informiranja, ali i permanentnog stručnog usavršavanja i poučavanja
izvršnih radnika. Području unaprjeđenja istrage izvanrednih događaja
posvećena je posebna pozornost.
Izvanredni događaji, osobito ozbiljne nesreće i nesreće, moguće je definira-
ti kao krizne situacije u željezničkim poduzećima. Upravljanje kriznim sit-
uacijama također ima svoja određena područja i faze djelovanja: pripreman-
je za krizne situacije (analiziranje uzroka, predviđanje i otkrivanje mogućih
kriza), izbjegavanje mogućih kriznih situacija, planiranje za izvanredne
situacije, prepoznavanje kriznih situacija, obuzdavanje kriznih situacija,
rješavanje kriznih situacija, komunikacija s medijima te izobrazba na te-
melju spoznaja, znanja i iskustva. U radu je stoga nužno izraditi usporedbu
sustava upravljanja sigurnošću i sustava upravljanja kriznim situacijama
kako bi se definirao model upravljanja izvanrednim događajima. Sustavno
upravljanje izvanrednim događajima temeljeno na sintezi sustava upravl-
janja sigurnošću i sustava upravljanja kriznim situacijama u željezničkom
prometu prvenstveno podrazumijeva preventivne aktivnosti i dijagnos-
ticiranje indikatora izvanrednih događaja, provedbu istrage izvanrednog
događaja, informiranje u slučaju izvanrednog događaja te permanentno
stručno osposobljavanje iz područja izvanrednih događaja u željezničkom
prometu.
Preventivne aktivnosti u upravljanju izvanrednim događajima podrazumi-
jeva analiziranje uzroka izvanrednih događaja i procjene rizika, otkivanje
mogućih izvanrednih događaja (analiza izbjegnutih nesreća), pripremanje
sustavnog programa za izbjegavanje izvanrednih događaja i planiranje za
izvanredne događaje kao izvanredne situacije. Prepoznavanje izvanred-
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
665
nog događaja je aktivnost s kojom se ulazi u područje istrage izvanrednog
događaja, prvih aktivnosti koje se provode u cilju obuzdavanja posljedica
izvanrednog događaja i provedbe očevida te nakon toga i provedbe istrage
izvanrednog događaja u cilju rješavanja krizne situacije te utvrđivanja, uz-
roka, odgovornosti i posljedica izvanrednog događaja. Informiranju pri iz-
vanrednim događajima posebna se pozornost posvećuje u području sustava
informiranja između željezničkih poduzeća, informiranja prema državnim
tijelima za zaštitu i spašavanje i informiranja pri istrazi izvanrednih
događaja te sve češće i kroz komuniciranje s medijima i javnošću. Stručna
osposobljenost željezničkih radnika propisana je i Zakonom o sigurnosti
u željezničkom prometu te se provodi na temelju okvirnih planova redovi-
tog poučavanja što je odličan alat i za učenje o izvanrednim događajima i
istragama izvanrednih događaja na temelju dosadašnjih iskustava. Iskustva
iz pojedinih europskih željeznica pokazuju da je ne samo poželjno već i ne-
ophodno i zaposlenike državnih tijela koja se bave željezničkim nezgodama
i nesrećama stručno osposobljavati za što stručnije odnosno efikasnije sud-
jelovanje u istragama izvanrednih događaja u željezničkom prometu.
1. Preventivne aktivnosti modela upravljanja
izvanrednim događajima
Preventivne aktivnosti kao početni dio modela upravljanja izvanrednim
događajima sastoje se od priprema i prepoznavanje mogućih izvanrednih
događaja, definiranja aktivnosti za sprječavanje izvanrednih događaja i u
konačnici planiranja za izvanredne događaje. Neke od navedenih aktivnosti
već su dugi niz godina propisane i provode se dok su druge u fazi uvođenja
u obvezne aktivnosti koje je nužno i stručno propisati.
1.1. Priprema i prepoznavanje
Priprema i prepoznavanje mogućih izvanrednih događaja temelji se na iz-
radi različitih vrsta analiza i procjena o događajima koji su se već dogodili:
• analizama vrsta, uzroka i posljedica izvanrednih događaja
• izrada posebnih analiza uzroka izvanrednih događaja metodom Drvo
hazarda
• analizama izbjegnutih nesreća kao mogućih nesreća i ozbiljnih nesreća
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
666
• uvođenje upravljanja rizicima temeljem procjena po važnosti i prior-
itetima.
Analize izvanrednih događaja u željezničkim poduzećima rade se na tri
različita načina: analiza izvanrednih događaja u željezničkom prometu te-
meljena na Pravilniku o izvanrednim događajima u željezničkom prometu,
analiza željezničkih nesreća te usmrćenih i teže ozlijeđenih osoba prema
odredbama Europske željezničke agencije te rad u UIC-ovoj sigurnosnoj
bazi podataka.
Model analize izvanrednih događaja pod nazivom Drvo hazarda jest sliko-
vit prikaz broja izvanrednih događaja prema vrsti, uzroku i odgovornosti
za nastanak tih događaja. Riječ je o retroaktivnom postupku koja se temelji
na podatcima o izvanrednim događajima koji su se već dogodili, prati se
njihov trend i uočava na kojim je mjestima potrebna intervencija. Na taj se
način grafički prate trendovi, pri čemu je jednostavno uočiti kritične točke
sustava u koje je potrebno uložiti dodatne napore, a prema potrebi i finan-
cijska sredstva za njihovo uklanjanje. Drvo hazarda od ove godine se koristi
u HŽ Infrastrukturi pri analizama izvanrednih događaja.
Razvrstavanje izvanrednih događaja na ozbiljne nesreće, izbjegnute nesreće
i poremećaje provodi se nakon stupanja na snagu Pravilnika o izvanrednim
događajima u željezničkom prometu krajem 2009. godine te se i ova vrsta
analize počela izrađivati tijekom 2011. godine.
Procjena rizika je znanstveno utemeljen proces koji se sastoji od sljedećih
koraka: prepoznavanja opasnosti, vrste opasnosti, procjena izloženosti te
vrste rizika. Kod analize rizika postoje tri koraka u postupku:
1. određivanje strukture sustava - u tome koraku sustav se obično razgrađuje
u više manjih dijelova i/ili podsustava, koji zajedno čine okvir za logičku
i numeričku analizu sustava
2. ustanovljivanje opasnosti događaja - otkrivanje toga što ako nešto krene
po zlu u sustavu ili u njegovim podsustavima ključno je za analizu rizika.
To zahtijeva da se sustav istraži do najmanjih pojedinosti. Podatci iz baze
podataka i prijašnjih iskustava igrat će veliku ulogu u prepoznavanju
opasnosti
3. analiza izvanrednih događaja – kada se utvrde potencijalne opasnosti,
potrebno je ustanoviti njihove uzroke. Nije dovoljno znati najvjerojatnije
uzroke, jer katkada i manje bitni uzroci mogu biti presudni, pa se trebaju
se uzeti u obzir, čak i onda ako se poslije odbace. Štoviše, zajednički
uzrok kvarovima i drugim važnim čimbenicima mogu biti važni, iako
je njihova povezanost vrlo rijetka.
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
667
1.2. Sprječavanje izvanrednih događaja
Sustavan program za sprječavanje i izbjegavanje izvanrednih događaja te-
melji se na uspostavi, provođenju, kontroli i unaprjeđenju sigurnog tije-
ka prometa. Siguran tijek prometa propisan je nizom ministarskih akata
i internih akata željezničkih poduzeća. Plan provođenja sigurnog tijeka
prometa prema osnovnim elementima sustava upravljanja sigurnošću te-
melji se na odredbama Politike sigurnosti i godišnjih operativnih planova
provedbe Politike sigurnosti. Kontrola sigurnog tijeka prometa provodi se
na četiri razine i temelji se na Pravilniku o organizaciji i načinu kontrole
nad sigurnim tijekom prometa. Unutarnjim revizijama sustava upravljanja
sigurnošću analiziraju se uočene nepravilnosti i propusti u procesu proved-
be sigurnog tijeka prometa te predlažu mjere za unaprjeđenje sigurnosti
željezničkog prometa.
Osim uhodan programa za sprječavanje i izbjegavanje izvanrednih događaja
postoje i druge aktivnosti:
• provođenje preventivnih akcija prema korisnicima prijevoza i trećih
 osoba (osoba koje nisu niti željeznički radnici niti korisnici prijevoza)
• označavanje zabranjenih radnji i mjesta visoke opasnosti na
 željezničkom području
• izrada povremenih analiza u cilju prepoznavanja i drugih znakova u
 prepoznavanju mogućih izvanrednih događaja.
1.3. Planiranje za izvanredne događaje
Izrada internih Uputa za istragu izvanrednih događaja u svim željezničkim
poduzećima temelj je planiranja za izvanredne događaje koje se sastoji od:
• sastavljanja timova – istražnih povjerenstava
• prepoznavanje razmjera izvanrednog događaja
• izrada planova za provedbu očevida i istrage izvanrednih događaja
• iskušavanje planova za provedbu očevida i istrage izvanrednih događaja
• ažuriranje planova za provedbu očevida i istrage izvanrednih događaja.
Imenovanje članova povjerenstava za očevid i istragu izvanrednih događaja
propisano je Pravilnikom o izvanrednim događajima u željezničkom pro-
metu i jednom godišnje obvezno se radi ažuriranje svih članova istražnih
povjerenstava. Popis članova povjerenstava za očevid i istragu izvanred-
nih događaja objavljuje se u službenom glasniku – Službenom vjesniku HŽ
Holdinga.
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
668
Rangiranje izvanrednih događaja prema razmjerima krizne situacije temelji
se na podjeli izvanrednih događaja pa se samim tim i definiraju koje razine
povjerenstava za očevid i istragu izvanrednih događaja su zadužene za koju
vrstu izvanrednog događaja:
• povjerenstvo na razini šefa područja bavi se očevidom i istragom
 poremećaja u prometu koji imaju najmanje posljedice, ali ih je
godišnje najviše
• područna povjerenstva pretežno se bave očevidom i istragom nesreća i
izbjegnutih nesreća
• povjerenstva najviše razine bave se očevidom i istragom ozbiljnih nesreća.
Iako je bilo pokušaja, u dosadašnjoj praksi nije bilo iskustava u iskušavanju
i ažuriranju planova za izvanredne događaje te je u budućnosti nužno or-
ganizirati simulacije željezničkih nesreća u kojima bi bili uključeni:
• predstavnici svih željezničkih poduzeća
• predstavnici državnih tijela zaštite i spašavanja.
2. Prijava, očevidi i istraga izvanrednih događaja
Kada se već izvanredni događaj dogodi nužno je u prvom koraku obuzdati širenje
posljedica, a s druge strane pokrenuti postupke istrage izvanrednog događaja
i aktivnosti za ponovnu uspostavu prometa. Kako bi se obuzdale negativne
posljedice izvanrednog događaja nužno je djelovati promptno, odlučno i stručno.
Na prvom mjestu moraju biti ljudi i stoga je važno da se što brže dođe na mjesto
izvanrednog događaja te osigura komunikacija s državnim tijelima za zaštitu i
spašavanje. Ovisnosti o težini, istragu izvanrednog događaja u željezničkom pro-
metu provode: povjerenstva za istragu izvanrednih događaja u željezničkom pro-
metu, neovisno istražno tijelo te državni sudski organi i policija.
2.1. Istraga izvanrednih događaja unutar željezničkih
poduzeća
Očevid i istraga izvanrednih događaja unutar željezničkih poduzeća prop-
isani su i definirani Pravilnikom o izvanrednim događajima u željezničkom
prometu: Očevid je prvi dio istrage na mjestu izvanrednog događaja, a
poslije saznanja o nastanku, sa ciljem utvrđivanja činjeničnog stanja, osi-
guranja tragova ili osiguranja dokaza. Istraga je postupak koji se provodi
s ciljem utvrđivanja uzroka, posljedica, okolnosti i odgovornosti za izvan-
redni događaj kao i sprječavanja možebitnih budućih nesreća. Istraga se
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
669
mora provesti stručno, objektivno, cjelovito i transparentno tj. saslušanjem
svih zainteresiranih subjekata, a kako bi se na osnovu svih prikupljenih in-
formacija, činjenica, dokaza i indicija utvrdile okolnosti, uzroci i posljedice
izvanrednog događaja. Istragu izvanrednog događaja vodi povjerenstvo
na čelu s predsjednikom povjerenstva koji stalno prikuplja podatke, doku-
mentira sve aktivnosti, komunicira sa sudionicima izvanrednog događaja te
pri završetku istrage pokreće sve prateće službe u cilju ponovne uspostave
prometa i završetka izvanrednog događaja.
Često puta povjerenstva za istragu izvanrednog događaja trebaju djelovati
na projektnim principima te je jedan od budućih zadataka njihovo osposo-
bljavanje za tehnike upravljanja projektima.
Podjela jedinstvenog trgovačkog društva HŽ Hrvatske željeznice d.o.o. na
željezničke prijevoznike i upravitelja infrastrukture utjecala je i na način pri-
jave, očevida i istrage izvanrednog događaja u ovisnosti od mjesta nastan-
ka: na području željezničke infrastrukture, na području koje u vlasništvu
željezničkih prijevoznika (depoi Vuče vlakova i slično), u željezničkim voz-
ilima za vrijeme izvršenja prijevoza i drugo. Te promjene izravno su utje-
cale na otežavajući rad članova koji su sada u sastavu iz više željezničkih
poduzeća te se povremeno događa da svako željezničko poduzeće formira
svoje povjerenstvo za istragu izvanrednih događaja.
Promjenama nastalim u području željezničkog prometu sve više do izražaja
dolaze istrage od strane neovisnog istražnog tijela i od strane državnih i
sudskih organa.
2.2. Istražno tijelo
Istražno tijelo je neovisno nacionalno tijelo nadležno za provođenje istra-
ga ozbiljnih nesreća, kao i izvanrednih događaja koji su pod određenim
okolnostima mogli dovesti do ozbiljnih nesreća. Istražno tijelo ovlašteno
je provesti sve radnje i aktivnosti koje ocijeni potrebnim za istraživanje
i utvrđivanje činjenica tijekom provođenja istrage, a osobito ima pravo
neposrednog pristupa mjestu izvanrednoga događaja, svim informacijama
i dokazima.
Istražno tijelo mora biti neovisno po organizaciji, pravnom statusu i načinu
donošenja odluka od željezničkih poduzeća. Istražno tijelo provodi istrage
ozbiljnih nesreća s ciljem mogućega poboljšanja sigurnosti željezničkoga
sustava, vodi se neovisno od sudske istrage (istražnog sudca) o istom
događaju i istom se ne istražuje pojedinačna krivnja ili odgovornosti.
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
670
2.3. Istraga od strane državnih tijela
Povjerenstva za istragu izvanrednih događaja formirana od strane
željezničkih poduzeća prvenstveno imaju zadaću utvrđivanja uzro-
ka, posljedica, okolnosti i interne odgovornosti za izvanredni događaj i
sprječavanja budućih nesreća. Dokazi utvrđeni u tim istragama mogu se
priložiti sudskim sporovima o izvanrednim događajima. Istražno tijelo
je neovisno o sudskoj istrazi i prvenstveno je cilj istrage Istražnog tijela
moguća poboljšanja sigurnosti željezničkog sustava. Stoga sve više do
izražaja dolaze istrage željezničkih nesreća od strane državnih tijela: Polici-
je i sudskih organa. Te istrage bave se utvrđivanje materijalne i kaznene
odgovornosti i u budućnosti će sve više dolaziti do izražaja u istragama
težih željezničkih nesreća.
Kako navedena državna tijela nemaju niti dovoljno znanja, stručnosti i
iskustva u istragama željezničkih nesreća nužna je dobra suradnja s povje-
renstvima za istragu izvanrednih događaja osnovana od strane željezničkih
poduzeća, što je vidljivo i u slučaju željezničkih nesreća u Rudinama, Sušak
Pećinama i Zagreb Glavnom kolodvoru tijekom 2009. godine gdje su svo-
jim teškim posljedicama privukle i značajnu pozornost cjelokupne hrvatske
javnosti i europskih željezničkih organizacija. Dakle, ovdje se naglašava da
sastav stručnjaka povjerenstava i istražnih tijela treba biti formirano i od
stručnih članova iz neovisnih institucija (instituta, visokoobrazovnih in-
stitucija, nadležnog ministarstva i sl.), a ne samo od željezničkih djelatnika,
a jednako tako to bi se odnosilo i na druge istražne radnje i organe (sudstvo,
istražna tijela, istražni sudac itd.) koji na mjestu događaja neposredno nje-
govog nakon zbivanja trebaju uključiti eksperte iz pojedinih usko vezanih
djelatnosti i struke, najčešće iz različitih područja (polja, grana). Tako na
primjer, to mogu ili bolje rečeno trebaju biti strukovnjaci prvenstveno iz
tehnologije željezničkog prometa, a dalje po potrebi strojarstva, elektroteh-
nike i sl. Posebice treba voditi računa da pri obavljanju očevida, istraga,
odnosno u slučajevima potrebe njihovih rekonstrukcija budu svakako
uključeni licencirani sudski vještaci potrebite struke (npr. prvenstveno
tehnologije prometa, a po potrebi i strojarske, graditeljske-infrastrukturne,
elektrotehničke ili neke druge struke koji se bave predmetnim strukama u
oblasti prometnih djelatnosti).
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
671
3. Informiranje u slučaju izvanrednog događaja
Informiranje u slučaju izvanrednog događaja u željezničkom prometu
potrebno je sagledati kroz različite aspekte:
• dojava o izvanrednom događaju Državnoj upravi za zaštitu i spašavanje
– 112 i informiranje između željezničkih radnika i djelatnika u državnim
tijelima
• informiranje između željezničkih radnika iz željezničkih poduzeća
zainteresiranih za izvanredni događaj
• informiranje prema javnosti i medijima.
3.1. Državna uprava za zaštitu i spašavanje
Državna uprava za zaštitu i spašavanje je samostalna, strukovna i upravna
organizacija u Republici Hrvatskoj koja priprema, planira i rukovodi opera-
tivnim snagama te koordinira djelovanje svih sudionika zaštite i spašavanja.
Unutar državne uprave za zaštitu i spašavanje djeluju sljedeće: Služba za
civilnu zaštitu, Služba za vatrogastvo i Služba za sustav 112. Zadaće Državne
uprave za zaštitu i spašavanje u većim nesrećama i katastrofama su:
• izdaje obvezne upute za upravljanje rizikom svim sudionicima zaštite i
spašavanja
• neposredno provodi mobilizaciju službi i postrojbi Uprave te operativnih
snaga zaštite i spašavanja
• koordinira, rukovodi i izravno zapovijeda operativnim snagama u
kriznim situacijama, većim nesrećama i katastrofama
• usmjerava i usklađuje djelovanje operativnih snaga u području zaštite i
spašavanja,
• obavlja poslove obavješćivanja i uzbunjivanja stanovništva i koordinira
jedinstveni sustav uzbunjivanja u Republici Hrvatskoj
• obavlja inspekcijski nadzor operativnih snaga koje djeluju na terenu, a
i kasnije
• surađuje s nadležnim tijelima drugih država i međunarodnih organizacija
u zaštiti i spašavanju, u cilju pružanja i prihvata međunarodne pomoći
i zajedničkog djelovanja,
• obavlja poslove informiranja javnosti.
Željeznička poduzeća u sastavu HŽ Holdinga potpisala su Protokol o načinu
komunikacije između Državne uprave za spašavanje i društava HŽ Hold-
inga. Cilj potpisivanja protokola je jednoznačno odrediti protok
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
672
informacija   između centra 112 Državne uprave za zaštitu i spašavanje i
željezničkih poduzeća unutar HŽ Holdinga. Svrha protokola je pravodob-
no i kvalitetno informiranje sudionika zaštite i spašavanja, tijela državne
i lokalne uprave i samouprave te javnosti o stanju željezničkog prometa u
Hrvatskoj u slučaju ozbiljnih nesreća i nesreća koje zahtijevaju djelovanje
službi za zaštitu i spašavanje. Na slici 1. prikazan je grafički protoka infor-
macija.
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
Slika 1 Grafički prikaz protoka informacija
673
U dosadašnjoj praksi šef kolodvora je izravno pozivao sva mjerodavna
državna tijela te je u novim uvjetima propisanim protokolom nužno još
odrediti i način komunikacije između željezničkih radnika i djelatnika
službi za spašavanje kako ne bi dolazilo do nepredviđenih situacija na
samom mjestu izvanrednog događaja.
3.2. Informiranje javnosti i odnosi s medijima
Informiranje javnosti i odnosi s medijima su još jedno od osjetljivih
područja sustavnog upravljanja izvanrednim događajima. Iz dosadašnjeg
iskustva moguće je reći da se u slučaju izvanredni događaja u željezničkom
prometu komunikacija s medijima prvenstveno provodi kroz odgovaranje
na različite upite i kratka priopćenja. Kako se istragom težih izvanrednih
događaja prvenstveno bave državna tijela mali je broj informacija koje se
mogu prosljeđivati medijima i javnosti, najčešće iz razloga nesmetanog i
objektivnog rada na istražnim poslovima, a to je jedan od ograničavajućih
faktora u razvoju kvalitetnih komunikativnih odnosa željezničkih poduzeća
s medijima i javnošću.
Potpisivanje protokola s Državnom upravom za zaštitu i spašavanje prvi je
korak u prevladavanju tog problema i unaprjeđenju odnosa željezničkih
poduzeća s medijima.
4. Stručno usavršavanje i željezničke nesreće
Osim što se na temelju baza podataka o izvanrednim događajima rade
različite analize u cilju preventivnih aktivnosti i permanentnog poboljšanja
sigurnosti željezničkog prometa iskustva stečena u istragama izvanrednih
događaja nužno je dokumentirati i oblikovati za stjecanje novih znanja.
Jednim dijelom Okvirni planovi i programi redovitog poučavanja izvršnih
radnika bave se i tematikom izvanrednih događaja, ali to se sve svodi najviše
na nekoliko sati godišnje. Iz primjera Njemačkih željeznica koji organizira-
ju sedam dana godišnje za školovanje predsjednika povjerenstava za istragu
izvanrednih događaja  moguće je zaključiti da bi se posebna pozornost tre-
bala posvetiti stručnosti željezničkih radnika koji sudjeluju u očevidima i
istragama željezničkih nesreća.
Osim teorijskih znanja koja bi se provodila kroz redovito poučavanje nužno
ja ponoviti da je važno i organiziranje praktičnih vježbi gdje bi se radile
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
674
simulacije željezničkih nesreća i na taj način vježbala i suradnja sa službama
spašavanja.
U konačnici, predstavnici istražnih tijela, institucija, MUP-a (Policije) i
sudskih tijela sve više će sudjelovati u istragama izvanrednih događaja u
željezničkom prometu te je nužno i njihovo permanentno stručno osposo-
bljavanje i iz područja željezničkog prometa.
Nakon potpisivanja Protokola o načinu i vrsti komunikacije između istražnih
tijela, povjerenstava za očevid i istragu izvanrednih događaja, učenje iz
iskustva postaje slijedeća dodirna točka u unaprjeđenju tih odnosa i ko-
munikacije između članova predmetnih povjerenstava za očevid i istragu
izvanrednih događaja i članova državnih tijela za spašavanje. Jedna od sm-
jernica ka boljoj edukaciji ovih stručnih timova bilo bi i propisano stjecanje
određene licence za obavljanje ovih i sličnih poslova kao što je to i kod stal-
nih sudskih vještaka svih struka pa i prometne i upis u registar licenciranih
strukovnih sudskih i/ili drugih institucija čime se dokazuje educiranost i
sposobnost, znanja i vještina odnosno kompetencije osobe specijaliste za
obavljanje ovakvog specijalističkog posla. Dakako da je ovo od vrlo velike
važnosti za sve subjekte koji su uključeni na bilo koji način (posredno ili
neposredno) ili imaju dodirnih točaka s izvanrednim događajem koji je
predmet istrage, a što pak jamči da će rezultati istrage biti rezultat rada na-
jkompetentnijih osoba iz struke za koji je sam događaj najviše i vezan.
Zaključak
Kroz izučavanje sustavnosti postupaka za upravljanje kriznim situacijama
u željezničkom prometu kroz sve prethodno razrađeno i izloženo u ovome
radu, dade se u konačnici zaključno izvesti slijedeće:
• uspostava sustava upravljanja sigurnošću u željezničkim poduzećima
podrazumijeva i promjenu načina rada i djelovanja gdje se u organizaci-
jskim odjelima, koji se bave sigurnošću, sve više iz posljedičnih aktivnosti
kontrole primjene željezničkih propisa, aktivnosti preusmjeravaju u pre-
ventivne, uz predvidljivosti i dijagnosticiranja uzroka izvanrednih događaja,
procjene i upravljanje rizicima te unaprjeđenje sustava informiranja, ali
i permanentnog stručnog usavršavanja i poučavanja izvršnih radnika,
• upravljanje kriznim situacijama također ima svoja određena područja
i faze djelovanja: pripremanje za krizne situacije (analiziranje uzroka,
predviđanje i otkrivanje mogućih kriza), izbjegavanje mogućih kriznih
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
675
situacija, planiranje za izvanredne situacije, prepoznavanje kriznih situacija,
obuzdavanje kriznih situacija, rješavanje kriznih situacija, komunikacija
s medijima te izobrazba na temelju spoznaja, znanja i iskustva. Stoga
je nužno izraditi usporedbu sustava upravljanja sigurnošću i sustava
upravljanja kriznim situacijama kako bi se deinirao model upravljanja
izvanrednim događajima. Sustavno upravljanje izvanrednim događajima
temeljeno na sintezi sustava upravljanja sigurnošću i sustava upravljanja
kriznim situacijama, u željezničkom prometu prvenstveno podrazumijeva
preventivne aktivnosti i dijagnosticiranje indikatora izvanrednih događaja,
provedba istrage izvanrednog događaja, informiranje u slučaju izvan-
rednog događaja te permanentno stručno osposobljavanje iz područja
izvanrednih događaja u željezničkom prometu,
• preventivne aktivnosti modela upravljanja izvanrednim događajima kao
početni dio modela upravljanja izvanrednim događajima sastoje se od
priprema i prepoznavanje mogućih izvanrednih događaja, deiniranja
aktivnosti za sprječavanje izvanrednih događaja i u konačnici planiranja
za izvanredne događaje. Neke od navedenih aktivnosti već su dugi niz
godina propisane i provode se dok su druge u fazi uvođenja u obvezne
aktivnosti koje je nužno i stručno propisati. Iz područja preventivnih
aktivnosti: potrebno je uvođenje novih suvremenih modela i analiza
u cilju što kvalitetnijeg prepoznavanja mogućih izvanrednih događaja,
izrada planova za izvanredne događaje,
• kako navedena državna tijela nemaju niti dovoljno specijalističkih
znanja, stručnosti i iskustva u istragama željezničkih nesreća, jer nisu
za ovakve poslove u potpunosti osposobljeni, nužna je dobra suradnja
s povjerenstvima za istragu izvanrednih događaja osnovana od strane
željezničkih poduzeća, što je vidljivo i u slučaju željezničkih nesreća u
Rudinama, Sušak Pećinama i Zagreb Glavnom kolodvoru tijekom 2009.
godine gdje su svojim teškim posljedicama privukle i značajnu pozor-
nost cjelokupne hrvatske javnosti i europskih željezničkih organizacija.
Dakle, ovdje se naglašava da sastav stručnjaka povjerenstava i istražnih
tijela treba biti formirano i od stručnih članova iz neovisnih institucija
(instituta, visokoobrazovnih institucija, nadležnog ministarstva i sl.), a
ne samo od željezničkih djelatnika, a jednako tako to bi se odnosilo i na
druge istražne radnje i organe (sudstvo, istražna tijela, istražni sudac itd.)
koji na mjestu događaja neposredno nakon njegovog zbivanja trebaju
uključiti eksperte iz pojedinih usko vezanih djelatnosti i struke, najčešće
iz različitih područja (polja, grana). Tako na primjer, to mogu, trebaju
biti strukovnjaci prvenstveno iz tehnologije željezničkog prometa, a dalje
po potrebi strojarstva, graditeljstva, elektrotehnike i dr. Posebice treba
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
676
voditi računa da pri obavljanju očevida, istraga, odnosno u slučajevima
potrebe njihovih rekonstrukcija budu svakako uključeni licencirani
sudski vještaci potrebite struke,
• jednako tako, usporedno s prepoznavanjem nedostataka u dosadašnjem
radu i aktivnostima po ovom predmetu, iznalaze se prijedlozi rješenja za
sustavnost u radu, boljitak, napredak, za što se očekuje da će  rezultirati
boljim, bržim rezultatima za koje se pak očekuje da proizlaze iz rezultata
istrage, deiniraju uzroke, daljnje (sekundarne) posljedice, odgovornosti
i dr.,
• Iz područja istrage izvanrednih događaja: ulaganje u stručno osposoblja-
vanje članova povjerenstava, unaprjeđenje suradnje sa drugim istražnim
tijelima,
• Iz područja informiranja: unaprjeđenje sustava informiranja između
DUSZ i željezničkih poduzeća, unaprjeđenje informiranja u cilju što
brže uspostave prometa, unaprjeđenje informiranja sa medijima,
• Iz područja učenja iz iskustva: uvođenje područja izvanrednih događaja
kao intelektualnog kapitala.
Literatura
Luecke, R.: Upravljanje kriznim situacijama, Zgombić&Partneri d.o.o., Za-
greb, 2005.
Pravilnik o izvanrednim događajima u željezničkom prometu, Narodne no-
vine broj 64/09, Zagreb, 2009.
Uputa za rad i postupanje u slučaju izvanrednog događaja, Službeni vjesnik
HŽ Holdinga broj 19/10, Zagreb, 2010.
Protokol o načinu komunikacija između Državne uprave za zaštitu i
spašavanje i društava HŽ Holdinga (radni materijal),
Okvirni plan i program poučavanja izvršnih radnika HŽ Infrastrukture
d.o.o. za 2011., Službeni vjesnik HŽ Holdinga broj 21/10, Zagreb, 2010.
http://www.duzs.hr/default.aspx
http:/ www.nn.hr (Ministarstvo pravosuđa RH, Podzakonski akti, Pravilnik
o licenciranju sudskih vještaka).
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
677
Systemic crisis management in rail traffic
Abstract
Railway traffic compared to road traffic is traditionally of very high level
of safety in all European railways and therefore serious rail accidents oc-
cur mainly less frequently, but when such accidents do happen, the con-
sequences may be fatal both for the lives and health of people, and in the
form of huge material damage. Although serious rail accidents are a source
of worry for the public, in traditionally closed rail systems the information
about the safety of the very rail system are very seldom, difficult to obtain
or not available. The establishment of the safety management system in rail
companies means also the change in operation method and activities where
in organisational sectors, involved in safety, from consequent activities of
controlling the implementation of rail regulations, the activities are increas-
ingly redirected to preventive action in diagnosing the causes of emergen-
cies, following trends, assessment and management of risks and constant
professional improvement and regular education of executive employees.
Keywords: crisis situations, railway traffic
Vinko Jenić, Marjana Petrović, Tomislav Petanović
678
udk 65.012.8
Mr. sc. Aleksandar Klaić, dipl.ing.; dr. sc. Anita Perešin*
Koncept regulativnog okvira
informacijske sigurnosti
Sažetak
U radu se uvode i definiraju pojmovi politike informacijske sigurnosti i
suvremenog informacijskog prostora. Širenje i kompleksnost informaci-
jskog prostora, u odnosu na ranija razdoblja, zahtijeva i razvoj novog kon-
cepta regulativnog okvira informacijske sigurnosti. U kontekstu navedenih
definicija, u radu se raščlanjuje regulativni okvir informacijske sigurnosti
prema vrsti akata kao što su zakoni, uredbe, pravilnici, norme ili etički
kodeksi te se utvrđuje razlika između pojedinih vrsta propisa. Utvrđuje se
i definira skup specifičnih vrsta podataka koje su dominantne s obzirom
na zahtjeve informacijske sigurnosti te se daje prikaz regulative informaci-
jske sigurnosti s obzirom na ove specifične vrste podataka. U radu se na-
dalje analiziraju tehnološki i društveni procesi koji su doveli do današnjih
regulativnih standarda u području informacijske sigurnosti te se upućuje
na važnost razumijevanja regulative, kako s aspekta upravljanja zahtjevima
regulativne usklađenosti, koje predstavlja bitnu komponentu suvremenog
poslovanja, tako i s aspekta razvoja informacijske sigurnosti, jer su regu-
lativni okvir, njegova strategija i planiranje, danas glavni pokretači infor-
macijske sigurnosti, neovisno o sektoru primjene.
Ključne riječi: informacijska sigurnost, informacijski prostor, politika in-
formacijske sigurnosti, regulativni okvir
* Mr. sc. Aleksandar Klaić, dr. sc. Anita Perešin, UVNS, Zagreb
679
Uvod
Sigurnosni standardi NATO-a i Europske unije, čije se uvođenje zahtijeva
od svih država članica, obuhvaćaju, između ostalog, i zahtjeve za uređenjem
područja informacijske sigurnosti te definiranjem nacionalne sigurnosne
politike u tom području.
Prilikom uređivanja područja informacijske sigurnosti, potrebno je voditi
računa o činjenici da se suvremena politika informacijske sigurnosti da-
nas razvija u potpuno promijenjenom okruženju, u kojem je nekadašnji
tradicionalni pristup informacijskoj sigurnosti u državnoj upravi, nakon
raspada blokovske podjele svijeta, tehnološke revolucije u području infor-
macijske i komunikacijske tehnologije te sveopće globalizacije, postao ne-
dostatan. Promjena tehnoloških mogućnosti povlači za sobom promjenu
načina ponašanja korisnika, a ove promjene donose potpuno izmijenjen
spektar ugroza i ranjivosti, uz sveprisutne asimetrične ugroze, kakva je i su-
vremeni terorizam. Postupna evolucija tradicionalne politike informacijske
sigurnosti, čiji korijeni sežu u doba hladnoratovske podjele svijeta, donosi
promjene koje su u praksi uglavnom nedostatne i prespore. Iako je pristup
području informacijske sigurnosti donekle različit u državnoj upravi i u
pravnim osobama koje djeluju na tržištu, može se reći da je zbog sve većih
sličnosti u okruženju, u poslovnim zahtjevima, pa i u metodologiji pristupa,
kroz najbolju praksu informacijske sigurnosti ili, primjerice, upravljanje
rizikom, nužan sličan i sveobuhvatan pristup području informacijske sig-
urnosti.
Upravo takav pristup zahtijeva donošenje koncepta regulativnog okvira in-
formacijske sigurnosti, kojemu je svrha nacionalno područje informacijske
sigurnosti uskladiti sa sigurnosnim zahtjevima NATO-a i EU-a i harmo-
nizirati ga sa nacionalnim regulativnim sustavima drugih država članica.
Kvalitetan koncept regulativnog okvira informacijske sigurnosti pritom
prvenstveno zahtijeva jasno određen informacijski prostor. Stoga u ovom
radu polazimo od teze da je, s obzirom na širenje i kompleksnost suvreme-
nog informacijskog prostora, nužno prilagoditi koncept nacionalne politike
informacijske sigurnosti, odnosno slijedom toga reorganizirati i propisati
odgovarajući nacionalni regulativni okvir informacijske sigurnosti.
Usklađivanje dosadašnje nacionalne prakse u RH sa sigurnosnim smjerni-
cama NATO-a i Europske unije, rezultiralo je donošenjem nacionalne regu-
lative i postavljanjem temelja za implementaciju propisanih mjera i stand-
arda informacijske sigurnosti u svim državnim tijelima, tijelima jedinica
lokalne i područne (regionalne) samouprave, pravnim osobama s javnim
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
680
ovlastima i drugim pravnim osobama koje u svom djelokrugu koriste klasi-
ficirane i neklasificirane podatke. Skup, u tom kontekstu donesenih poseb-
nih zakona (Zakon o tajnosti podataka, Zakon o informacijskoj sigurnosti
i Zakon o sigurnosnim provjerama), uveo je i definirao pojmove kao što
su informacijska sigurnost, mjere i standardi informacijske sigurnosti,
područja informacijske sigurnosti te klasificirani i neklasificirani podaci.
Informacijska sigurnost, u kontekstu navedenih posebnih zakona, proma-
tra se primarno u okviru uvođenja propisanih mjera i standarda informaci-
jske sigurnosti za zaštitu klasificiranih i neklasificiranih podataka. Takav
pristup uobičajen je za uvođenje informacijske sigurnosti u rad državne up-
rave. Međutim, područje informacijske sigurnosti nužno je sagledavati šire
od mehanizama nužnih za provedbu informacijske sigurnosti isključivo
u području rada državne uprave, već zahtjeve informacijske sigurnosti, s
obzirom na širinu informacijskog prostora, treba primijeniti i na suvreme-
no društvo u cjelini, koje postaje informacijsko društvo.
U radu se provodi analiza i definiranje informacijskog prostora u kojem
se postupa s podacima, uvodi se i definira prikladni pojam politike infor-
macijske sigurnosti te se definira skup specifičnih vrsta podataka koje su
dominantne s obzirom na zahtjeve informacijske sigurnosti i ukazuje se na
potrebu određivanja koncepta regulativnog okvira informacijske sigurnos-
ti koji će moći zadovoljiti zahtjeve sigurnosti suvremenog informacijskog
prostora.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
681
1. Informacijski prostor
Informacijski prostor predstavlja virtualnu globalnu okolinu međusobno
povezanih javnih i privatnih informacijskih sustava, u kojoj nastaju i
prenose se različite vrste podataka, ali i specifični podaci koji su dominant-
ni s obzirom na propise i zahtjeve informacijske sigurnosti. Slijedom toga
potrebno je primijeniti mjere i standarde informacijske sigurnosti prop-
isane za zaštitu povjerljivosti, dostupnosti i cjelovitosti podataka te dostup-
nosti i cjelovitosti informacijskih sustava u kojima se ti podaci obrađuju,
pohranjuju ili prenose.
Suvremeni informacijski prostor stvara se tijekom posljednjih nekoliko
desetljeća. U tom razdoblju čitav niz različitih trendova utjecao je na
formiranje suvremene paradigme informacijskog društva i pripadajućeg
informacijskog prostora. Analizom razdoblja od posljednjih nekoliko
desetljeća mogu se utvrditi neke karakteristične faze kroz koje je oblikovan-
je javnog informacijskog prostora prolazilo, kao što je prikazano na Slici 1.
Slika 1 Stvaranje suvremenog informacijskog prostora [1]
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
682
1.1. Podjela informacijskog prostora
U razdoblju do sedamdesetih godina prošlog stoljeća, kako je prikazano na
Slici 1., informacijski prostor karakterizirala je izražena segmentacija infor-
macijskog prostora u okviru pojedinih država, kao i oštra granica između
javnog i tajnog informacijskog prostora. Ova oštra granica u to je vrijeme
bila dodatno naglašena diskrecijskom mogućnošću odlučivanja državnih
tijela o granicama između javnog i tajnog dijela informacijskog prostora.
Tajni prostor pripadao je u potpunosti državnom sektoru u užem smislu,
odnosno najvećim dijelom sigurnosno-obavještajnom, policijskom i vo-
jnom dijelu tog sektora, a pravila klasificiranja podataka bila su gotovo pot-
puno zatvorena za širu javnost. Nužnost vojne, ali i obavještajno-sigurnosne
suradnje između različitih država, sve više je profilirala postupke klasi-
ficiranja podataka te se na prijelazu sedamdesetih u osamdesete godine
prošlog stoljeća sve jasnije utvrđuju koncepti, danas široko prihvaćene
četvero-stupanjske klasifikacije tajnosti podataka, temeljene na stupnju
štete od neovlaštenog otkrivanja klasificiranog podatka. Bitna komponenta
ovog koncepta bila je jasna veza između stupnja tajnosti određenog klasi-
ficiranog podatka i skupa mjera i standarda informacijske sigurnosti ko-
jima treba zaštititi podatak određenog stupnja tajnosti.
Sve jasniji zahtjevi sigurnosne politike u šezdesetim i sedamdesetim go-
dinama prošlog stoljeća potiču stvaranje sigurnosnih modela za provedbu
ciljeva sigurnosne politike, u prvom redu na informacijskim sustavima.
Tako su nastali rešetkasti model (Lattice Model) i Bell-La Padula model,
formalni sigurnosni modeli koji se bave kontrolom pristupa podacima na
informacijskom sustavu, odnosno sigurnosnim kriterijem povjerljivosti tih
podataka, ili primjerice Biba model koji je usmjeren na kriterij cjelovito-
sti podataka [3]. Sigurnosnim modelima, na formalni, matematički način,
arhitektura informacijskog sustava prilagođava se ciljevima sigurnosne
politike.
S obzirom da je sastavni dio informacijskog sustava u primjeni i njegovo
okruženje, koje uz tehnički sustav obuhvaća i podatke na sustavu te koris-
nike sustava, nužan korak dalje bili su sigurnosni načini rada informaci-
jskih sustava. Tako sigurnosni načini rada informacijskih sustava: namjen-
ski (engl. dedicated), na razini sustava (engl. system high), razdijeljeni (engl.
compartmented) i multirazinski (engl. multilevel), povezuju stupanj tajnosti
klasificiranih podataka na informacijskom sustavu, razinu sigurnosnih certi-
fikata osoba koje pristupaju informacijskom sustavu, nužnost pristupa klasi-
ficiranom podatku u okviru djelokruga rada osobe (engl. need-to-know), kao
i formalno odobrenje za pristup podacima na informacijskom sustavu.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
683
Vidljivo je da uspostava sustava povjerenja prema osobama čini bitan i nužan
element provedbe sigurnosne politike. Tako se, primjerice, u državnoj upra-
vi, osobama koje pristupaju klasificiranim podacima, na temelju sigurnos-
ne provjere izdaje sigurnosno uvjerenje (certifikat) odgovarajućeg stupnja
tajnosti, usklađenog sa stupnjem tajnosti klasificiranih podataka kojima
trebaju pristupati. Postupak sigurnosne provjere inicira državno tijelo, za
svog zaposlenika koji u okviru djelokruga svog radnog mjesta  ima potrebu
pristupa (engl. need-to-know) određenim kategorijama klasificiranih po-
dataka kao što su NATO ili EU klasificirani podaci, ili pojedinim nacional-
nim kategorijama klasificiranih podataka, kao što su, primjerice, podaci o
klasificiranim ugovorima u okviru nabave (princip razdvajanja nadležnosti).
Izdavanjem sigurnosnog certifikata osobi te potpisivanjem izjave osobe o
tome da je svjesna svojih prava i obveza u području tajnosti podataka, ruko-
voditelji pojedinih službi izdaju formalno odobrenje za pristup određenom
fondu klasificiranih podataka ili odobravaju pristup na neformalnoj razini,
razvođenjem pojedinog klasificiranog podatka osobi koja ima odgovarajući
certifikat i poslovno zaduženje.
Ovakav koncept provedbe sigurnosne politike razvio se u državnim up-
ravama tijekom sedamdesetih i osamdesetih godina prošlog stoljeća, is-
prva u najrazvijenijim državama svijeta, a kasnije i u ostalim demokrat-
skim državama. Tako dolazi do stvaranja jasne i transparentne regulative
vezane uz principe klasificiranja podataka, čime se tajni dio tadašnjeg
informacijskog prostora transformirao u relativno transparentno, jasno
ograničeno područje, odnosno u domenu klasificiranih podataka. S obzi-
rom da su načela klasificiranja postala slična u različitim državama i pri
tome javno propisana i transparentna, stvoreni su preduvjeti za učinkovitu
međunarodnu razmjenu klasificiranih podataka i suradnju različitih država
na problematici koja zahtijeva razmjenu klasificiranih podataka, kao što
je vojna suradnja, ili borba protiv suvremenih ugroza, kao što je terori-
zam. Temelji međusobnog povjerenja država na taj su način sagrađeni na
osnovi jasnih načela klasificiranja i zaštite podataka, odnosno na prim-
jeni odgovarajuće, međusobno usklađene sigurnosne politike (npr. Ugovor
između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Bugarske o uzajamnoj
zaštiti i razmjeni klasificiranih podataka, NN MU 1/09).
Sigurnosna politika u osamdesetim godinama prošlog stoljeća i dalje je pot-
icala jaku nacionalnu segmentaciju informacijskog prostora (zatvaranje po-
dataka u nacionalne granice). Tek iznimno brz razvoj informacijske i komu-
nikacijske tehnologije te brzo širenje interneta tijekom devedesetih godina,
ublažava nacionalnu segmentaciju informacijskog prostora, povezujući na-
cionalne informacijske prostore različitih država u zajednički globalni in-
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
684
formacijski prostor [4]. No, isto tako, u takvim okolnostima društvo postaje
sve više svjesno potrebe zaštite od ugroza povezanih s rastućom i globalnom
informacijskom tehnologijom. Bilo je to vrijeme, napose u Europskoj uniji
[5], kada je započela sustavna regulacija općenitih koncepata privatnosti,
kao i specifičnosti zaštite osobnih podataka, što je ubrzo postalo globalna
paradigma razvijenog svijeta. Na taj je način domena osobnih podataka
postala posebno značajna u informacijskom prostoru jer su korisnici osob-
nih podataka i državna tijela i druge pravne osobe, a osobni podaci često se
razmjenjuju u okviru međunarodne suradnje različitih država, ali i u okvi-
ru svakodnevnih poslova, kao što je, primjerice, sigurnost zračnog prometa.
Općeniti koncepti privatnosti pravnih osoba, odnosno zaštite intelektu-
alnog vlasništva, tradicionalno korišteni u obliku poslovne tajne, tijekom
devedesetih godina jasnije se definiraju i u državnom sektoru. Iako pod
različitim nazivima i oznakama („NATO Unclassified“, „EU Limitee“, …),
područje neklasificiranih podataka u državnom sektoru devedesetih go-
dina postaje nezaobilazna domena podataka državne uprave. Slijedeći
temeljne koncepte privatnosti, neklasificirane podatke karakterizira os-
jetljivost u smislu poslovnih ili službenih odnosa, pri čemu ti podaci
nemaju svojstvo tajnosti te kao takvi ne mogu biti klasificirani stupnjem
tajnosti. Ovakvi podaci, označeni oznakom „Neklasificirano“, predstavljaju
mogućnost kojom se može, primjerice, spriječiti uvid javnosti u situaci-
jama kada bi takav uvid otežavao daljnju provedbu aktivnosti na koje se
odnosi sadržaj neklasificiranog podatka. Jedan od najboljih primjera za
korištenje oznake „Neklasificirano“ jest planiranje i priprema budućih za-
konskih akata u državnoj upravi, koji u fazi razrade mogu nositi oznaku
„Neklasificirano“, kako bi se izbjeglo prerano javno komentiranje različitih
opcija koje razmatra radna grupa koja radi na izradi prijedloga [6]. Takav
način korištenja oznake „Neklasificirano“ ničim ne prejudicira kasniju pro-
ceduru, primjerice, kroz javnu raspravu ili prijedlog Vlade za upućivanje
pravnog propisa na donošenje u parlament. U svim tim slučajevima oznake
poput „Neklasificirano“ ili „Unclassified“, predstavljaju oznake za podatke
koji nisu tajni, ali su namijenjeni samo za službeno postupanje određenih
osoba (engl. need-to-know) i nije dopušteno njihovo objavljivanje. Na taj
način uvedena je još jedna označena kategorija podataka, koja osigurava
primjereno postupanje s podacima koji nisu tajni, ali nisu namijenjeni dru-
goj uporabi osim u službene svrhe. Uvođenje ove, neklasificirane domene
podataka, iako donekle komplicira postupanje s podacima, u osnovi pred-
stavlja poticaj državnoj upravi za smanjenje broja klasificiranih podataka i
samim time za veću transparentnost rada državne uprave.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
685
1.2. Povezanost segmenata informacijskog prostora
Procesi demokratizacije društva tijekom devedesetih godina dvadesetog
stoljeća uvode u regulativnu praksu koncept poznat kao pravo na prist-
up informacijama (Freedom of Information - FOI). Krajem devedesetih,
mnoge razvijene demokratske države, osobito članice EU-a, uvode ovaj
koncept u svoju nacionalnu regulativu [6]. Cilj ovog koncepta bio je pomir-
iti međusobno kontradiktorne zahtjeve državne uprave za klasificiranjem
(zatvaranjem) podataka te zahtjeve javnosti za transparentnošću (otvaran-
jem) rada državne uprave. U tom smislu važno je napomenuti da ovaj kon-
cept nije u koliziji s podatkovnim domenama informacijskog prostora, kao
što su klasificirana i neklasificirana domena, već upravo suprotno, ovim
konceptom osigurava se dodatna kontrola podataka kojima se bavi državna
uprava – kontrola javnosti. Načelo prava na pristup informacijama tako
obuhvaća mogućnost uvida u neki dokument državne uprave ili dobivanja
informacije o određenoj temi, ali pod propisanim uvjetima (pisani zahtjev,
utemeljeni razlog i sl.). Pri tome, za neklasificirane podatke, državna tijela
koja su vlasnici podataka moraju osigurati uvid u takve podatke prema
propisanoj proceduri.
Što se tiče klasificiranih podataka, oni su izuzeti od direktne primjene ovog
načela, ali se u većini država implementiraju dodatna načela nezavisne
arbitraže između vlasnika podatka i tražitelja informacije, odnosno zakon-
ske odredbe koje vlasnika klasificiranih podataka obvezuju na ocjenjivanje
razmjernosti između interesa javnosti i zaštite vrijednosti koje su klasi-
ficiranjem određenog podatka zaštićene (nacionalna sigurnost). Najčešći
organizacijski model koji se primjenjuje u različitim državama je model
organizacije državnog povjerenika za informacije, koji provodi direktnu
arbitražu između tražitelja podatka, koji potraživanje temelji na zakonu
koji regulira načelo prava na pristup informacijama te vlasnika klasi-
ficiranog podatka, koji zaštitu (klasificiranje) podatka temelji na zakonu
koji regulira tajnost podataka državne uprave. U RH je primijenjen nešto
drugačiji model, u okviru kojeg je napravljena poveznica između Zakona o
pravu na pristup informacijama (NN 172/03) i Zakona o tajnosti podataka
(NN 79/07) te je u članku 16. Zakona o tajnosti podataka uvedena obveza
da vlasnik klasificiranog podatka, koji je od interesa za javnost, provodi
ocjenjivanje razmjernosti dva sukobljena interesa tajnosti i javnosti te da u
okviru tog procesa zatraži mišljenje Ureda Vijeća za nacionalnu sigurnost,
kao središnjeg državnog tijela za informacijsku sigurnost (engl. National
Security Authority - NSA). Zakon o tajnosti podataka u članku 16. stavak 3.,
ostavlja otvorenim mogućnost naknadnog uvođenja državnog povjerenika
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
686
za informacije nekim drugim zakonom, jer nije uobičajeno da takav povje-
renik, kao procjenitelj zadužen za zaštitu transparentnosti ili javnosti rada
državne uprave, bude reguliran Zakonom o tajnosti podataka.
Stvaranjem globalnog informacijskog prostora, uvelike temeljenog
na rasprostranjenosti i sveprisutnosti interneta, javlja se potreba za
učinkovitijim pristupom cjelokupnom informacijskom prostoru, u odno-
su na pristup koji proizlazi iz korištenja i načela pojedinih podatkovnih
domena informacijskog prostora, kao što je, primjerice, domena klasi-
ficiranih podataka. Pored nezaustavljive integracije nacionalnih informaci-
jskih prostora u globalni informacijski prostor, međunarodne i nacionalne
potrebe za komuniciranjem nameću promjenu i prilagodbu sigurnosnih
politika i prakse komuniciranja s različitim vrstama podataka, kao što su
osobni podaci ili klasificirani podaci. Takve promjene nije moguće postići
bez opsežne i koordinirane prilagodbe kompleksne regulative u području
tajnosti i privatnosti podataka. Upravo to se posljednjih desetak godina
i događa te se, počevši od paradigme elektroničke državne uprave, preko
šireg pojma informacijskog društva, prilagođavaju komponente nacional-
nog zakonodavstva povezane s konceptima tajnosti i privatnosti [7]. Takve
prilagodbe, zbog iznimnog tehnološkog iskoraka u području elektroničkih
komunikacija i informacijske tehnologije te sveprisutnosti interneta, kao i
posljedično stvorene nove društvene situacije – globalizacije, sežu u čitav
niz zakona kojima se regulira područje rada davatelja elektroničkih ko-
munikacijskih usluga, utvrđuju elektroničke inačice dokumenata i potpisa,
postavljaju načela zaštite klasificiranih podataka, osobnih i drugih poda-
taka, propisuju mjere i standardi zaštite podataka, odnosno potiče normi-
zacija, kako u tehnološkom, tako i u sigurnosnom smislu.
Prilagodba nacionalnog sustava sigurnosnim zahtjevima NATO-a i EU-a,
zahtijeva stvaranje  koncepta regulativnog okvira informacijske sigurnosti
koji će državnom, javnom i privatnom sektoru propisati, odnosno dati sm-
jernice za zaštitu podataka u informacijskom prostoru.
2. Regulativni okvir informacijske sigurnosti
Opći koncept regulativnog okvira informacijske sigurnosti temelji se na
kombinaciji zakonodavnih propisa, međunarodnih i nacionalnih normi te
unutarnjih standarda svake pojedine organizacije (državnog tijela ili pravne
osobe – tvrtke). U posljednjih desetak godina kompleksnost regulativnog
okvira informacijske sigurnosti značajno raste. Razlozi tome leže u nizu
faktora koji su donosili, donose ili će donositi promjene u današnjem su-
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
687
vremenom društvu, kao što su društveno-politički procesi poslije hladnog
rata, globalizacija, velik tehnološki napredak krajem dvadesetog stoljeća,
sveprisutnost interneta, velike krize poput terorističkog napada na SAD 11.
rujna 2001. godine ili veliki gospodarski problemi poput propasti američke
korporacije Enron iste godine, ali i zahtjevi demokratizacije poput kon-
cepta prava na informaciju ili zaštite privatnosti. Svi ti procesi i događaji, u
manjoj ili većoj mjeri, obilježavaju skup zakona koji čine regulativni okvir
informacijske sigurnosti u različitim dijelovima svijeta, ali se ovakvi na-
cionalni regulativni okviri, zbog globalizacijskih procesa, sve češće prim-
jenjuju i u drugim državama širom svijeta (npr. obveza primjene propisa
određene države za inozemne tvrtke čije su dionice izlistane na određenoj
dioničkoj burzi u toj državi).
Kako su procesi i događaji, poput spomenutih, imali različit utjecaj na
društvo, tako je i konačan rezultat nacionalnih propisa informacijske sig-
urnosti u različitim dijelovima svijeta različit. No, unatoč tomu, mogu se
prepoznati temeljni koncepti koji su zakonskom regulativom propisani te
na različite načine primijenjeni u različitim državama, s obzirom na faktore
kao što su legislativna tradicija, ustavna ograničenja, međunarodni inte-
gracijski procesi i slično. Iz toga proizlazi da je i kompleksnost međusobnih
odnosa pojedinih odredbi različitih nacionalnih zakona i međunarodnih
propisa sve veća. Sigurnost nije sama sebi svrha, već je stanje koje se želi
postići u društvu, odnosno unutar nekog sektora društva, primjerice
zdravstva, bankarskog sektora, gospodarstva, državnog sektora, građanstva
itd. Kako su svi ti društveni sektori neminovno povezani, tako se i sig-
urnosni mehanizmi nužno dodiruju ili međusobno preklapaju u pojedinim
slučajevima.
Sve ovo uvelike otežava utvrđivanje primjenjivosti pojedinih zakona i nekih
specifičnih zakonskih odredbi, a pogotovo međusobnih interakcija više pro-
pisa. Utvrđivanje primjenjivosti pojedinih zakona može se pojednostaviti
pomoću analize globalnog informacijskog prostora i interakcije informaci-
jskog djelovanja određenog državnog tijela ili pravne osobe u okviru in-
formacijskog prostora. Pri tome je potrebno promatrati faktore kao što su:
međunarodni i nacionalni informacijski prostor i podaci, pristup i način
korištenja interneta, odnosno objavljivanja podataka na internetu i u drugim
javnim medijima, razina primijenjenog elektroničkog poslovanja s pratećim
zahtjevima elektroničkog potpisa i dokumenta, korištenje određenih oblika
tajnih podataka – klasificirani podaci, podaci označeni kao poslovna tajna,
odnosno koncepta privatnosti podataka za pravne i fizičke osobe. Općenito
rečeno, identifikacija primjenjive zakonske regulative može biti prilično
težak zadatak, osobito u slučajevima kada određena organizacija, državno
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
688
tijelo ili pravna osoba, surađuje ili posluje u međunarodnim okvirima, što
u današnjem svijetu postaje nužnost i pravilo, a pri tome se kompleksnost
regulativnog okvira informacijske sigurnosti samo povećava.
2.1. Sigurnosna politika u području informacijske
sigurnosti
NATO i EU u svojim sigurnosnim direktivama, za sigurnosnu politiku u
području informacijske sigurnosti koriste izraz Security Policy (hr. sig-
urnosna politika), a isti se termin u ovom užem značenju često koristi i u
stručnoj literaturi iz područja informacijske sigurnosti. Međutim, važno je
naglasiti da pojam sigurnosna politika ima i šire značenje koje je vezano
uz pojam nacionalne sigurnosti. Suvremene sigurnosne politike u širem
značenju Tatalović, Grizold i Cvrtila definiraju kao djelatnosti za pripremu
osiguravanja od izvora budućih ugroza u prirodi, društvu i među društvima,
dok u užem značenju one za njih predstavljaju zbroj svih mjera, djelatnosti
i postupaka namijenjenih uspostavljanju i djelovanju sustava nacionalne
sigurnosti [8].
S obzirom da je područje informacijske sigurnosti potrebno promatrati kao
jednu od grana nacionalne sigurnosti, smatramo nužnim preciznije odred-
iti značenje pojma sigurnosne politike u području informacijske sigurnosti
te stoga predlažemo uvođenje i definiranje pojma politike informacijske
sigurnosti.
U tom smislu, politika informacijske sigurnosti, predstavlja dokumente ko-
jima se utvrđuju mjere i standardi informacijske sigurnosti koje je potrebno
primijeniti u informacijskom prostoru za zaštitu povjerljivosti, dostupnosti
i cjelovitosti podataka te dostupnosti i cjelovitosti informacijskih sustava u
kojima se ti podaci obrađuju, pohranjuju ili prenose.
Politika informacijske sigurnosti koristi se i kao naziv za izjavu ili očitovanje
najodgovornijih osoba (uprava tvrtke, čelnik državnog tijela, …) o uvjer-
enjima, ciljevima i razlozima te općenitim načinima kako doći do željenih
postignuća u području informacijske sigurnosti, i to u obliku kratkog i kon-
ciznog dokumenta na općenitoj razini, bez specifičnosti i detaljnih opisa.
Donošenje ovakvih dokumenata sigurnosne politike najčešće proizlazi iz
zakonskih obveza, odnosno iz primjene normi kao što je HRN ISO/IEC
27001, a može biti i rezultat vlastite unutarnje inicijative određene instituci-
je. Općenito, politika informacijske sigurnosti predstavlja hijerarhijski
strukturiran skup dokumenata koji se, pored opisanog krovnog dokumen-
ta, uobičajeno sastoji i od razine standarda, koji predstavljaju obvezujuće
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
689
zahtjeve za provedbu sigurnosne politike, razine procedura, koje pred-
stavljaju obvezujuće postupke te od razine smjernica ili naputaka, koje su
preporučeni načini realizacije i stvaranja okvira za provedbu standarda i
procedura (Slika 2).
Kompleksnost općeg, krovnog dokumenta politike informacijske sigurnosti
pritom ovisi o kompleksnosti organizacije i ciljeva koji se žele postići te su u
tom smislu politike informacijske sigurnosti u državnom sektoru često vrlo
kompleksne, jer u sebi sadrže i uspostavu mehanizama nužnih za organi-
zaciju i upravljanje informacijskom sigurnošću u iznimno heterogenom
okruženju kakvo je državna uprava [9]. Uz sve navedeno, politika infor-
macijske sigurnosti se i funkcionalno raščlanjuje na više slojeva, pa obično ra-
zlikujemo opće politike na razini organizacije u cijelosti, funkcionalne politike
po određenim područjima (npr. fizička sigurnost), kao i specifične politike te
politike prihvatljivog korištenja (engl. Acceptable Use Policy – AUP) pojedinih
resursa (npr. sustava, aplikacija i sl.) [10]. Bez obzira na razlike u formi doku-
menata politike informacijske sigurnosti, pristupu i nazivlju, općenito rečeno,
politikom informacijske sigurnosti uvijek se osigurava uvođenje minimalnih
sigurnosnih zahtjeva u okviru određene organizacijske cjeline.
Slika 2 Hijerarhijske razine u skupu dokumenata politike informacijske sigurnosti
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
690
Na Slici 3 prikazan je primjer opisane hijerarhije propisa informacijske sig-
urnosti u državnom sektoru RH. Vrlo slični okviri regulative informaci-
jske sigurnosti mogu se vidjeti i na primjerima drugih država, odnosno u
međunarodnim organizacijama kao što su NATO ili EU.
Slika 3 Primjer hijerarhije propisa informacijske sigurnosti u državnom sektoru RH1
1 NPIS = Nacionalni program informacijske sigurnosti
   ZoSOS = Zakon o sigurnosno-obavještajnom sustavu RH (NN 79/06)
   ZTP = Zakon o tajnosti podataka (NN 79/07)
   ZoIS = Zakon o informacijskoj sigurnosti (NN 79/07)
   ZoSP =Zakon o sigurnosnim provjerama (NN 85/08)
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
691
ZSIS = Zavod za sigurnost informacijskih sustava
NCERT = Nacionalni CERT
2.2. Hijerarhija propisa
Zakonodavni propisi obuhvaćaju široku paletu međunarodnih i nacion-
alnih zakonskih propisa. Zakonski i podzakonski akti međusobno se hi-
jerarhijski nadograđuju, idući od općih prema posebnim propisima i od
funkcionalnih prema provedbenim, odnosno od organizacijskih prema
tehničkim propisima. Tako razlikujemo međunarodne ugovore (npr.
Zakon o potvrđivanju Ugovora između Republike Hrvatske i Europske
Unije o sigurnosnim postupcima za razmjenu tajnih podataka, NN MU
9/06) i zakone (npr. Zakon o informacijskoj sigurnosti, NN 79/07), čiju
ratifikaciju, odnosno donošenje, redovito provode državni parlamenti,
odnosno zakonodavni stup vlasti pojedine države.
Po hijerarhiji slijede uredbe (npr. Uredba o mjerama informacijske sig-
urnosti, NN 46/08) koje su u nadležnosti izvršne vlasti, odnosno vlade
svake pojedine države te naposljetku pravilnici, odluke, naputci i smjer-
nice različitih državnih tijela. Pri tome razina pravilnika, odluka, napu-
taka i smjernica može predstavljati podzakonsku razinu i primjenjivati
se na nacionalnoj razini (npr. Odluka o primjerenom upravljanju infor-
macijskim sustavom, HNB, NN 80/07, ili Pravilnik o kriterijima za us-
trojavanje radnih mjesta savjetnika za informacijsku sigurnost, UVNS,
NN 100/08), ali može predstavljati i interne akte samih državnih tijela
za provedbu pojedinih, zakonom propisanih obveza unutar djelokruga
tog državnog tijela (npr. Pravilnik o tajnosti podataka obrane, MORH,
NN 39/08). Naputci i smjernice (npr. Smjernice za upravljanje informaci-
jskim sustavom u cilju smanjenja operativnog rizika, HNB, ožujak 2006.,
www.hnb.hr/supervizija/), služe opisivanju preporučenih načina proved-
be propisanih zahtjeva i postupanja, primjerice u području sigurnosti
informacijskih sustava, a implementacija mjera definiranih ovakvim
preporukama je poželjna, ali nije obvezujuća. U tom smislu, dokumenti
s preporukama čine fleksibilne elemente regulativnog okvira informaci-
jske sigurnosti, tako da se često koriste na onim mjestima gdje sigurnost
nije moguće, nije potrebno ili nije poželjno strogo definirati.
Norme predstavljaju dokumente koji su odobreni od mjerodavnog nacion-
alnog ili međunarodnog  tijela za normizaciju i koji za opću i višekratnu
uporabu daju pravila, upute ili značajke za određenu vrstu aktivnosti
ili njihove rezultate, s ciljem postizanja najboljeg stupnja uređenosti u
danom okruženju (prikladnost namjene, optimizacija ograničenjem
raznolikosti, spojivost različitih proizvoda, promicanje prednosti za
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
692
društvo, kao što su sigurnost, zaštita zdravlja i okoliša, itd.) [11].
Kada govorimo o informacijskoj sigurnosti, norme predstavljaju rješenje
zajedničkih potreba državne uprave i gospodarstva za jedinstvenim
sustavima, primjerice u području upravljanja sigurnošću informacija
(HRN ISO/IEC 27001) ili u području vrednovanja informacijske teh-
nologije (ISO/IEC 15408). Norme predstavljaju obvezujuće dokumente,
ali isključivo u slučajevima kada na njih upućuju odredbe nekog zakon-
skog propisa, kao što je to, primjerice, u članku 38. Uredbe o načinu
pohranjivanja i posebnim mjerama tehničke zaštite posebnih katego-
rija osobnih podataka (NN 139/04): „Mjere, postupci i osobe ovlaštene
za osiguranje, pohranjivanje i zaštitu sustava određuju se, ostvaruju i
provjeravaju prema planu kojeg donosi voditelj zbirke osobnih podataka,
a u skladu s međunarodnim preporukama za to područje (ISO 17799).“
Za razliku od normi, koje donose tijela za normizaciju, standardi pred-
stavljaju dokumente pojedine institucije ili skupine institucija, nami-
jenjene unutarnjoj uporabi u određenim institucijama (npr. Standard
za školske knjižnice, NN 34/00) ili za potpuno otvorenu, javnu upo-
rabu (npr. IETF, RFC dokumenti) [12], tzv. otvoreni standardi. Otvoreni
standardi sve su više prisutni u području informacijske tehnologije. Ra-
zlog tomu je u iznimnoj dinamici razvoja, ali i u kompleksnosti područja
informacijske tehnologije. Tradicionalni pristup normizaciji, kroz pro-
ces usklađivanja u tehničkim odborima nacionalnog normizacijskog ti-
jela i kroz preuzimanje različitih međunarodnih normi u području in-
formacijske tehnologije za nacionalnu uporabu (ISO, IEC, CEN, ETSI
i druge), zbog dinamike razvoja tehnologije, pokazao se nedostatnim.
Stoga se u području informacijske tehnologije najčešće koriste različiti
otvoreni standardi, vlasnički standardi (engl. proprietary) ili de-facto
standardi, tj. standardi koji su se nametnuli masovnim korištenjem (npr.
Sony PlayStation ili Hayes AT skup naredbi za modeme). S obzirom da
model vlasničkih (privatnih) standarda počiva na interesnoj grupaci-
ji tvrtki koje usuglašavaju ili preuzimaju zajednički privatni standard
(npr. tehnologije nasljednici DVD medija: Blue-ray disk i HD-DVD),
takav pristup može dovesti do tržišne polarizacije, selektivnosti i ne-
transparentnosti, odnosno do ograničenja tržišnog natjecanja te je stoga
poželjna inicijativa državnog sektora usmjerena na poticanje otvorenih
standarda i procesa normizacije [7].
Pored navedenog, potrebno je razlikovati i tzv. sektorsku ili industri-
jsku regulativu, ili regulativu vertikale poslovanja, kojom se na određeni
način reguliraju, odnosno postavljaju zahtjevi koje moraju provesti sve
pravne osobe koje se bave određenom vrstom djelatnosti, kao što je,
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
693
primjerice, bankovni sektor ili sektor zaštitarske djelatnosti. Sektorsku
regulativu mogu predstavljati neki od prethodno obrađenih slojeva u
hijerarhiji propisa. Jedan od najreguliranijih sektora u smislu infor-
macijske sigurnosti svakako je bankovni sektor. Može se reći da su vršni
dokumenti sektorske regulative u bankovnom sektoru dokumenti Ba-
sel standarda, koji u stvari predstavlja međunarodni bankovni stand-
ard koji je kreirao Bazelski odbor za bankovni nadzor (Basel Commit-
tee on Banking Supervision – BCBS). BCBS se sastoji od predstavnika
središnjih banaka i bankovnih regulatora iz nekoliko EU država, Japana
i SAD-a, koji potiču međunarodnu kooperaciju banaka i izdaju smjer-
nice za nadzor banaka. Iako aktualna inačica Basel II standarda nije
zakon, njegovi zahtjevi preuzimaju se u zakonodavnoj praksi velikog
broja država u svijetu (npr. EU direktive 2006/48/EC, 2006/49/EC, koje
su obvezujuće za sve države članice EU) i propisuju se kroz različite
nacionalne propise koji mogu biti zakoni, uredbe ili pravilnici, odnosno
odluke središnjih banaka, kao nadležnih tijela. U RH je preuzimanje
Basel II standarda utvrđeno donošenjem novog Zakona o kreditnim
institucijama (NN 117/08) te čitavim nizom podzakonskih akata (npr.
Odluka HNB-a o upravljanju rizicima i drugi akti: http://www.hnb.hr/
propisi/ hpropisi.htm).
Na Slici 4. prikazan je utjecaj različitih razina regulativnog okvira infor-
macijske sigurnosti na politiku informacijske sigurnosti koja se provodi
u pravnoj osobi, pri čemu su uzeti primjeri regulative, normi i stand-
arda, tipični za RH, EU i SAD.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
694
2.3. Etički principi
Informacijska sigurnost u velikoj se mjeri temelji na zakonskim i drugim
propisima koji osiguravaju uređeni okvir za uspostavu i upravljanje sus-
tavom informacijske sigurnosti u određenom okruženju. No, zbog kom-
pleksnosti ljudskog ponašanja i odnosa u društvu, propisi nisu uvijek
odgovarajući način za rješavanje problematike postupanja osoba u nekim
aspektima njihova rada. Tako sve aspekte sigurnosti, niti je moguće u pot-
punosti regulirati, niti bi ih se, u praktičnom smislu, moglo pravno proce-
suirati, posebice u slučajevima kada pojedini propisi daju mogućnost za
različita tumačenja ili ostavljaju prostor nepotpuno uređenim u nekom
od poslovnih segmenata (npr. uporaba privatnog softvera na poslovnim
računalima, uporaba softvera koji ima licence za besplatno korištenje
za fizičke osobe na računalima pravne osobe i sl.) [13]. U tom smislu, u
određenim slučajevima koristi se etika, kao sustav vrijednosti i poželjnog
ponašanja te se definiraju opći standardi prihvatljivog ponašanja, odnosno
objektivno definirani standardi dobrog i lošeg ponašanja – etički kodeks.
Slika 4 Utjecaj različitih razina regulativnog okvira informacijske sigurnosti na razvoj
unutarnje politike informacijske sigurnosti pravne osobe2
2 PCI DSS – Payment Card Industry Data Security Standard
PA DSS – Payment Application Data Security Standard
NIST – U.S. National Institute of Standards and Technology
ITIL – Information Technology Infrastructure Library
COBIT – Control Objectives for Information Technology
OWASP – Open Web Applicatin Security Project
CSO/CIO – Chief Security/Information Officer
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
695
U osnovi postoje dva načina etičkog pristupa: pristup temeljen na posljed-
ici (teleologija) i pristup temeljen na pravilu (deontologija), pri čemu oba
načina mogu biti promatrana u individualnom kontekstu (osoba - egoizam)
ili univerzalnom kontekstu (društvo - utilitarizam) [13]. Etički kodeksi
obično se utvrđuju za određeni profil zaposlenika ili određenu organizaciju
(npr. Etički kodeks državnih službenika, NN 49/06, ili ISC2 Code of Eth-
ics, https://www.isc2.org/cgi-bin/content.cgi?category=12) te predstavljaju
kombinaciju etičkih pristupa prilagođenih kontekstu za koji su namijen-
jeni (npr. državni službenici u RH, odnosno svjetska strukovna udruga
stručnjaka sigurnosti informacijskih sustava).
Regulativni okvir osigurava odgovarajuće kaznene i prekršajne mjere za
kršenje odredbi propisanih zakonskim propisima, odnosno stegovne i dis-
ciplinske postupke za kršenje odredbi propisanih unutarnjim aktima po-
jedinih institucija. Osnovni princip etičkog kodeksa je postavljanje okvira
za razmatranje etičnosti postupanja pojedinca koji je, ulaskom u struko-
vnu udrugu ili zaposlenjem, prihvatio obvezu poštivanja određenog etičkog
kodeksa. Iako sličnog naziva, dva prethodno spomenuta etička kodeksa bit-
no se razlikuju. Etički kodeks državnih službenika samo proširuje okvire u
kojima je moguće prepoznati i utvrditi kršenje drugih postojećih propisa
koje državni službenici moraju poštivati. Etički kodeks ISC2 organizacije
uobičajen je za strukovne organizacije (profesionalna etika) i u sebi sadrži
kompletnu proceduru procesuiranja etičkih sukoba, kroz uspostavu etičkih
sudova, koncept prijavljivanja etičkih sukoba, procesuiranje pojedinačnih
slučajeva kršenja etičkih principa te stegovno kažnjavanje članova struko-
vne organizacije kojima je utvrđeno kršenje odredbi etičkog kodeksa, suk-
ladno pravilima strukovne organizacije.
 3.  Vrste podataka i regulativa informacijske
sigurnosti
U nastavku rada provodi se analiza regulativnog okvira informacijske sig-
urnosti, kroz prethodno deinirani informacijski prostor, identiikacijom
primjenjivih zakona po domenama informacijskog prostora, koje su određene
na temelju vrsta podataka. Kada govorimo o vrsti podataka, smatramo
nužnim deinirati skup podataka koji su dominantni s obzirom na zahtjeve
informacijske sigurnosti, a taj skup čine: klasiicirani podaci, neklasiicirani
podaci, osobni podaci i podaci koji predstavljaju intelektualno vlasništvo u
širem smislu. Pritom se pažnja usmjerava na zakonom propisane zahtjeve u
RH te na usporedbu stanja u RH s važnijim zahtjevima EU-a.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
696
3.1. Klasificirani podaci
Klasificirani podatak predstavlja tajni podatak u vlasništvu državne up-
rave. To je podatak koji nadležno državno tijelo u propisanom postupku
označi klasificiranim, jer je za njega utvrdilo zakonsku obvezu određivanja
stupnja tajnosti. Klasificirani podatak je i svaki drugi podatak, kojeg nekoj
državi tako označenog preda druga država, međunarodna organizacija ili
institucija, sukladno odgovarajućem međunarodnom ugovoru o uzajamnoj
zaštiti klasificiranih podataka.
Zakonom se obavezno propisuju kriteriji klasificiranja, način označavanja,
postupanja i zaštite klasificiranog podatka. U RH je postupanje s klasi-
ficiranim podacima propisano sa tri posebna zakona: Zakonom o tajnosti
podataka (NN 79/07), Zakonom o informacijskoj sigurnosti (NN 79/07),
Zakonom o sigurnosnim provjerama (NN 85/08) te nizom pripadajućih
podzakonskih akata – uredbi, pravilnika i naputaka. U Europskoj uniji
zaštita klasificiranih podataka određena je sigurnosnom politikom Vijeća
EU, a propisana Odlukom Vijeća EU o prihvaćanju sigurnosne regulative
Vijeća broj 2001/264/EC od 19. ožujka 2001. godine (kasnije je doneseno više
nadopuna), odnosno usklađena je s Odlukom Europske komisije o aman-
dmanima na interna pravila postupanja broj 2001/844/EC, ECSC, Euratom
od 29. studenoga 2001. godine (kasnije je doneseno više nadopuna).
Vlasnik klasificiranog podatka uvijek je određeno državno tijelo ili pravna
osoba s javnim ovlastima, jer se zakonom propisuje kontrolni mehanizam
koji ovlast klasificiranja daje vrlo usko, za najviši stupanj tajnosti, najman-
jem broju državnih tijela, a za niže stupnjeve tajnosti nešto većem broju
državnih tijela. Korisnici klasificiranih podataka mogu u osnovi biti sva
državna tijela i pravne osobe s javnim ovlastima, u najširem smislu, od
središnje do lokalne vlasti, odnosno u sva tri stupa vlasti, izvršnom, za-
konodavnom i sudbenom, kada im tijelo koje je vlasnik klasificiranog po-
datka takav podatak dostavi u okviru službenog postupanja.
Sukladno članku 13. stavku 4. Zakona o tajnosti podataka (NN, 79/07),
nadležno državno tijelo odgovorno je za klasificiranje podataka i za znan-
stvene ustanove, zavode i druge pravne osobe, kada temeljem zakonskih
obveza koje koordinira to državno tijelo, rade na projektima, pronalas-
cima, tehnologijama i drugim poslovima od sigurnosnog interesa za Re-
publiku Hrvatsku. U tim slučajevima ovo državno tijelo nadležno je i za
usklađivanje posebnih zakonskih obveza tih pravnih osoba (npr. obveze
iz područja obrambenih priprema, sukladno Zakonu o obrani, NN 33/02,
76/07) s općim propisima informacijske sigurnosti i postupanjem središnjeg
državnog tijela za informacijsku sigurnost - Ureda Vijeća za nacionalnu sig-
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
697
urnost.
Korisnici klasificiranih podataka mogu biti i sve pravne osobe koje s
državnim tijelima, vlasnicima klasificiranih podataka, sklope klasificirani
ugovor u okviru kojeg razmjenjuju klasificirane podatke. Ovako definirani
vlasnici klasificiranih podataka, korisnici klasificiranih podataka te ugo-
varatelji klasificiranih ugovora, čine obveznike Zakona o informacijskoj
sigurnosti u smislu provedbe propisa o klasificiranim podacima.
Obveza uzajamne zaštite klasificiranih podataka danas predstavlja jedan
od najvažnijih zahtjeva pri međunarodnoj državnoj suradnji (Interpol,
Europol, međunarodne mirovne misije i sl.). Takve obveze utvrđuju se
bilateralnim međunarodnim ugovorima između dvije države ili multi-
lateralnim međunarodnim ugovorima s međunarodnim organizacijama
(NATO, EU, …). Međunarodne ugovore za RH usklađuje, i u ime Vlade
RH potpisuje, Ured Vijeća za nacionalnu sigurnost kao hrvatski NSA,
što je praksa u državama članicama NATO-a i EU-a. Nakon potpisivanja
ovakvog međunarodnog ugovora, Vlada takve ugovore upućuje na ratifi-
kaciju u Hrvatski sabor, gdje oni, nakon ratifikacije, postaju obvezujući dio
državne pravne regulative. Na taj način međunarodni ugovori, jednako kao
i nacionalni zakoni, obvezuju sve subjekte u državi koji koriste određene
međunarodne klasificirane podatke. Štoviše, ukoliko su zahtjevi informaci-
jske sigurnosti u ratificiranom međunarodnom ugovoru oštriji od zahtjeva
propisanih nacionalnim zakonodavstvom, na međunarodne klasificirane
podatke razmijenjene u okviru tog ugovora primjenjuju se zahtjevi iz
međunarodnog ugovora.
Međunarodnim ugovorima osiguravaju se minimalni zahtjevi informacijske
sigurnosti obje ugovorne strane (bilateralni) ili svih članica međunarodne
organizacije (multilateralni), koji se tijekom pregovaranja usklađuju sa
specifičnostima nacionalnog zakonodavstva iz područja informacijske sig-
urnosti. Primjena odredbi međunarodnih ugovora o uzajamnoj zaštiti klas-
ificiranih podataka obveza je svih, prije definiranih vlasnika klasificiranih
podataka, korisnika klasificiranih podataka te ugovaratelja klasificiranih
ugovora, koji u svom radu koriste određene međunarodne klasificirane
podatke (npr. slanje nacionalnog klasificiranog podatka izvan državnih
granica, prijem i korištenje međunarodnog klasificiranog podatka, stranka
ugovaratelj međunarodnog klasificiranog ugovora i sl.).
Pored međunarodnih ugovora, uobičajeno se koriste i međunarodni akti za
provedbu ugovora. Takve međunarodne akte potpisuju nadležna državna
tijela (npr. Sigurnosni aranžman između Ureda Vijeća za nacionalnu sig-
urnost (UVNS) Republike Hrvatske, Ureda za sigurnost Glavnog tajništva
Vijeća Europske Unije (GSCSO) i Uprave za sigurnost Europske Komisije
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
698
(ECSD) za zaštitu klasificiranih podataka razmijenjenih između Republike
Hrvatske i Europske Unije, listopad 2007., www.uvns.hr). Ovisno o vrsti i
značaju međunarodnog akta, postoje dva načina zaključivanja ugovora koje
provodi nadležno državno tijelo, prethodnim slanjem Vladi na donošenje
zaključka i odluke o potpisivanju, ili slanjem obavijesti o provedenom pot-
pisivanju međunarodnog akta.
3.2. Neklasificirani podaci
Podatak bez utvrđenog stupnja tajnosti, kada se koristi u službene svrhe,
može biti bez oznake ili označen oznakom „Neklasificirano“. Podatak koji
je bez oznake, nema ograničenja uporabe i pristupa osoba. Podatak koji
je označen oznakom „Neklasificirano“ koristi se samo u službene svrhe i
može biti dostupan isključivo onim fizičkim osobama, državnim tijelima i
pravnim osobama, koje imaju potrebu korištenja takvog podatka u službene
svrhe i radi obavljanja poslova iz njihova djelokruga (Članak 7. Uredbe o
mjerama informacijske sigurnosti, NN 46/08).
Svaki podatak koji je Republici Hrvatskoj predala druga država,
međunarodna organizacija ili institucija s kojom Republika Hrvatska
surađuje, a označen je oznakom „Neklasificirano“, odnosno istovrsnom in-
ozemnom oznakom, u skladu s odgovarajućim međunarodnim ugovorom
koji je Republika Hrvatska potpisala, koristi se samo u službene svrhe i
može biti dostupan isključivo onim fizičkim osobama, tijelima i pravnim
osobama, koje imaju potrebu korištenja takvog podatka u službene svrhe i
radi obavljanja poslova iz njihova djelokruga.
Najčešće se pojam i uporaba neklasificiranih podataka reguliraju istim za-
konom kojim i klasificirani podaci (u RH je to Zakon o tajnosti podataka,
NN 79/07). Kako je već prije naglašeno, šira uporaba podataka označenih
oznakom „Neklasificirano“ zamjetna je u svijetu tijekom posljednjih de-
setak godina. To je razdoblje u kojem dolazi do intenziviranja zahtjeva
za transparentnost rada državne uprave te je u sklopu toga ova kategorija
podataka vrlo bitna jer omogućava odgovarajuće postupanje s podatkom
koji nije tajan, ali je na određeni način osjetljiv za uvid javnosti i treba se
koristiti isključivo u službene svrhe. Neklasificirani podaci, jednako kao i
klasificirani podaci, tipični su za državnu upravu te su obveznici primjene
propisa o neklasificiranim podacima tijela središnje državne i lokalne vlasti,
odnosno institucije sva tri stupa vlasti, izvršnog, zakonodavnog i sudbenog.
Zaštita neklasificiranih podataka u državnoj upravi gotovo se redovito pro-
vodi prema istim standardima koji su propisani i za zaštitu osobnih poda-
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
699
taka. Razlog tome je prvenstveno značaj državne uprave u smislu zaštite os-
obnih podataka, jer je državna uprava, slikovito rečeno, „tvornica osobnih
podataka“ te gotovo bez iznimke možemo reći da svako državno tijelo us-
postavlja i vodi neku vrstu baze podataka koja u sebi sadrži osobne podatke
građana. To je osobito naglašeno u sektoru upravnih poslova, sudbenom
i sigurnosnom sektoru, sektoru zdravstva ili pak zemljišno-katastarskim
poslovima. Primjenom istih standarda zaštite na neklasificirane podatke
(podaci koji nisu tajni, ali se koriste samo u službene svrhe), kao i na osobne
podatke, znatno se pojednostavljuje realizacija zaštite podataka, a same
mjere i standardi koji se primjenjuju postaju učinkovitiji. U tom smislu i
rješenje propisano u RH vodi se opisanom logikom te se u članku 8. Ure-
dbe o mjerama informacijske sigurnosti, utvrđuje obveza primjene skupa
mjera informacijske sigurnosti, sukladno normama za upravljanje infor-
macijskom sigurnošću HRN ISO/IEC 27001 i HRN ISO/IEC 17799 [14].
3.3. Osobni podaci
Zakon o zaštiti osobnih podataka (NN 103/03, 118/06, 41/08) utvrđuje zaštitu
osobnih podataka u RH, odnosno zaštitu privatnosti, koja je obvezujuća za
sve pravne i fizičke osobe, bilo u državnom, bilo u privatnom sektoru, kada
prikupljaju, obrađuju ili koriste osobne podatke o fizičkim osobama. Os-
obni podaci su, u smislu ovog Zakona, identifikacijski broj, ali i svi podaci
koji se odnose na identificiranu osobu ili osobu koja se putem tih podataka
može identificirati.
Bitno je naglasiti da bi odredbe ovog Zakona u najvećoj mjeri trebale biti
provedene u državnom sektoru. Počevši od rođenja, definiranja matičnih
podataka i određivanja identifikacijskih brojeva, preko školovanja, zapos-
lenja, kupnje nekretnina, automobila i sl., evidencije o fizičkim osobama
vode se u nadležnim državnim tijelima, odnosno različitim pravnim
osobama s javnim ovlastima. S druge strane, pravne osobe iz privatnog
sektora također su obveznici ovog Zakona, primjerice banke, uslužne ili
trgovačke tvrtke koje vode evidencije o svojim klijentima i sl. Tako je prim-
jena mjera za zaštitu osobnih podataka nužna u širokom spektru pravnih
osoba i državnih tijela. Upravo stoga se Uredba o načinu pohranjivanja i
posebnim mjerama tehničke zaštite posebnih kategorija osobnih podataka
(NN 139/04), u članku 38. oslanja na međunarodnu normu ISO 17799, jed-
nako dostupnu i primjenjivu, kako za državni, tako i za privatni sektor.
Ukoliko se veliki broj osobnih podataka fizičkih osoba i pripadajuća zaštita
privatnosti provode spomenutim konceptom zaštite putem primjene
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
700
međunarodne norme, onda je logično rješenje koristiti isti koncept zaštite
općenito za zaštitu privatnosti u državnoj upravi [7] [15]. Upravo ovakva
logika je poveznica s označenim neklasificiranim podacima i člankom 8.
Uredbe o mjerama informacijske sigurnosti (NN 46/08).
Koncept Zakona o zaštiti osobnih podataka prati odgovarajuće propise EU-
a, prvenstveno Direktivu 95/46/EC EU Parlamenta i Vijeća od 24. listopada
1995. o zaštiti pojedinaca s obzirom na obradu i prijenos osobnih poda-
taka [16], odnosno Konvenciju iz Strasbourga iz 1981. godine, (European
Treaty Series - No. 108) i njene kasnije dopune i izmjene. Nadalje, direktiva
2002/58/EC odnosi se na obradu osobnih podataka fizičkih osoba i zaštitu
privatnosti u elektroničkim komunikacijama, što je u RH usklađeno Za-
konom o elektroničkim komunikacijama (NN 73/08).
Države članice EU-a, kao i države koje su na putu u EU, u nekoj fazi inte-
gracijskih procesa imaju sličan koncept zaštite osobnih podataka, kojem se
u EU pridaje veliki značaj. S druge strane, SAD ima potpuno drugačiji prist-
up području zaštite privatnosti te nemaju poseban zakon kojim bi se štitila
privatnost na način kako to radi EU. U SAD-u se zaštita osobnih podataka
propisuje „prema potrebi“ pojedinim specijalnim zakonima koji osobne
podatke obuhvaćaju regulirajući pojedine sektore u državi, u okviru kojih
se koriste osobni podaci građana SAD-a. Tako, primjerice, HIPAA  regu-
lira sigurnost i privatnost zdravstvenih podataka građana SAD-a, a GLB

regulira privatnost osobnih podataka klijenata pojedinih institucija unutar
financijskog sustava SAD-a (banke, fondovi, osiguravajuće kompanije i sl.).
Upravo zbog različitog koncepta zaštite osobnih podataka, česti su problemi
u području zaštite osobnih podataka na relaciji EU-SAD, počevši od načina
poslovanja tvrtki na ovim tržištima (International Safe Harbour Principles,
Odluka Europske Komisije 2000/520/EC), pa do razmjene podataka o put-
nicima koji putuju iz zemalja EU u SAD (Sporazum EU-SAD od 28. lipnja
2007. godine o obradi i slanju PNR-a  od zrakoplovnog prijevoznika koji leti
za SAD, Ministarstvu domovinske sigurnosti SAD-a – DHS-u).
3.4. Intelektualno vlasništvo
Intelektualno vlasništvo predstavlja temelj razvoja suvremene ekonomije,
odnosno društva znanja, na sličan način kako je privatno vlasništvo pred-
stavljalo temelj razvoja tržišne ekonomije [17]. Pod pojmom intelektualnog
vlasništva podrazumijevamo autorska prava (stvaratelji književnih, glaz-
benih, umjetničkih i znanstvenih djela) i autorskom pravu srodna prava
(prava umjetnika izvođača, proizvođača fonograma, organizacija za radi-
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
701
odifuziju, filmskih producenata, nakladnika i proizvođača baza podataka).
Intelektualno vlasništvo u širem smislu obuhvaća i pojam industrijskog
vlasništva koji uključuje patente, žigove, oznake geografskog porijekla, in-
dustrijski dizajn (zaštita vanjskog izgleda, odnosno pojavnosti nekog proiz-
voda), kao i poslovnu tajnu. Čitav niz zakona uređuje ovo područje u RH:
Zakon o autorskom i srodnim pravima (NN 167/03), Zakon o patentima
(NN 78/99), Zakon o žigu (NN 173/03), Zakon o industrijskom dizajnu (NN
173/03), Zakon o oznakama zemljopisnog podrijetla i oznakama izvornosti
proizvoda i usluga (NN 78/99) te Zakon o zaštiti topografija poluvodičkih
proizvoda (NN 173/03).
Osnovne razlike u različitim pravnim institutima koji se koriste u okviru
intelektualnog vlasništva nalaze se u različitim konceptima ostvarivanja
prava, u dužini zakonske zaštite, kao i u obimu prava koji se pojedinim
pravnim institutom štiti. Tako je, primjerice, osnovna razlika između autor-
skih prava i patenta u tome što se autorska prava stječu samim stvaranjem
određenog djela ili rada, nisu prenosiva i traju 70 godina nakon smrti au-
tora, dok se pravo patenta stječe u okviru propisanog postupka koji provodi
nadležno tijelo te se može prenijeti na druge osobe ugovorom o licenci, a
traje između 10 i 20 godina, ovisno o vrsti provedenog postupka patenti-
ranja. Nacionalna prava intelektualnog vlasništva prilično su usklađena
u svijetu, što uglavnom nije slučaj s drugim granama prava, a ovdje je ta
usklađenost posljedica vrlo ranih (počevši od 19. stoljeća) multilateralnih
ugovora, poput Pariške konvencije o zaštiti industrijskog vlasništva iz 1883.
godine. U Tablici 1. prikazana je usporedba načina zaštite intelektualnog
vlasništva kroz koncept autorskog prava, patenta i poslovne tajne, s obzi-
rom na čimbenike kao što su pravna zaštita koju pružaju, trajanje zaštite i sl.
Iako je koncept intelektualnog vlasništva originalno zamišljen kao zaštita
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
Tablica 1 Usporedba autorskog prava, patenta i poslovne tajne u RH
702
za objekte poput knjiga, pjesama ili fotografija, ovaj koncept danas se u
određenoj mjeri primjenjuje i na digitalne objekte i programska rješenja
(softver). Autorsko pravo uobičajeno se primjenjuje na podatkovne medije
s instalacijskim kopijama softvera koji se dostavljaju korisnicima. Na taj
način može se uspješno zaštititi objektni kod softvera koji se distribuira, ali
ne i izvorni kod, jer se zaštitom autorskih prava ne štiti ideja (u ovom slučaju
algoritam), već samo način izražavanja ideje (u ovom slučaju instalacijska
distribucija softvera). Patenti, kao sredstvo zaštite softvera, nisu primjen-
jivi, jer se u smislu patenta softver tretira kao apstraktna ideja -  algoritam
te nije patentibilan, osim u slučaju kada može biti dio procesa koji se pat-
entira, ali kao samostalni softverski dio niti tada nije zaštićen. Poslovna
tajna je najprimjenjivija za softver, jer omogućava zaštitu izvornog koda, uz
istovremenu distribuciju objektnog koda zaštićenog autorskim pravom. No,
poslovna tajna ne pruža zaštitu od reverznog inženjeringa, što u određenim
slučajevima treba uzeti u obzir. Hardver, kao što su čipovi ili diskovne
jedinice, u osnovi mogu biti patentirani, a za ugrađeni softver (engl. firm-
ware) bolje je rješenje zaštite poslovna tajna. Programska dokumentacija
zaštićena je autorskim pravima, jednako kao i sadržaj weba, koji predstavlja
medij zapisa, poput knjige ili fotografije. Imena internetskih domena, tvrtki
i proizvoda, kao i komercijalni simboli, štite se kao robni znakovi (žigovi).
Digital Millennium Copyright Act, donesen 1998. godine u SAD-u, pokušao
je koncepte intelektualnog vlasništva prilagoditi digitalnim objektima (npr.
uvođenje prava pričuvne kopije kupljenog digitalnog medija sa zvučnim ili
video sadržajem). No, problem kopiranja u digitalnom svijetu nemoguće
je riješiti principima nastalim u analognom svijetu, zbog suštinske razlike
između digitalnog i analognog svijeta, koja proizlazi iz činjenice da je digi-
talna kopija, za razliku od analognih kopija objekata poput knjiga, foto-
grafija i pjesama, istovjetna digitalnom originalu. Upravo stoga, suvremena
zakonska rješenja idu za tim da kupnju digitalnih objekata tretiraju više kao
pravo najma, odnosno korištenja, a manje u smislu tradicionalnog poiman-
ja kupnje (SAD, No Electronic Theft Act, 1997.). Na taj način učinkovitije
se sprječava daljnja distribucija digitalnih objekata, čak i kada nije predmet
zarade (npr. servisi kao MP3.com, Napster ili općenito „peer-to-peer“ ser-
visi).
Poslovna tajna predstavlja jedan od načina zaštite intelektualnog vlasništva.
U većini pravnih sustava poslovna tajna tumači se kao informacija koja nije
poznata stručnoj javnosti, koja na određeni način donosi ekonomsku ko-
rist svom vlasniku te čiju tajnost vlasnik poslovne tajne u razumnim ok-
virima nastoji sačuvati. U tom smislu poslovna tajna može biti određena
poslovna praksa, odnosno način postupanja, određeno znanje do kojeg se
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
703
u poslovnom sustavu došlo ili bilo koja druga informacija koja poslovnom
subjektu pomaže u natjecanju s konkurencijom. Pravni sustav mora osigu-
rati okvire korištenja poslovne tajne (tajni podaci pravnih osoba – tržišnih
subjekata) na sličan način kako je to uređeno za područje klasificiranih
podataka (tajni podaci državne uprave – državnih tijela). Uvjeti korištenja
poslovne tajne utvrđeni su Zakonom o zaštiti tajnosti podataka (NN 108/96)
te je i nakon stupanja na snagu novog Zakona o tajnosti podataka (NN
79/07), poglavlje VIII. Poslovna tajna, iz Zakona o zaštiti tajnosti podataka
iz 1996. godine, ostalo na snazi. Nadalje, Kaznenim zakonom (NN 110/97,
27/98, 50/00, 129/00, 51/01, 111/03, 190/03, 105/04, 84/05, 71/06, 110/07,
152/08) utvrđuju se kazne za kršenje odredbi o poslovnoj tajni koje moraju
biti donesene na odgovarajući način. To znači da podatak mora biti utvrđen
kao poslovna tajna zakonom, drugim propisom ili općim aktom trgovačkog
društva, ustanove ili druge pravne osobe, ako predstavlja proizvodnu ta-
jnu, rezultate istraživačkog ili konstrukcijskog rada, odnosno drugi poda-
tak zbog čijeg bi priopćavanja neovlaštenoj osobi mogle nastupiti štetne
posljedice za gospodarske interese vlasnika podatka (trgovačko društvo,
ustanovu ili drugu pravnu osobu).
Jedan od široko primjenjivanih načina korištenja poslovne tajne je u okviru
procesa javne nabave koju provodi državna uprava u zemljama EU-a, ali i u
RH, jer je donošenjem Zakona o javnoj nabavi (NN 110/07), ovo područje
u velikoj mjeri usklađeno sa zahtjevima EU-a. Stoga je, između ostalog, na
snazi i odredba po kojoj svaki ponuđač, prilikom dostavljanja svoje po-
nude u okviru predmeta javne nabave, može dijelove te ponude označiti
kao poslovnu tajnu, ukoliko ne želi da ostali ponuđači budu upoznati s
određenim dijelovima njegove ponude.
U okviru propisivanja poslovne tajne, pravne osobe uobičajeno koriste
različite oznake za klasifikaciju stupnja tajnosti pojedinih podataka, kao
što su npr. „Povjerljivo“, „Osjetljivo“ i sl. Iako načini klasifikacije, odnos-
no označavanja tajnosti podataka u pravnim osobama, mogu biti različiti,
zajedničko im je da moraju biti propisani internim aktima pravne osobe te
moraju obuhvatiti koncept upoznavanja zaposlenika s obvezama i odgovor-
nostima za zaštitu ovakvih, posebno označenih podataka.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
704
 Zaključak
U radu se uvode i definiraju pojmovi suvremene politike informacijske sig-
urnosti i informacijskog prostora, analizira se utjecaj razvoja informaci-
jskog prostora na suvremenu politiku informacijske sigurnosti te se defini-
ra i utvrđuje skup specifičnih podataka koji su dominantni s obzirom na
zahtjeve suvremene politike informacijske sigurnosti. Razumijevanje ovih
pojmova važno je za razumijevanje i donošenje koncepta regulativnog ok-
vira informacijske sigurnosti i njegovu što kvalitetniju implementaciju na
nacionalnoj razini.
Definiranje i određivanje okvira suvremenog informacijskog prostora u ko-
jem se prenose različite vrste podataka, važno je za utvrđivanje vrsta po-
dataka za čiju je zaštitu potrebno primijeniti određene mjere i standarde
informacijske sigurnosti kako bi se, s jedne strane osigurala zaštita njihove
povjerljivosti, dostupnosti i cjelovitosti, ali i istodobno poštivali koncepti
prava na pristup informacijama i zaštite privatnosti.
Uvođenjem pojma politika informacijske sigurnosti odredili smo uži ter-
min u području sigurnosne politike koji će jasnije ukazivati na područje na
koje se odnosi, što je naglašeno i njegovom definicijom prema kojoj poli-
tika informacijske sigurnosti predstavlja dokumente kojima se propisuju
mjere i standardi informacijske sigurnosti koje je potrebno primijeniti u
informacijskom prostoru za zaštitu povjerljivosti, dostupnosti i cjelovito-
sti podataka te dostupnosti i cjelovitosti informacijskih sustava u kojima
se ti podaci obrađuju, pohranjuju ili prenose. Politika informacijske sig-
urnosti predstavlja hijerarhijski strukturiran skup dokumenata koji se sas-
toji od krovnog dokumenta, razine standarda, koji predstavljaju obvezujuće
zahtjeve za provedbu sigurnosne politike, razine procedura, koje pred-
stavljaju obvezujuće postupke te od razine smjernica ili naputaka, koje su
preporučeni načini realizacije i stvaranja okvira za provedbu standarda i
procedura. U radu je opisana hijerarhija propisa informacijske sigurnosti
u državnom sektoru RH, kao primjer okvira regulative informacijske sig-
urnosti kakav se može vidjeti i na primjerima drugih država, odnosno u
međunarodnim organizacijama kao što su NATO ili EU. Međutim, važno je
istaknuti da iako se informacijska sigurnost u velikoj mjeri temelji na zakon-
skim i drugim propisima koji osiguravaju uređeni okvir za uspostavu i up-
ravljanje sustavom informacijske sigurnosti u određenom okruženju, zbog
kompleksnosti ljudskog ponašanja i odnosa u društvu, u radu je naglašeno
kako sve aspekte sigurnosti nije moguće u potpunosti regulirati te se ističe
kako je u određenim slučajevima potrebno primijeniti etičke principe, kao
sustav vrijednosti i poželjnog ponašanja prilikom zaštite podataka.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
705
Definiranje skupa podataka koji su dominantni s obzirom na zahtjeve in-
formacijske sigurnosti, koji čine klasificirani podaci, neklasificirani podaci,
osobni podaci i podaci koji predstavljaju intelektualno vlasništvo u širem
smislu smatrali smo nužnim radi određivanja osnovnih smjerova razvoja
suvremene politike informacijske sigurnosti, osobito s aspekta regulativnog
okvira.
Na taj način dokazana je početna teza da je, s obzirom na širenje i komplek-
snost suvremenog informacijskog prostora, nužno prilagoditi koncept na-
cionalne politike informacijske sigurnosti, odnosno slijedom toga reorgan-
izirati i propisati odgovarajući nacionalni regulativni okvir informacijske
sigurnosti. Naime, regulativni okvir te njegova strategija i planiranje, danas
su pokretač većine najvažnijih procesa u području informacijske sigurnosti,
neovisno o sektoru primjene te su samim time ključni za razumijevanje i
daljnji razvoj informacijske sigurnosti.
Predmet daljnje analize ovog područja svakako treba biti sigurnost ovako
definiranog informacijskog prostora, koja se treba temeljiti na analizi sig-
urnosnog okruženja, kao posljedice razvoja informacijskog prostora te na
aspektima privatnosti i odgovornosti, kao i strategiji razvoja sigurnosne
svijesti u najširim slojevima društva. Sigurnost informacijskog prostora
treba predstavljati stratešku i preventivnu zadaću svake države koja slije-
di suvremene koncepte razvoja informacijskog društva. U tom je smislu
također potrebno izvršiti daljnju raščlambu regulativnog okvira te utvrditi
zahtjeve koji se postavljaju politici informacijske sigurnosti u okviru suvre-
menog informacijskog prostora.
Literatura
Klaić, A., Information Security Requirements in the Information Systems
Planning Process, Conference Proceedings of the 17th International Con-
ference Information and Intelligent Systems (IIS), Faculty of Organisation
and Informatics, Varaždin, 2006, p. 265-269
Klaić, A., Uloga industrijskog sektora u sustavu informacijske sigurnosti
(nova legislativa u RH), pozvano predavanje, Microsoft Security Days 2006,
Zagreb, Hrvatska, 2.-3.10.2006
Anderson, R., Security Engineering, Wiley, 2001
Commission communication COM(2005)229 final of 1 June 2005 to the
Council (52005DC0229), the European Parliament, the European Econom-
ic and Social Committee and the Committee of the Regions on “i 2010 – a
European Information Society for growth and employment”, http://eur-lex.
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
706
europa.eu/en/index.htm
Directive 95/46/EC of the European Parliament and of the Council of 24
October 1995, on the protection of individuals with regard to the process-
ing of personal data and on the free movement of such data, http://eur-lex.
europa.eu/en/index.htm
Council of Europe, Committee of Ministers, Recommendation Rec(2002)2
of the Committee of Ministers to Member States on Access to Official Doc-
uments (Adopted by the Committee of Ministers on 21 February 2002 at the
784th meeting of the Ministers’ Deputies)
Nacionalni program informacijske sigurnosti (NPIS), Središnji državni
ured za eHrvatsku (SDUeH), http://e-hrvatska.hr/sdu/hr/Dokumenti/
StrategijeIProgrami
Tatalović, S., Grizold, A.; Cvrtila, V., Suvremene sigurnosne politike, Gold-
en marketing - Tehnička knjiga, Zagreb, 2008., str. 10-11.
Council Decision, Adopting the Council’s Security Regulations, 19 March
2001, http://eur-ex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2001:10
1:0001:0066:EN:PDF , 2001/264/EC
Peltier, T.R.,  Information Security Policies and Procedures, Auerbach Pub-
lications, 2004
Hrvatski zavod za norme (HZN), http://www.hzn.hr/osnovnin.html
Internet Engineering Task Force (IETF), http://www.ietf.org/
Pfleeger, C.P., Pfleger, S.L., Security in Computing, Prentice Hall, 4th Ed.,
2007
HRN ISO/IEC 27001 i HRN ISO/IEC 17799, http://www.hzn.hr/
BSI Standard 100-1 Information Security Management Systems (ISMS),
BSI-Standard 100-2: IT-Grundschutz Methodology, BSI-Standard 100-3:
Risk Analysis based on IT-Grundschutz, http://www.bsi.bund.de/english/
publications/bsi_standards/index.htm
Directive on the protection of individuals with regard to the processing of
personal data and on the free movement of such data (95/46/EC)
Katulić, T., Uvod u zaštitu intelektualnog vlasništva u Republici Hrvatskoj,
Zagreb 2006., CARNet, http://e-knjiznica.carnet.hr/e-knjige/Intelektual-
no%20vlasnistvo/Intelektualno_vlasnistvo_u_RH.pdf
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
707
Concept or regulative frame of information security
Abstract
The paper introduces and defines the notions of information security policy
and modern information space. The spreading and complexity of the infor-
mation space, compared to earlier periods, requires also the development
of a new concept of regulative frame of information security. In the context
of the mentioned definitions, the paper analyzes the regulative frame of the
information security according to the type of acts such as laws, regulations,
ordinances, norms or codes of ethics and determines the difference be-
tween individual types of regulations. A set of specific types of data that are
dominant regarding the information security requirements is determined
and defined, and the information security regulative is presented regarding
these specific types of data. The paper further analyzes the technological
and social processes that have brought to today’s regulative standards in the
field of information security and indicate the significance of understand-
ing the regulative, both from the aspect of managing the requirements of
the regulative harmonisation, which represents the essential component of
modern business operation, and from the aspect of information security
development, since regulative frame, its strategy and planning, are today
the main promoters of information security, especially in the frame of mod-
ern approach concept to critical infrastructure.
Keywords: information security, information space, information security
policy, regulative frame
Aleksandar Klaić, Anita Perešin
708
udk 504.054:351.78(497.6+497.6)
Silvana Tome, struč. spec. ing. admin. chris.*
Prekogranična suradnja
u očuvanju  okoliša
Sažetak
Zagađenje (lat. contaminatio) podrazumijeva onečišćenje tijela, pred-
meta, odjeće i obuće, prehrambenih namirnica, okoliša, itd. zaraznim
klicama te otrovima ili radioaktivnim tvarima, teškim metalima.
Republika Hrvatska zbog svoj specifičnog  geografskog položaja ima
velik broj  prekograničnih vodotoka i jezera, što je dovodi u ozbiljnu
ugrozu od strane susjednih država i njihovih industrija.
Zastrašujuće je što će poneka onečišćenja  biti mjerljiva tek kroz neko
duže vrijeme, prateći razna pobolijevanja, mutacijske promjene na
zdravlju kod stanovništva, životinja i biljnih vrsta.
Reakcija svih nas na rastuće potrebe društva, mora stremiti za kvalitet-
nim usmjeravanjem, uočavanjem i rješavanjem problematike zaštite
okoliša, a u cilju osiguranja prirodnog tijeka ekoloških procesa.
Ključne riječi: zaštita stanovništva i dobara od akcidenata u RH
* Silvana Tome, struč. spec. ing. admin. chris.
709
Uvod

Odgovarajuća zaštita okoline jedna je od osnova za uživanje osnovnih
ljudskih prava, uključujući i samo pravo na život, tako da svaki pojedi-
nac ima obavezu da, kao pojedinac i zajedno sa ostalima, kao zajednica,
štite i unapređuju okolinu u korist sadašnjih i budućih generacija. U
skladu s tim neophodno je da svaki građanin ima pristup informacijama,
da bude sposoban da učestvuje u donošenju odluka i da ima pravo na
pristup  pravosuđu u materiji iz oblasti zaštite okoliša.
Upravljanje prirodnim resursima, što znači vodom, tlom i zrakom,
podrazumijeva niz procesa, odnosno mjera i aktivnosti koje se usmjer-
avaju prema stvaranju podmirenja različitih potreba mnogih društvenih
struktura i pojedinaca, ali uz  jedan okolišni pristup upravljanju. To
podrazumijeva precizno definiranje zakona, pravilnika i uredbi kao i
strategija onoga kao upravlja prirodnim resursima ili ih koristi za svoje
potrebe.
Ekosustavi, vodeni tokovi ili zračni prostor ne poštuju državne granice.
Sljedeći korak je priznanje da se negativni utjecaji neće zaustaviti na
državnim granicama, te bi i prekogranične utjecaje  trebalo uzimati u
obzir prilikom donošenja odluka o nekom zahvatu. Takovo razmišljanje
bilo je temelj za usvajanje UNECE-ove (Ujedinjeni narodi – Ekonom-
ska komisija za Europu) Konvencije o procjeni utjecaja na okoliš preko
državnih granica u Espoou u Finskoj 1991. godine – po  mjestu pot-
pisivanja  nazvanoj Espoo konvencija (Convention on Environmental
Impact Assessment in a Transboundary  Context – Espoo Convention).
Cilj Konvencije je osigurati održivi razvoj putem međunarodne surad-
nje u procjeni vjerojatnih učinaka predloženih aktivnosti  na okoliš, ali
i putem zajedničkog planiranja zahvata u graničnim područjima. Espoo
konvencija trenutno broji 43 države potpisnice. Naknadnim amandm-
anima je omogućeno i državama koje nisu članice UNECE-a da potpišu
konvenciju. Premda ti amandmani nisu još stupili na snagu, mnoge su
zemlje izvan UNECE-a pokazale interes za pristupanjem  Konvenciji.
Zakonodavni okvir koji regulira pitanje prekogranične procjene utje-
caja na okoliš (PPUO) posljednjih se godina razvio i obuhvaća i druge
multilateralne i bilateralne sporazume kao obvezujuće mehanizme za
prekogranično informiranje i konzultacije zemalja potpisnica. Ti spora-
zumi nisu nužno utemeljeni u Espoo konvenciji, ali im je zajednički cilj
nadograditi i jasnije odrediti međusobne obaveze u postupku PPUO na
temelju reciprociteta. Najčešće se radi o regionalnim sporazumima ili
Silvana Tome
710
drugim oblicima poput uputa.
Premda su ratifikacijom Espoo konvencije Hrvatska i zemlje iz nje-
nog okruženja preuzele obavezu prekogranične procjene utjecaja na
okoliš, ostaje još mnogo mjesta za provedbu preuzetih obaveza odnosno

učinkovitu primjenu tih procedura. U tu je svrhu najprije potrebno iden-
tificirati  kritične praktične poteškoće  i mogućnosti njihova rješavanja.
Sposobnost regionalne suradnje je ključna  za nas i zemlje iz našeg
okruženja.
1. Zaštita okoliša
Okoliš  je prirodno okruženje organizama i njihovih zajednica, uključivo
i čovjeka, koje im omogućuje postojanje i razvoj. Uključuje zrak, vode,
tlo, zemljinu kamenu koru, energiju te materijalna dobra i kulturnu
baštinu kao dio okruženja koje je stvorio čovjek. Obuhvaća sve u svojoj
raznolikosti i ukupnosti uzajamnog djelovanja.
Zaštita okoliša je skup aktivnosti i mjera za sprečavanje opasnosti za
okoliš nastanka šteta i/ili onečišćivanja okoliša, smanjivanja i/ili otklan-
janja šteta nanesenih okolišu te povrata okoliša u stanje prije nastanka
štete.
Europska unija pokrenula je 2007. godine program „Malo, čisto i
konkurentno“, a ciljevi  programa su:
1. Veće poštivanje i usklađenost poslovanja malih i srednjih  poduzeća
s okolišnim zakonodavstvom. Time se smanjuju negativni utje-
caji na okoliš, podiže razina poslovanja u skladu s okolišem i
osiguravaju jednaki uvjeti, zahtjevi i pravila za sve sudionike na
zajedničkom tržištu
2. Bolja  zaštita okoliša (energetska i resursna) u malim i srednjim
poduzećima kroz uvođenje sustava upravljanja okolišem i drugim
prikladnim alatima
3. Efikasnija okolišna politika, naročito kroz smanjivanje administra-
tivnih opterećenja malih i srednjih poduzeća. Time se oslobađaju
resursi koji se mogu upotrijebiti za povećanje okolišne usklađenosti
4. Veća eko-inovativnost, a time i konkurentnost malih i srednjih
poduzeća
Također  kako je već navedeno u Espoo konvenciji nalazi se i preambula,
dvadeset članaka i sedam priloga. Države potpisnice dužne su primi-
jeniti njene odredbe  kada postoji vjerojatnost da će planirani zahvat
Silvana Tome
711
1 Postupak prekogranične  procjene utjecaja na okoliš
prouzročiti značajni negativni utjecaj preko granica države.
Člancima 3; 4; 5; 6. i 7. točno su utvrđeni koraci u proceduri, a oni
uključuju nekoliko osnovnih aktivnosti, koje se međutim, u praksi
obično ne događaju po opisanom jednostavnom redoslijedu:
1. Zemlja porijekla obavještava pogođenu zemlju o planiranoj ak-
tivnosti¹ koja može imati značajni negativni prekogranični utjecaj,
a informacija može sadržavati i opis potencijalnog utjecaja, te opis
postupka odlučivanja i izdavanja dozvola
2. Odgovor pogođene  zemlje kojima se izjašnjava  o želji za pokre-
tanjem procedure predviđene Espoo konvencijom
3. Razmjena  informacija o planiranoj aktivnosti među zainter-
esiranim državama
4. Priprema studije o utjecaju na okoliš planiranog zahvata
5. Dostavljanje studije o utjecaju na okoliš nadležnim institucijama
u pogođenoj zemlji
6. Konzultacije  između nadležnih tijela zainteresiranih zemalja
7. Sudjelovanje javnosti pogođene zemlje: npr. organiziranje javne
rasprave
8. Nadležno tijelo zemlje porijekla donosi konačnu odluku, vodeći
računa o studiji utjecaja na okoliš i zaprimljenim primjedbama i
komentarima nadležnih tijela i javnosti pogođene zemlje
9. Obavještavanje pogođene zemlje o konačnoj odluci
10. Praćenje provedbe mjera zaštite okoliša i post-projektne analize.
Silvana Tome
712
Shema 1 Postupci prekogranične procjene utjecaja na okoliš u nadležnosti provedbe u Hrvatskoj
Silvana Tome
713
1.1. Mehanizmi za djelotvornu primjenu
odredbi Espoo Konvencije
Espoo  konvencijom su institucionalizirani mehanizmi za osiguranje
učinkovitosti njene primjene. Jedan od instrumenata je istražni postu-
pak odnosno formiranje istražne komisije (čl. 3(7) i Prilog IV Konvencije).
Istražni postupak se koristi u slučaju da postoji nedoumica o tome može li
doći do značajnih negativnih posljedica preko granica država. Ako se  potpis-
nice  ne mogu složiti oko toga, svaka potpisnica može proslijediti to pitanje
istražnoj komisiji, koja će iznijeti svoj stav o vjerojatnosti negativnog utjecaja.
Sljedeći mehanizam je ocjena usklađenosti (čl. 14 bis). Radi se o postupku
koji nije akuzatoran, nego prije svega usmjeren na pružanje pomoći, a služi
za ocjenu usklađenosti postupaka prekogranične procjene utjecaja na okoliš
s odredbama Konvencije.
U slučaju spora oko tumačenja ili primjene Espoo konvencije koji se ne
može riješiti na drugi način, države potpisnice  mogu spor proslijediti
Međunarodnom sudu i/ili zatražiti arbitražu u skladu s postupkom naveden-
im u Prilogu VII.
Konvencija je, također uvela obavezu stalnog nadzora nad provedbom same
Konvencije, te obavezu ocjene politike i metodološkog pristupa procjeni utje-
caja na okoliš od strane potpisnica.
1.2. Primjena Konvencije o procjeni utjecaja na okoliš
preko državnih granica u Hrvatskoj
Zastupnički dom Sabora Republike Hrvatske potvrdio je Konvenciju na sjed-
nici 19. travnja 1996., a Konvencija je  stupila na snagu 10. rujna 1997. godine.
Godine 2008. usvojen je Zakon o potvrđivanju Izmjene i dopune Konvencije
o procjeni utjecaja na okoliš  preko državnih granica. Navedene izmjene Kon-
vencije odnose se na amandmane koji su usvojeni u  Sofiji 27. veljače 2001.

lipnja 2004., a odnose se na mogućnosti pristupanja Konvenciji i država koje
nisu članice UNECE-a na omogućavanje pogođenim zemljama da sudjeluju
i u fazi utvrđivanja sadržaja studija utjecaja na okoliš, na određene izmjene u
popisu aktivnosti iz Priloga I te na druge manje izmjene.
Primjer postupanja  nadležnih institucija u RH ako i kad se akcidentna sit-
uacija desila na teritoriju koji je u bliskom kontaktu s susjednim državama ili
je u blizini vodotok koji bi tim putem mogao onečišćenje odnesti na teritorij
Silvana Tome
714
2 Shema 2 - postupci prekogranične procjene utjecaja na okoliš u nadležnosti
provedbe u Hrvatskoj
druge države, vidljiv je iz  sheme postupka prekogranične procjene utjecaja
na okoliš – nadležnosti u provedbi u Hrvatskoj.²
Shema 2  postupci prekogranične procjene utjecaja na okoliš u
nadležnosti provedbe u Hrvatskoj
Silvana Tome
715
3 N. Bonvoisin i J. Horberry, 2005., Transboundary SEA: position paper, IAIA Conference
1.3. Poteškoće u primjeni prekogranične suradnje
Prilično neprecizne i slabe zakonske odredbe za implementaciju procedura
utvrđene konvencijom, zakonima, uredbama ili pravilnicima, dovele su do
poteškoća u njihovoj primjeni.
Bonvoisin i Horberry3  identificirali su  većinu problema pri takvim suradn-
jama, te ih i opisali na sljedeći način:
 • Poteškoće s identiikacijom kontaktnih točaka – koga kontaktirati za
različite tipove zahvata i aktivnosti, u različitim sektorima na različitim
razinama uprave. Poteškoće rastu sa stupnjem decentraliziranosti uprave.
 • Izostanak odgovora – ako pogođena zemlja ne odgovori na poziv, nije
jasno znači li to da se ne želi uključiti u postupak i postavlja se pitanje
da li je potrebno nastaviti s pozivima.
 • Jezične poteškoće – postavlja se pitanje prijevoda dokumenata i za vrijeme
sastanaka. Ne postoji jedinstveni stav o količini dokumentacije koju je
potrebno prevesti, na koje jezike, tko je to dužan učiniti (nositelj zahvata,
zemlja porijekla ili pogođena zemlja) i tko snosi troškove.
  • Limitirani  pristup dokumentaciji javnosti pogođene zemlje – pretjeranim
oslanjanjem na dostupnost informacija na internetu ne vodi se računa i
isključuje se onaj dio pogođene javnosti kojoj ta pogodnost nije dostupna.
 • Ograničeni pristup javnim prezentacijama u slučaju kada se održavaju
samo u zemlji  porijekla (troškovi putovanja, poteškoće na granicama,
prevođenje...)
 • Nedostatak interesa javnosti za sudjelovanjem – naročito u slučajevima
kada se radi o postupcima kojima se prezentiraju  aktivnosti susjedne
zemlje koje nisu „konkretne“ poput politika, planova i programa.
 • Neravnopravnost u mogućnostima sudjelovanja javnosti u zemlji pori-
jekla i pogođenoj zemlji.
 • Nesigurnost  u vezi s obavještavanjem – pogođena zemlja treba biti

obaviještena o mogućim prekograničnim utjecajima najkasnije za vri-
jeme javne rasprave o studiji utjecaja na okoliš ili strateškoj studiji. Ako
se mogući prekogranični utjecaji utvrde u nekoj ranijoj fazi, npr. u fazi
izdavanja uputa za sadržaj studije utjecaja na okoliš i neformalna  bi
informacija o tome bila dobrodošla jer bi se na taj način skratio sam
postupak odlučivanja i moguće odgode u pogođenoj zemlji.
 • Kašnjenje s implementacijom zahvata – proces prekograničnih konzultacija
može značajno odgoditi realizaciju predloženog zahvata zbog kašnjenja
s obavještavanjem pogođene zemlje, čekanja  na odgovor, prevođenja
Silvana Tome
716
dokumentacije i organiziranja prekogranične javne rasprave
 • Nekompatibilnost nacionalnih postupaka procjene utjecaja na okoliš  i
sudjelovanja javnosti – npr. vrijeme na raspolaganju u različitim fazama
    postupka, sudjelovanje javnosti u fazi utvrđivanja sadržaja studije
    utjecaja na okoliš itd., što može dovesti do praktičnih poteškoća i odgoda
kao i do neravnopravnosti u odnosu prema javnostima pogođene zemlje
i zemlje porijekla.
 • Neslaganje oko toga tko bi trebao snositi troškove koji se u vezi s  postup-
kom PPUO pojavljuju u pogođenoj zemlji – npr.  troškovi organiziranja
javne rasprave i prezentacije ili ocjene prihvatljivosti zahvata uključujući
komentare javnosti, koje provode tijela pogođene države.
 • Politički kompromisi – politički pregovori i kompromisi  kojima se štite
nacionalni interesi i koji  se upliću i ometaju postupak PPUO.
Mnoge od navedenih poteškoća mogu se riješiti međudržavnim sporazumi-
ma kojima bi trebalo utvrditi kontaktne točke ili formirati zajedničko tijelo
za komunikaciju u postupcima PPUO, precizirati prava i obaveze u vezi s
prevođenjem i svim troškovima postupka, definirati zajedničke kriterije za
utvrđivanje značaja utjecaja, način organiziranja sudjelovanja javnosti kao i
način rješavanja sporova. Bilateralni  i multilateralni sporazumi su ujedno i
praktični način da se premoste razlike koje mogu postojati u zakonodavstvu
i praksi pojedinih država.
Također takvim sporazumima bi se mogli riješiti konflikti među državama
koji nastaju  zbog načina korištenja resursa kojima se ne vodi računa o nega-
tivnom utjecaju ili potrebama susjednih država.
Konvencija o prekograničnim suradnjama i procjenama utjecaja na okoliš je
jedan od načina kojima se otvara put dijalogu, ali i sudovima u slučaju sporo-
va u vezi s negativnim utjecajima pojedinih zahvata ili projekata na okoliš
susjedne države.
Svjesne potrebe da se čimbenicima okoliša treba posvetiti izričita pažnja u
ranoj fazi procesa odlučivanja primjenjujući procjenu utjecaja na okoliš na
svim nadležnim administrativnim razinama, kao neophodnog sredstva za
poboljšanje kvalitete informacija koje se pružaju nosiocima odlučivanja, kako
bi se ekološki prihvatljive odluke mogle donijeti pazeći na to da se na mini-
mum svedu značajne negativne posljedice, posebice preko državnih granica.
Silvana Tome
717
2. Ostale međunarodne konvencije koje  je potpisala
Republika Hrvatska
Protokol  o strateškoj procjeni utjecaja na okoliš, (Kiev, 2003.) uz Kon-
venciju o procjeni utjecaja na okoliš preko državnih granica, obvezuje zem-
lje članice protokola na provođenju strateške procjene utjecaja na okoliš,
uzimajući u obzir i zdravlje ljudi, pri izradi planova, programa, politika i za-
konodavstva. Protokolom su definirana područja za koja se provodi strateška
procjena utjecaja na okoliš, a u Dodatku I Protokola je dana detaljna lista
projekata za koja je strateška  procjena obavezna. Dodatak II sadrži listu
projekata za koje je potrebno sagledati potrebu provedbe strateške procjene
ovisno o karakteristikama projekta i stanja okoliša u kojem će se projekt im-
plementirati. U Dodatku III predloženi su kriteriji koji, između ostalih, mogu
poslužiti u procesu odlučivanja o nužnosti provedbe strateške procjene.
Konvencija o prekograničnim utjecajima industrijskih akcidenata done-
sena je u Helsinkiju 1992. godine, a stupila je na snagu 2000. godine. Ova
Konvencija dio je pan-Evropskog okvirnog zakonodavstva koji ima za cilj
zaštitu okoliša i održivi razvitak. Ostale konvencije ovog okvirnog zakono-
davstva su Konvencija o dalekosežnom prekograničnom onečišćenju zraka s
osam pripadajućih protokola, Konvencija o zaštiti i upotrebi prekograničnih
vodenih tokova i međunarodnih jezera s pripadajućim protokolima o vodi i
zdravlju, Konvencija o procjeni utjecaja na okoliš preko državnih granica i
Konvencija o pristupu informacijama, učešće javnosti i pristupu pravosuđu u
pitanjima okoliša.
Cilj Konvencije je pomoći članicama spriječiti industrijske akcidente koji
mogu imati prekogranični utjecaj, pripremiti ih za mogućnost akcidenta i
način reagiranja u slučaju akcidenta. Konvencija upućuje članice da u što
većoj mjeri smanji rizik i spriječi nastanak industrijskih akcidenata, prven-
stveno identifikacijom opasnih industrijskih  operacija koje bi mogle imati
prekogranični učinak ukoliko se akcident dogodi. Nadalje, u okviru Konven-
cije date su upute za provedbu identifikacije moguće opasnosti te da nove
projekte implementiraju na područja gdje je rizik najmanji.
Ratifikacijom Konvencije, zemlje članice obvezuju se na međusobnu suradnju
u prevenciji industrijskih akcidenata, kao i definiranje mjera zaštite u slučaju
akcidentnog događaja. Osim suradnje i razmjene informacija na državnoj
razini, Konvencija ističe obvezu članica na suradnju s javnosti vezano uz
mjere zaštite i spremnosti na pravodobnu reakciju u slučaju industrijskog
akcidenta (u skladu s propisima Aarhuške konvencije  o pristupu informaci-
jama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu o pitanjima
Silvana Tome
718
okoliša).
U prilog gore navedenom svakako treba navesti  ekološku katastrofu  koja se
desila u Mađarskoj, sjeverozapadno od jezera Balaton u 10. mjesecu 2010. go-
dine kada je uslijed eksplozije u tvornici aluminija, te je došlo do razlijevanja
otrovnog mulja oko 700.000 m³, natrijeve lužine sa solima teških metala. U
prvom momentu u doticaju s otrovnim muljem umrlo je četvero ljudi a 120 je
opečeno. A tisuće kvadratnih kilometara tla i vodotoka je onečišćeno. Mjer-
ljivost posljedica navedenog događaja biti će moguća tek za nekoliko godina
intenzivnog istraživanja i promatranja zdravlja ljudi, životinja i biljaka.
Državna uprava za zaštitu i spašavanje obaviještena je od strane Monitoring
and information centra EU Mehanizma za suradnju u civilnoj zaštiti kako
mađarske vlasti drže situaciju pod kontrolom.
Bazelskom konvencijom o kontroli  međugraničnih kretanja opasnog ot-
pada i njegovog odlaganja definirane su opće obveze poštivanja procedure
kontrole međugraničnog kretanja opasnog otpada između zemalja potpis-
nica Konvencije, kao i njihovo pravo zabrane uvoza u svrhu odlaganja. U
Dodacima I, II i III dan je Popis kategorija otpada koji treba nadzirati zatim
Kategorije otpada koji zahtjeva posebnu pažnju, te popis opasnih obilježja ot-
pada. Konvencija propisuje da opasnim otpadom mogu upravljati  isključivo
ovlaštene osobe. Ostali propisi Konvencije odnose se na obveze pakiranja,
označavanja i prijevoza u skladu s međunarodnim propisima, prateću doku-
mentaciju i međunarodnu suradnju i razmjenu podataka  i informacija. Zan-
imljivo je naglasiti da se ratifikacijom Konvencije članice obvezuju zabraniti
izvoz opasnog otpada ili drugih vrsta otpada u državu ne potpisnicu, kao i
uvoz iz zemalja ne potpisnica Konvencije.
Konvencija o postojanim organskim spojevima donesena je u svibnju 2001.
godine u Stockholmu. Predmet konvencije je 12 postojanih organskih kemi-
kalija grupiranih u tri kategorije: pesticidi, industrijske kemikalije te dioksine
i furane. Konvencija propisuje kontrolne mjere koje se odnose na proizvod-
nju, uvoz, izvoz, odlaganje i uporabu postojanih organskih spojeva. Mjere se
sastoje u prestanku proizvodnje i uporabe namjerno proizvedenih spojeva,
eliminaciju nenamjerno proizvedenih postojanih organskih spojeva gdje god
je to moguće te odlaganju otpadnih postojanih organskih spojeva na ekološki
prihvatljiv način. Od zemalja članica  Konvencijom se zahtjeva promoviranje
najboljih raspoloživih tehnika i prakse u cilju zamjene korištenja postojećih i
prevencija nastanaka novih spojeva.
Konvencija o suradnji za zaštitu i održivo korištenje rijeke Dunava čini
zakonodavni okvir za međunarodnu kooperaciju i prekogranično upravl-
janje vodama Dunavskog sliva. Osnovni cilj Konvencije je osigurati održivo
Silvana Tome
719
i ravnopravno korištenje površinskih i podzemnih voda sliva Dunava, što
uključuje:
  • zaštitu, unapređenje i racionalnu upotrebu površinskih i podzemnih
voda;
  • preventivne mjere kontrole opasnosti uzrokovane akcidentima uključujući
poplave, led ili opasne tvari;
  • mjere za smanjenje zagađenja Crnog mora koje potječe iz Dunavskog
sliva.
Uz navedenu Konvenciju o suradnji za zaštitu i održivo korištenje rijeke Du-
nava Republika Hrvatska je potpisnica Okvirnog sporazuma o slivu rijeke
Save. Cilj ovog Sporazuma je međudržavna suradnja Republike Hrvatske,
Bosne i Hercegovine, Republike Slovenije i Republike Srbije radi uspostav-
ljanja međudržavnog režima plovidbe rijekom Savom i plovnim prito-
cima, održivog upravljanja vodama i poduzimanju mjera za sprečavanje ili
ograničavanje opasnosti te za smanjenje i uklanjanje štetnih  posljedica nast-
alih uslijed poplava, leda, suša i nezgoda koje uključuju i opasne tvari.
Zaključak
U poimanju katastrofe polazi se od određenja da se radi o svakom događaju
koji izaziva tako velike posljedice na ljudske živote, imovinu ili ustaljeni i
uobičajeni način života, da je za njihovo otklanjanje potrebno aktivirati ne
samo redovite službe već i sve raspoložive resurse pojedine zajednice, šire
zajednice ili čovječanstva u cjelini kako bi se situacija stavila pod kontrolu,
prije svega spasili  ili zaštitili ljudski životi, ali i materijalne vrijednosti, kul-
turna dobra.
Priroda i okoliš su temeljne vrijednosti hrvatskog društva, u kojem se gosp-
odarenju pristupa kroz primjenu odrednica održivog razvitka.
Reakcija svih nas na rastuće potrebe društva, mora stremiti za kvalitetnim
usmjeravanjem, uočavanjem i rješavanjem problematike zaštite okoliša, a u
cilju osiguranja prirodnog tijeka ekoloških procesa.
Misija Republike Hrvatske mora biti poticanje aktivnog sudjelovanja javnosti
u zaštiti okoliša, prirode i ostvarivanju održivog razvoja, te da smo svi mi
faktor koji će se pridružiti globalnom ekološkom pokretu u nastojanju da
zaštitimo i unaprijedimo ovaj mali dio našega svijeta.
Silvana Tome
720
Literatura
N. Bonvoisin i J. Horberry, 2005., Transboundary SEA: position paper, IAIA
Conference
Prekogranična procjena utjecaja na okoliš, Dušica Radojčić, Elena Gobbi,
2009.g. Udruga Zelena Istra.
Projektiranje vježbi kriznih situacija, prof. dr. sc. Nikola Lebeda,
Studija energetskog sektora u Bosni i Hercegovini, Rudarski institut d.d. Tu-
zla
UNECE 2008b, Multilateral agreement among the countries od South-East-
ern Europe for implementation of the Convention on EIA in a Transbondary
Context, in annex to the Draft Decision IV/4 on strengthening subregional
cooperation
http://www.unece.org/env/documents/2008/eia/ece.mp.eia.2008.8.e.pdf
Wiek Schrage i Nick Bonvoisin „Transboundary Impact Assessment: frame-
works, experiences and challenges“, Impact Assessment and Project Apprais-
al, Journal of the IAIA, volume 26, No.4. December 2008., str. 234-238
Zaštita okoliša (Mini vodič za poslovnu zajednicu), Ministarstvo gospodarst-
va rada i poduzetništva,
Izvor: mojcvijet.hr
Silvana Tome
721
Izvor: our-energy.com
Pollution (Latin contaminatio) implies contamination of bodies, objects,
clothing and footwear, food products, environment, etc. infectious microor-
ganisms and toxins, or radioactive substances, heavy metals.
Cross-border collaboration in enviroment preservation
Abstract
Pollution (Latin contaminatio) implies contamination of bodies, objects,
clothing and footwear, food products, environment, etc. infectious microor-
ganisms and toxins, or radioactive substances, heavy metals.
The Republic of Croatia because of its specific geographic position has a large
number of transboundary watercourses and lakes, which raises serious threat
from neighboring countries and their industries.
Frightening is that it will be very few pollutants measured only through a
long period of time, following various morbidity, mutational changes in the
health of the population, animal and plant species.
The reaction of all of us to the growing needs of society, must strive for qual-
ity guidance, identifying and solving environmental issues, in order to ensure
the natural course of ecological processes.
Keywords: protection of population and assets from accidents in RH
Silvana Tome
722
udk 351.78.08(497.5)
Damir Pilčik, dipl. politolog*
Problematika osposobljavanja
odgovornih osoba lokalne  zajednice
za provedbu  zaštite i spašavanja
Sažetak
Sustav zaštite i spašavanja Republike Hrvatske je  u području sigurnosti
postavljen kao zasebna  kategorija sa posebnostima koje nemaju obrambena
sigurnost i policijski poslovi. Te posebnosti se naročito odnose na temeljne
nositelje sustava i njihova prava i obaveze propisane zakonskom regula-
tivom. Jedan od temeljnih nositelja sustava su jedinice lokalne i područne
/regionalne/ samouprave. U ovom radu daje se pregled teritorijalnog us-
troja lokalne samouprave u Republici Hrvatskoj te prava i obveze jedinica
lokalne i područne (regionalne) samouprave u području zaštite i spašavanja
te s tim u vezi odgovornih osoba izvršne vlasti. Čelnici  lokalne zajednice

na području svoje nadležnosti odgovorni su za pripremu i organiziranje
zaštite i spašavanja, te  aktiviranje organiziranih snaga zaštite i spašavanja
i zapovijedanje. Nadalje u radu se ukazuje na nedovoljnu osposobljenost
čelnika lokalne zajednice  za izvršavanje obveza utvrđenih zakonskim pro-
pisima  kao i njihov neodgovorni odnos u svezi izvršavanja obveze svojeg
osposobljavanja.
Ključne riječi: čelnici, zaštita i spašavanje, odgovornost, osposobljenost
* Damir Pilčik, dipl.politolog, DUZS
NOVI IZAZOVI I KRIZNE SITUACIJE
723
Uvod
Društveni razvoj i stabilnost današnjeg modernog društva temelji se i počiva
na bitnim kategorijama javnog djelovanja u svakoj zajednici, a to djelovan-
je u sferi političkog života, ekonomskog, kulture, zdravstvene zaštite, sig-
urnosti te mnogih drugih čimbenika. Područje sigurnosti sigurno je jedan
od važnijih čimbenika svake zajednice. Kad govorimo o sigurnosti, ovaj
segment javnog djelovanja, javnog servisa građana lokalne zajednice u
lokalnoj samoupravi  ili države na nacionalnoj razini,  možemo sagledati u
tri funkcionalne  razine  ustroja i djelovanja. To su nacionalna sigurnost ili
obrambena sigurnost, sigurnost u sferi javnog reda i kriminaliteta odnosno
policijski poslovi, te sigurnost u sferi zaštite i spašavanja ljudi i materijalnih
dobara od posljedica prirodnih i civilizacijskih nesreća.
Prve dvije kategorije, nacionalna sigurnost i sigurnost javnog reda i mira,
odnosno  policijski poslovi su standardne kategorije javnog djelovanja
gdje država korištenjem svojih mehanizama ustrojava i omogućava funk-
cioniranja svih segmenata tih sigurnosti, a to su vojska, sigurnosne službe,
policija, jednom riječju klasičan državni aparat.. Aktivnosti i jednog i dru-
gog segmenta sigurnosti postavljene su na klasičan način djelovanja sa ra-
zine državnih tijela izvršne vlasti i po vertikalnom hijerarhijskom ustroju.
Treći segment sigurnosti, sigurnost u sferi zaštite i spašavanja je nešto
drugačije koncipiran javni servis, javno djelovanje. Zaštita i spašavanje je
također  ustavna i zakonska kategorija definirana kao aktivnost odnosno
područje  od javnog interesa za Republiku Hrvatsku koja uživa njezinu oso-
bitu skrb.
U takvom  kontekstu poimanja  nacionalne  sigurnosti kao jedne društveno
socijalne kategorije važne u izgradnji zajednice uz obrambenu sigurnost i
policijske poslove,  važan ako ne i istoznačan segment je i zaštita i spašavanje
ljudi , materijalnih i drugih  dobara, a za što je odgovoran sustav zaštite i
spašavanja.  Stoga je zaštita i spašavanje  organizirana kao interdisciplinar-
na djelatnost, normativno, organizacijski i funkcionalno povezana u pose-
ban i jedinstven sustav koji djeluje u miru, izvanrednim situacijama i ratu.
Republika Hrvatska normativno je uredila sustav zaštite i spašavanja
donošenjem Zakona o zaštiti i spašavanju i ustrojavanjem Državne uprave
za zaštitu i spašavanje, a temelj svemu je Ustav Republike Hrvatske.
Sabor Republike Hrvatske na sjednici od 26.studenog 2004.godine donio
Damir Pilčik
724
je Zakon o zaštiti i spašavanju1 ( NN 174/04).  Zakonom se uređuje i prop-
isuje sustav zaštite i spašavanja u katastrofama i velikim nesrećama, način
rukovođenja i koordiniranja snagama zaštite i spašavanja, prava i obveze
sudionika  zaštite i spašavanja, zadaće i ustroj tijela za rukovođenje i koor-
diniranje, način uzbunjivanja i obavješćivanja,provođenje mobilizacije,
nadzor nad provedbom odredbi Zakona, ograničenja vlasničkih i drugih
stvarnih prava radi zaštite života i zdravlja ljudi. Također se Zakonom regu-
lira značenje pojmova vezanih uz sustav zaštite i spašavanja, temeljne zadaće
sustava zaštite i spašavanja u katastrofama i velikim nesrećama, operativne
snage te prava i obaveze, školovanje, osposobljavanje i usavršavanje sudi-
onika zaštite i spašavanja u katastrofama i većim nesrećama.
Zakonom se propisuje jedno područje javnog djelovanja koje je dotad
bilo relativno loše pokriveno zakonskom regulativom. Neuređenost tog
područja  jednim dijelom po pitanju normativne regulative, a s druge strane
po pitanju praktičnog operativnog postupanja odgovornih subjekata zaštite
i spašavanja rezultirala je nakon skoro desetogodišnjeg procesa stvaranja
Zakona o civilnoj zaštiti, donošenjem Zakona o zaštiti i spašavanju2.
 U tom je kontekstu zakonskim propisima propisano što je to zaštita i
spašavanje3, tko provodi zaštitu i spašavanje i koje su sve društvene ra-
zine odgovorne za funkcioniranje zaštite i spašavanja. Zakon o zaštiti i
spašavanju eksplicitno je odredio nosioce sustava zaštite i spašavanja na
svim razina i to od fizičkih osoba, pravnih osoba , pa do jedinica lokalne i
područne (regionalne) samouprave i tijela državne izvršne vlasti. Temeljem
Ustavnih odredbi i drugih zakonskih akata koji se temelje dijelom i na Eu-
ropskoj povelji o lokalnoj samoupravi koja je ratificirana od strane Hrvat-
skog sabora lokalna samouprava je prvi i osnovni čimbenik sustava zaštite i
spašavanja, njegovog ustrojavanja, organiziranja, financiranja i djelovanja.
1 Isti je zakon (dalje u tekstu: Zakon o ZiS-u) dobio dopune Zakonom o izmjenama zako-
na o zaštiti i spašavanju (NN 79/07, NN 38/09 i 127/10). Izmjene i dopune odnosile su se na
usklađivanje  sa SEVESO II direktivom EU koja se odnosi na velike tehničko-tehnološke
nesreće u postupku proizvodnje, prerade, skladištenja i transporta opasnih kemikalija sa
učincima na lokalnu zajednicu  (od 2007 godine) i na postupak neposrednog izbora čelnika
jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave (od 2009 godine).
2 U tom se kontekstu može govoriti o istoznačnosti pojmova civilna zaštita i zaštita i spašavanje.
U Europskoj uniji pojam civilna zaštita obuhvaća sve aktivnosti koje u Republici Hrvatskoj
nazivamo zaštita i spašavanje. To se odnosi na zaštitu prvenstveno ljudi, ali i okoliša i imov-
ine, uključujući kulturnu baštinu, u slučajevima velikih katastrofa, tj. prirodnih, tehnoloških,
radioloških ili akcidenata po okoliš unutar i izvan Unije
3 »sustav zaštite i spašavanja je oblik pripremanja i sudjelovanja sudionika zaštite i spašavanja
u reagiranju na katastrofe i veće nesreće, te ustrojavanja, pripremanja i sudjelovanja opera-
tivnih snaga zaštite i spašavanja u prevenciji, pripravnosti, reagiranju na katastrofe i otklanjanju
mogućih uzroka i posljedica katastrofa«  (Zakon o ZiS-u)
Damir Pilčik
725
Lokalna samouprava i zaštita i spašavanja
Lokalna samouprava je jedan od temeljnih subjekata u pravnom i političkom
sustavu modernih država i u konačnici to je podjela vlasti po teritorijalnom
načelu. Središnja, državna vlast bazira se na centralizaciji vlastitih političkih
i javnih autoriteta. S druge strane lokalna samouprava temelji se na decen-
tralizaciji, a shodno tome i preuzimanju većeg dijela javnih poslova koje su
dotad obavljale centralizirane državne službe.
Lokalna samouprava ima dugu i bogatu tradiciju u modernim demokrat-
skim državama. Države Europske unije tu  tradiciju i bogatstvo društvenog
i političkog života dalje obogaćuju i unaprjeđuju i tu prvenstveno mislimo
na velik doprinos prihvaćanjem  Europske povelje o lokalnoj samoupravi.
Europsku povelju o lokalnoj samoupravi donijele su države Vijeća Europe
godine 1985.
Lokalna samouprava također se razvijala i u Hrvatskoj kroz duže pov-
ijesno razdoblje, od vremena Austro – Ugarske monarhije pa do vremena
današnje  Hrvatske.  Ta je tradicija nastavljena i u Hrvatskoj u okviru bivše
države Jugoslavije kada je na području Hrvatske bilo formirano 107 općina
sa visokom razinom političke samostalnosti..
U samostalnoj i neovisnoj Hrvatskoj naslijeđeni sustav lokalne samouprave
iz vremena socijalizma opstao je do prve veće reforme lokalne samouprave
1992/93. godine, koja značajno mijenja postojeće stanje i promovira kon-
cepciju upravne decentralizacije. Mijenja se dotadašnja monotipska struk-
tura ustroja lokalne zajednice i uvodi se dvostupanjska struktura lokalnih
jedinica, ali je to dobrim dijelom bilo centralističko stupnjevanje. Na razini
dotadašnjih općina uvode se dva oblika lokalne samouprave i to su općine i
gradovi, i time je ukinuta , odnosno umanjene snaga i značaj bivših velikih,
jakih općina naslijeđenih iz socijalizma. Postojeći broj općina razmrvljen
je na veliki broj općina i manji broj gradova, čiji  je broj konstantno rastao.
Ta je reforma uspostavila 418 općina i 68 gradova, a danas imamo u mreži
lokalne samouprave 429 općina i 127 gradova. Drugi ili srednji stupanj loka-
lne samouprave  uspostavljen je na razini županija i one su bile ustrojena
kao  lokalna uprava. U to je vrijeme ta razina prije svega bila mogućnost i
potreba središnje državne vlasti i uprave da djeluje kao centralna vlast na
lokalnoj razini. U takvoj konstelaciji snaga i značaja lokalne samouprave i
uprave veliki dio poslova lokalnog karaktera koji su po svojoj prirodi poslo-
vi lokalne samouprave, bili su  izuzeti iz lokalnog samoupravnog djelokruga
Damir Pilčik
726
i dodijeljeni su državnim tijelima da ih obavljaju.4 U okviru poslova zaštite i
spašavanja, poslovi vatrogastva za razinu lokalne zajednice organiziraju se i
koordiniraju se u Ministarstvu unutarnjih poslova, a poslovi civilne zaštite u
Ministarstvu obrane. Dijelom zbog ustrojstvenih promjena unutar MORH-
a, s dijelom zbog pritisaka međunarodnih faktora5 u to doba dosta prisutnih
u političkom životu Hrvatske, civilna zaštita krajem 1993. godine izlazi iz
MORH-a i postaje sa 1.1.1994. godine ustrojstvena jedinica Ministarstva un-
utarnjih poslova. To je vrijeme vrlo slabe, da ne kažemo nikakve odzivnosti

lokalne zajednice na uključivanje u poslove zaštite i spašavanja. Profesion-
alno vatrogastvo bilo je direktno financirano iz državnog proračuna, a javne
vatrogasne postrojbe ustrojstveno su bile organizirane kao odjeli u polici-
jskim upravama. Isto je bilo i sa civilnom zaštitom, koja je bila ustrojena
kao služba na razini Ministarstva, a kao odjeli ili odsjeci na razini polici-
jskih uprava. Pritom je važno ovdje napomenuti da su financijska  izdvajana
minimalna, odnosno najčešće se ne izdvajaju  nikakva sredstva za finan-
ciranje potreba civilne zaštite ( oprema, obuka, osposobljavanje itd.). Čak
i ona financijska sredstva koja bismo mogli nazvati „izvornim sredstvima
civilne zaštite“ , a to su bila sredstva doprinosa za izgradnju skloništa, up-
latom na račun MUP-a, završila su za financiranje potreba drugih struktura
unutar Ministarstva. Slijedeći veliki korak u reformama lokalne samou-
prave i uprave proveden je promjenama Ustava Republike Hrvatske iz 2000.
godine. To je bio velik i značajan korak u decentralizaciji države i značajno
jačanje lokalne samouprave. Tim je ustavnim promjenama prihvaćena kon-
cepcija o lokalnoj samoupravi kao protuteži središnjoj, centralnoj državnoj
vlasti. To istovremeno znači da su u Ustav ugrađena ona pravna načela koja
proklamira Europska povelja o lokalnoj samoupravi, koju je Hrvatska rati-
ficirala 1997.godine6, a tek od 2000.godine počela primjenjivati, odnosno
usklađivati sa vlastitim zakonodavstvom. Promjenom Ustava RH iz 2000.
4 Ivan Koprić: Razvoj lokalne samouprave u Hrvatskoj – problemi i vrijednosne orijentacije,
Javna uprava, Društveno veleučilište u Zagrebu i Pravni fakultet, Zagreb 2006.
5 Međunarodni pritisak prvenstveno se temeljio na činjenici da je u to doba značajan dio
međunarodne humanitarne pomoći za stanovništvo Republike Hrvatske dostavljan civilnoj
zaštiti koja je tu pomoć distribuirala pogođenoj populaciji, a međunarodna je zajednica sma-
trala da se obzirom na položaj civilne zaštite u MORH-u dio te pomoći prosljeđuje i Hrvatskoj
vojsci.
6 Republika Hrvatska ratiicirala je Povelju 1997.godine donošenjem Zakona o potvrđivanju
Europske povelje o lokalnoj samoupravi. Sabor Republike Hrvatske ratiicirao je minimalni
broj odredbi Povelje, prvenstveno iz razloga što politička klima tog vremena u Hrvatskoj nije
bila na potrebnoj razini da bi se mogle provesti neke korjenitije promjene u decentralizaciji
države.
Damir Pilčik
727
godine člankom 134. propisano je da:
 - jedinice lokalne samouprave obavljaju poslove iz lokalnog djelokruga
kojima se neposredno ostvaruju potrebe građana, a osobito poslove
koji se odnose na uređenje naselja i stanovanja, prostorno i urbanističko
planiranje, komunalne djelatnosti, brigu o djeci, socijalnu skrb, primarnu
zdravstvenu zaštitu, odgoj i osnovno obrazovanje, kulturu, tjelesnu kul-
turu i sport, zaštitu potrošača, zaštitu i unapređenje prirodnog okoliša,
protupožarnu i civilnu zaštitu.
 - jedinice područne (regionalne)  samouprave obavljaju poslove od
područnog (regionalnog) značenja, a osobito poslove koji se odnose na
školstvo, zdravstvo, prostorno i urbanističko planiranje, gospodarski
razvoj, promet i prometnu infrastrukturu te planiranje i razvoj mreže
obrazovnih, zdravstvenih, socijalnih i kulturnih ustanova.
 - poslovi lokalnog i područnog (regionalnog) djelokruga uređuju se za-
konom. Prilikom dodjeljivanja tih poslova prednost će imati ona tijela
koja su najbliža građanima.
  - prilikom određivanja djelokruga jedinica lokalne i područne (regionalne)
samouprave mora se voditi računa o širini i prirodi poslova i o zahtjevima
učinkovitosti i ekonomičnosti7.
Zakonodavni okvir ovih ustavnih promjena reguliran je Zakonom o lokalnoj
i područnoj (regionalnoj) samoupravi8 koji također u članku 19. stavak 1.
propisuje da  jedinice lokalne samouprave u svom samoupravnom djelokrugu
obavljaju poslove lokalnog značaja kojima se neposredno ostvaruju potrebe
građana, a koji nisu Ustavom ili zakonom dodijeljeni državnim tijelima, a
između ostalih poslova  i  poslove koji se odnose na:
– protupožarnu i civilnu zaštitu.
Posebnim zakonima kojima se uređuju pojedine djelatnosti iz stavka 1. ovoga
članka odredit će se poslovi obavljanje kojih je jedinica lokalne samouprave
dužna organizirati te poslovi koje jedinica lokalne samouprave može obavljati,
ako je osigurala uvjete za njihovo obavljanje.
7 Ustav Republike Hrvatske (»Narodne novine« br. 56/90, 135/97, 8/98 – pročišćeni tekst,
113/2000, 124/2000 – pročišćeni tekst, 28/2001, 41/2001 – pročišćeni tekst, 55/2001 – ispravak)
te Promjenu Ustava Republike Hrvatske objavljenu u »Narodnim novinama« broj 76/2010
8 Zakon o lokalnoj i područnoj (regionalnoj)samoupravi, Narodne novine  br. 33 /01, 60/01,
129/05, 109/07, 125/08 i 36/09).
Damir Pilčik
728
Načelo supsidijarnosti i solidarnosti
Temeljno načelo organiziranja sustava zaštite i spašavanja na nivou loka-
lne zajednice je načelo supsidijarnosti. To je model i princip prema kojem
su u lancu reagiranja i odgovornosti za postupanje u katastrofama i većim
nesrećama prvenstveno nadležni autoriteti i jedinice lokalne i područne (re-
gionalne) samouprave na čijim su područjima nastale. U otklanjanju opasnosti
i posljedica nesreća manjih razmjera na razini jedinica lokalne i područne (re-
gionalne) samouprave čelnici tih lokalnih jedinica angažirati će prvenstveno
kapacitete vlastitih gotovih snaga  a to su pravne osobe i službe koje se bave
zaštitom  spašavanjem u redovnoj djelatnosti. U slučaju nastanka ili prijetnje
veće nesreće ili katastrofe koja nadilazi kapacitete gotovih snaga, čelnik jedinice
lokalne i područne samouprave može mobilizirati, uz stručnu pomoć, stožera
zaštite i spašavanja (dalje u tekstu: stožera ZiS), sveukupne ljudske i materi-
jalno tehničke potencijale kojima lokalna zajednica raspolaže (postrojbe civilne
zaštite, pripadnike DVD-a, udruge građana, pravne osobe i građane). To je te-
meljni način djelovanja supsidijarnosti u praktičnom životu lokalne zajednice.
Ukoliko nastanak ili prijetnja veće nesreće ili katastrofe nadilazi mogućnosti
i kapacitete lokalne samouprave, čelnik lokalne zajednice upućuje zahtjev za
pomoć jedinici lokalne samouprave višeg ranga. Na taj će način  lokalnoj zajed-
nici u slučaju potrebe pomoć pružiti susjedna lokalna zajednica, bilo to općina
ili grad, odnosno ukoliko su posljedice takve nesreće ili katastrofe prevelike za
taj nivo teritorijalnog organiziranja, pomoć pruža županija, odnosno država.
Ovdje je  već prisutna primjena načela solidarnosti. Ova dva načela značajna su
u pristupu etabliranja lokalne zajednice kao temeljnog teritorijalnog čimbenika
u političkom , društvenom , gospodarskom i pravnom smislu. Naime, nesreće
se ne događaju negdje i nekome drugom, nego i nama i to u našem dvorištu,
našoj ulici, našem mjestu. Stoga reakcija, odgovor na takav događaj mora doći
od nas i mora doći odmah. Ukoliko će lokalna zajednica čekati da joj netko dođe
u pomoć i da netko drugi organizira pružanje pomoći, posljedice nesreća, pa i
najbanalnijih događaja biti će uvijek veće i teže. Stoga je načelo supsidijarnosti

važna kategorija za brzo i kvalitetno reagiranje u nesreći ili katastroi. Zakonska
je obaveza lokalne zajednice da se priprema za  reagiranje u nesreći,  da planira
i provodi opremanje i osposobljavanje vlastitih snaga  zaštite  i spašavanja, brzo
i učinkovito odgovori na posljedice nesreće ili katastrofe i da što brže provede
mjere oporavka pogođenog područja i ponovo uspostavi redovni način života
svojih sugrađana
Jasno je da načelo supsidijarnosti i solidarnosti nije na razini lokalne samou-
prave ekskluzivitet  u području zaštite i spašavanja. I obavljanje ostalih lokalnih
Damir Pilčik
729
poslova koji su zakonom utvrđeni da spadaju u nadležnost lokalne samouprave
polazi od primjene gore navedenih načela. I to je veliki napredak u izgradnji
lokalne samouprave kao stvarne samouprave sa pravima i ovlastima propisanih
Ustavom i zakonima. No, još uvijek je nedostatna zakonska regulativa, pogo-
tovo u području inanciranja i izgradnje veće inancijske neovisnosti lokalne
samouprave. Stoga je u ovom kontekstu prostor zaštite i spašavanje vrlo ekla-
tantan primjer određenog nefunkcioniranja zakonom propisanih potreba i
obaveza, odnosno sudara centralne državne vlasti koja inzistira na izgradnji
sustava i nemogućnosti lokalne samouprave da to provede. Uostalom, u zakonu
je izričito propisana obaveza inanciranja sustava zaštite i spašavanja, njegove
izgradnje i operativne funkcionalnosti, ali ne i točno deinirani izvori inan-
ciranja, već se inanciranje planira iz sredstava proračuna lokalne zajednice.
Zakon o zaštiti i spašavanju u članku 2. decidirano propisuje da jedinice lokalne
i područne (regionalne) samouprave, u okviru svojih prava i obveza utvrđenih
Ustavom i  zakonom, uz sve ostalo i  inanciraju zaštitu i spašavanje. U članku
28. istoga zakona propisano je između ostaloga da se u proračunu osiguravaju
sredstva namijenjena za inanciranje sustava zaštite i spašavanja u narednoj
godini. No, osnovni nedostatak kvalitetne provedbe ovih odredbi je nepropi-
sivanje  visine iznosa inanciranja zaštite i spašavanja, kako općenito za sus-
tav u cjelini tako i za svaki segment sustava. Naime, sustav zaštite i spašavanja
čine operativne snage, koje se na razini lokalne samouprave sastoje i od snaga
vatrogastva, hitne medicinske pomoći, Hrvatskog crvenog križa, Hrvatske
gorske službe spašavanja i civilne zaštite. Veći dio ovih subjekata inancira se
iz proračuna lokalne samouprave temeljem i sukladno zakonom propisanim
stopama ili postocima ostvarenog proračuna. To je temelj inanciranja vatro-
gastva, Crvenog križa, ali ne i civilne zaštite, koja u kontekstu postojećih zakon-
skih odrednica sustava zaštite i spašavanja generira široki spektar aktivnosti i
mjera zaštite i spašavanja ljudi i materijalnih dobara. U tom i za taj kontekst se
sukladno postojećoj normativnoj regulativi vrlo malo izdvaja inancijskih sred-
stava i adekvatno tome ovo se područje i slabije oprema i osposobljava.
Prava i obveze tijela jedinica lokalne i područne
 (regionalne) samouprave
Ukoliko dođe do nastanka veće nesreće ili katastrofe na području lokalne zajed-
nice svi negativni efekti takvog događaja  relektiraju se na pogođenom području,
u nekoj lokalnoj zajednici. Ovisno o vrsti i karakteru, obimu i posljedicama
takvog događaja, lokalna zajednica osjeća manje ili veće posljedice. No u sva-
Damir Pilčik
730
kom slučaju narušen je redovan način života, jer dolazi do materijalnih šteta,
pa čak i do ljudskih žrtava. Stoga je lokalna zajednica taj faktor, taj čimbenik
koji mora prvi reagirati uključujući sve svoje mogućnosti i resurse da se smanje
posljedice, narušeno stanje što prije sanira, i ponovo uspostavi normalan način
života. Jasno, da bi lokalna zajednica mogla tako reagirati ona mora kroz svo-
ja zakonska prava i obveze provoditi i određene aktivnosti u sustavu zaštite i
spašavanja. Tu se prije svega misli na:
 - razmatranje stanja sustava zaštite i spašavanja na području nadležnosti,
-  osiguranje inancijskih sredstava namijenjenih za inanciranje sustava
zaštite i spašavanja,
 - donošenje procjene ugroženosti i Planova zaštite i spašavanja,
 - donošenje vanjskih planova,
 - donošenje općih akata kojima se propisuju mjere, aktivnosti i poslovi u

    provođenju zaštite i spašavanja,
 - osiguravaju uvjete za poduzimanje svih mjera važnih za otklanjanje
posljedica katastrofa i velikih nesreća te obavljaju i druge poslove zaštite
i spašavanja utvrđene zakonom.
Čelnik jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ima velike ovlasti
u provođenju mjera zaštite i spašavanja. On je istovremeno i zapovjednik op-
erativnih snaga zaštite i spašavanja kojima raspolaže, oprema ih i osposobljava
lokalna zajednica, a u situaciji aktiviranja i upotrebe tih snaga stručnu potporu
pruža mu stožer ZiS-a te lokalne zajednice.
U slučaju neposredne prijetnje od nastanka katastrofe ili velike nesreće na
području neke lokalne zajednice ima pravo mobilizirati sveukupne ljudske i
materijalno-tehničke potencijale s područja te zajednice, sukladno planu zaštite
i spašavanja.
Čelnik  jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave, općinski
načelnik, gradonačelnik i župan u ostvarivanju prava i obveza u području
zaštite i spašavanja iz svoje nadležnosti odgovoran je osobito za :
 - izradu i predlaganje predstavničkim tijelima nacrte procjene ugroženosti, a
   za koju je potrebno prethodno pribaviti suglasnost Uprave,
 - izradu i predlaganje predstavničkim tijelima nacrte planova zaštite i
   spašavanja,
 - predlaganje inanciranja sustava zaštite i spašavanja na svom području

nadležnosti,
 - pripremu prijedloga općih akata kojima propisuju mjere, aktivnosti i
poslove u provođenju zaštite i spašavanja,
 - određuju operativne snage zaštite i spašavanja i pravne osobe od interesa
za zaštitu i spašavanje, sukladno procjeni ugroženosti,
Damir Pilčik
731
- osiguravaju uvjete za premještanje, zbrinjavanje, sklanjanje i druge aktivnos
   ti i mjere u zaštiti i spašavanju ljudi, imovine i okoliša, sukladno planovima
   zaštite i spašavanja,
- osiguravaju uvjete za poduzimanje i drugih mjera važnih za otklanjan
   je posljedica katastrofa i velikih nesreća te obavljaju i druge poslove zaštite i
   spašavanja utvrđene zakonom9.
Osim ovih poslova i zadaća župan izrađuje i predlaže predstavničkom tijelu
županija vanjske planove. Izrada vanjskih planova je novina u sustavu zaštite
i spašavanja koja je propisana Izmjenama i dopunama Zakona o zaštiti i
spašavanju (NN 79/07). Naime, u postupku usaglašavanja i implementacije hr-
vatskog zakonodavstva sa europskim zakonodavstvom, Hrvatska je trebala u
svoj zakonodavni okvir ugraditi odredbe tzv. SEVESO II direktive10.
 Ovo su velika prava i obveze čelnika lokalne zajednice. No, da li su i koliko

čelnici lokalne i područne samouprave educirani i osposobljeni za djelovanje u
sustavu zaštite i spašavanja.
Projekt osposobljavanja čelnika jedinica lokalne i
područne (regionalne) samouprave
Kakva je osposobljenost i učinkovitost  sustava zaštite i spašavanja na razini
lokalne zajednice. Poznata je uzrečica da je lanac toliko jak koliko je jaka najsla-
bija karika. Stoga je temeljno pitanje kakva je osposobljenost svih segmenata
sustava zaštite i spašavanja na razini  lokalne zajednice. Zakonom je deinirano
da sustav zaštite i spašavanja na razini lokalne zajednice čine operativne snage
zaštite i spašavanja. To su stožeri zaštite i spašavanja, zapovjedništva i postro-
jbe vatrogastva, zapovjedništva i postrojbe civilne zaštite te službe i postrojbe
pravnih osoba koje se zaštitom i spašavanjem bave u svojoj redovnoj djelatnos-
9 Zakon o zaštiti i spašavanju. pročišćeni tekst zakona. NN 174/04, 79/07, 38/09, 127/10
10 Zakonski propisi propisani tom direktivom uzročno su vezani uz  veliku kemijsku nesreću
u talijanskom gradu Seveso sredinom 70-tih godina prošlog stoljeća, čije su se posljedice rele-
ktirale upravo na prostor šire lokalne zajednice. To znači da se katastrofalni učinak te nesreće
nije zadržao u krugu tvornice, nego je u nesreći nastradalo i stanovništvo lokalne zajednice
koje nije bilo upoznato sa kakvim se opasnim kemikalijama tvornica koristi u procesu proiz-
vodnje. SEVESO II direktiva neposredno obvezuje sve pravne subjekte na obvezno poštivanje
svih zakonskih propisa te pravo i obvezu lokalne zajednice da neposredno nadzire provođenje
i poštivanje tih propisa.  U tom je kontekstu važnost vanjskog plana zaštite i spašavanja
stanovništva i okoliša kojeg izrađuje i donosi lokalna zajednica.
Damir Pilčik
732
ti.11  Operativnim snagama na razini lokalne i područne samouprave rukovode
i koordiniraju načelnici općina, gradonačelnici i župani. U tom radu potporu
čelniku lokalne zajednice daje stožer ZiS. Temeljno pitanje je kakva je osposo-
bljenost cjelokupnog sustava zaštite i spašavanja jedne lokalne zajednice. Svi
oblici  operativnih  snaga zaštite i spašavanja  općine , grada ili županije imaju
trebaju biti osposobljeni za djelovanje u sustavu zaštite i spašavanja i ta se os-
posobljenost stječe kroz dva temeljna načina obrazovanja: formalnog obra-
zovanja i neformalnog osposobljavanja. Jedan dio operativnih snaga zaštite i
spašavanja, tzv. gotove snage, osposobljenost za djelovanje u sustavu zaštite i
spašavanja stekle su putem formalnog obrazovanja i to su zvanja vatrogasca,
liječnika, policajca, i razne druge specijalnosti kojima se ostvaruje egzistencija
putem redovnog zaposlenja u  radnom odnosu a specijalistička znanja se ko-
riste u izvanrednim situacijama, nesrećama i slično. U tu kategoriju spadaju i
zaposlenici pravnih subjekata, upravnih tijela na lokalnoj razini i tijela državne
uprave  koji se bave poslovima iz nadležnosti zaštite i spašavanja. Ostale op-
erativne snage osposobljavaju se za djelovanje u sustavu zaštite i spašavanja na
način neformalnog osposobljavanja. To su pripadnici civilne zaštite, vatrogasci
u statusu dragovoljaca, članovi raznih udruga, a svakako i članovi, barem veći
dio, stožera ZiS  te čelnici jedinica lokalne i područne samouprave.
Ovdje posebno apostroiramo čelnike lokalnih zajednica, jer oni nisu profe-
sionalci u sustavu zaštite i spašavanja, a također ogromna većina njih nema
nikakvih dodirnih točaka sa područjem zaštite i spašavanja. Stoga je potreba

osposobljavanja odnosno pripremanja čelnika lokalnih zajednica za djelovanje
u izvanrednim prilikama, velikim nesrećama ili katastrofama  od izvanrednog
značaja. U konačnici to je njihova obaveza i pravo, odnosno dužnost. To bi
svakako trebao biti i jedan od temeljnih postulata njihovog odabira da budu
birani i izabrani od strane svojih sugrađana. Zakon o zaštiti i spašavanju pro-
pisao je da su čelnici lokalnih zajednica odgovorne osobe u planiranju, organ-
iziranju i provedbi sustava zaštite i spašavanja. Također je propisana obveza
i načini osposobljavanja svih sudionika zaštite i spašavanja, a među kojima
su svakako čelnici lokalnih zajednica. Istim je zakonskim aktom Državna up-
rava za zaštitu i spašavanja obvezana za donošenje programa osposobljavanja
odgovornih osoba u sustavu zaštite i spašavanja na razini lokalne zajednice,
čelnika lokalnih zajednica. Načini  pripremanja za djelovanje u području zaštite
i spašavanja u vidu neformalnog osposobljavanja su prije svega programi os-
posobljavanja, tečajevi, seminari, radionice i vježbe. U tu svrhu  Državna uprava
za zaštitu i spašavanje provela je projekt osposobljavanja općinskih načelnika,
11 Zakon o zaštiti i spašavanju
Damir Pilčik
733
gradonačelnika i župana za djelovanje u uvjetima aktiviranja sustava zaštite i
spašavanja.
Cilj programa osposobljavanja je upoznavanje čelnika jedinica lokalne i
područne samouprave s obvezama i odgovornostima u sustavu zaštite i
spašavanja. Zadaća ovog projekta bila je da se čelnici lokalne zajednice os-
posobe za upravljanje sustavom zaštite i spašavanja u katastrofama i velikim
nesrećama. Tijekom savjetovanja odgovorne osobe lokalne zajednice upoznate
su sa:
-  sustavom zaštite i spašavanja, odnosno njegovim  organizacijskim i

normativnim uređenjem,
-  obvezama i zadaćama odgovornih osoba u sustavu zaštite i spašavanja u
jedinicama lokalne i područne samouprave,
-   osnovnim pojmovima kriza i katastrofa, procjenom rizika i planiranjem
u zaštiti i spašavanju,
-  osnovama kriznog upravljanja, deiniranjem kritične infrastrukture i
njenim značajem u provođenju mjera zaštite i spašavanja
-  razradom studije slučaja izvanrednog događaja sa teškim posljedicama
po lokalnu zajednicu (kemijski akcident velikog prerađivačkog pogona
u neposrednoj blizini grada).
Kao što je vidljivo Program osposobljavanja sastojao se od nekoliko nastavnih
cjelina, kojima su obrađeni teorijski pojmovi sustava zaštite i spašavanja,
rukovođenje i zapovijedanje u uvjetima izvanrednih situacija te praktična
provedba  simulacijske vježbe  sa razradom scenarija nekog hipotetičkog
događaja u kojemu je naglašena i potencirana uloga čelnog čovjeka lokalne
zajednice kao odgovorne osobe sustava zaštite i spašavanja. Tijekom 2009. i
2010. godine  projekt osposobljavanja čelnika lokalnih zajednica proveden je
na prostoru cijele Republike  Hrvatske. Projektom je bilo predviđeno osposo-
bljavanje u dvije faze. U prvoj je fazi  pod pokroviteljstvom Vlade Republike
Hrvatske i organizacijom DUZS-a provedeno savjetovanje – osposobljavanje
župana svih dvadeset županija i Grada Zagreba. U drugoj fazi provedbe pro-
jekta osposobljavanja čelnika bile su zastupljene sve jedinice lokane i područne
samouprave, odnosno 127 gradova i 429 općina. Po završetku cijelog projekta,
odnosno provedbi osposobljavanja čelnika svih 20 županija i Grada Zagreba, 127
gradova i 429 općina na području Republike Hrvatske, analitički i statistički  je
obrađen cijeli projekt. Tablicama i graikonima je dat prikaz odzivnosti čelnika
lokalne i područne  samouprave na obvezu osposobljavanja u sustavu zaštite
i spašavanja. Podaci u graikonima prikazani su u stupcima koji označavaju
prisutnost čelnika, njihovih zamjenika, kategoriju „ostalih“, te postotak loka-
lnih zajednica bez predstavnika na osposobljavanju.
Damir Pilčik
734
Tablica 1 Odzivnost župana i gradonačelnika grada Zagreba
Damir Pilčik
735
Tablica 2 Odzivnost gradonačelnika 127 gradova u Republici Hrvatskoj
Damir Pilčik
736
Tablica 3 Odzivnost općinskih načelnika  429 općina u Republici Hrvatskoj
Damir Pilčik
737
Analitička i evaluacijska raščlamba provedenog projekta dala je zanimljive
rezultate.  U dobre strane provedenog savjetovanja  ubraja se  jednoglas-
na potvrda prisutnih čelnika o potrebi  njihovog osposobljavanja proved-
bom ovakvih edukacija i ozbiljan pristup radu nazočnih čelnika. Kvalitetni
praktični rezultati ovog osposobljavanja bili su posebno vidljivi u sredi-
nama pogođenim poplavama tijekom 2010.godine i čiji su čelnici puno
učinkovitije upravljali sustavom zaštite i spašavanja.
Loša strana je slab odaziv čelnika, pogotovo gradonačelnika velikih gradova
i delegiranje zamjenika gradonačelnika iako odgovornost u sustavu zaštite
i spašavanja nije prenosiva, te nekompetentno delegiranje predstavnika
lokalne zajednice umjesto gradonačelnika, tzv. kategorija „ostali“ (tajnici
službi, predstojnici ureda, vatrogasni zapovjednici ili komunalni redari). U
tom kontekstu simptomatičan je statistički prikaz prisutnosti čelnih ljudi, a
također i postotak dvije kategorije – „ostali“ i „bez predstavnika“.  Za razinu
županija taj podatak iznosi 52%, za gradove 45% i za općine 44%. Značajno
lošija statistička slika je za gradove koji imaju status velikog grada, a samim
time su podložniji rizicima civilizacijskih i prirodnih nesreća (stanovništvo,
industrija, infrastruktura, položaj i sl.).  Status velikog grada ima 16 gra-
dova s više od 35.000 stanovnika (Bjelovar, Dubrovnik, Karlovac, Osijek,
Pula, Rijeka, Samobor, Sisak, Slavonski Brod, Split, Šibenik, Varaždin, Ve-
lika Gorica, Vinkovci, Zadar i Grad Zagreb). Status velikog grada također
ima i 8 gradova s manje od 35.000 stanovnika, u kojima se nalazi sjedište
županije (Čakovec, Gospić, Koprivnica, Krapina, Pazin, Požega, Virovitica
i Vukovar).
Damir Pilčik
738
Tablica 4 Odzivnost gradonačelnika 24 grada koji imaju status „velikog grada“
Damir Pilčik
739
Iz priloženih podataka vidljivo je da od 24 grada sa statusom velikog gra-
da, savjetovanju prisustvovalo samo 3 gradonačelnika odnosno 12 %. Ni-
jedan od njih nije savjetovanje odslušao do kraja, već su ga napustili poslije
prvog predavanja. Smatramo da je također važno naznačiti da 7 gradova
nije imalo predstavnike na savjetovanju. Također je značajan podatak da
ukupan postotak gradova bez predstavnika i kategorije „ostali“ iznosi čak
66%. S druge strane važno je napomenuti pozitivne reakcije na savjetovanje
čelnika onih lokalnih zajednica koje su dosad imale konkretne situacije iz-
vanrednih događaja, većih nesreća i potrebu njihovog osobnog sudjelovan-
ja u aktiviranju sustava zaštite i spašavanja u  sprječavanju odnosno san-
iranju posljedica takvih događanja. Te reakcije pokazuju njihov senzibilitet
spram ove problematike i potrebu primjerene izgradnje vlastitih sposob-
nosti i mogućnosti za kvalitetnim odgovorom na neki izvanredni događaj
u sferi zaštite i spašavanja. U tom se kontekstu mogu razmatrati i ocjenji-
vati prošlogodišnji (2010. godina) događaji velikih poplava diljem republike
Hrvatske i reakcija čelnih ljudi lokalne zajednice na navedene događaje.
Zaključak
Upravo nam ta odzivnost ili neodzivnost čelnih, odgovornih ljudi lokalnih
zajednica,  govori u prilog tezi o potrebi za permanentnom i kvalitetnom
prisutnošću struke u javnosti, prije svega nadležnih upravnih tijela i  institucija

iz područja zaštite i spašavanja, u cilju daljnje promidžbe i senzibilizacije kako
javnosti tako i svih odgovornih struktura. Pritom mislimo na prava i obaveze
odgovornih struktura u sustavu zaštite i spašavanja. Jasno je, da se to prven-
stveno odnosi na odgovorne osobe, jer ova vrsta odgovornosti nije prenosiva
na druge, a velika većina čelnika je upravo tu odgovornost prebacila na druge,
zamjenike, pročelnike ili još niže strukture izvršne vlasti njihovih lokalnih za-
jednica. Iskustva, interesi, percepcije čelnika lokalnih zajednica o  problematici
zaštite i spašavanja, a pogotovo  traženja  i zahtjevi za kvalitetnim rješenjima
praktičnih problema u sustavu zaštite i spašavanja njihovih sredina a koji su se
na neki način iskristalizirali tijekom provedbe projekta osposobljavanja  biti
će vrlo korisni u provedbi ostalih programa osposobljavanja tih segmenata u
zaštiti i spašavanju.  Naime, speciičnost tih struktura u zaštiti i spašavanju je
upravo to da nisu profesionalci u sustavu, a na svojoj razini odlučivanja odgo-
vorni su za funkcioniranje sustava zaštite i spašavanja.
Stoga za kraj, želimo potaknuti promišljanja o potrebi kvalitetnijeg  zakonskog
reguliranja odgovornosti i obveznosti  u okružju zaštite i spašavanja, svih onih
Damir Pilčik
740
odgovornih osoba ili institucija koji po vokaciji nisu dijelom profesionalnog
ustroja zaštite i spašavanja ali su linijom obnašanja dužnosti ili funkcija odgo-
vorni za učinkovit i operativno sposoban sustav zaštite i spašavanja. Pritom
treba ponovo naglasiti osnovni princip demokratskog izbora i obavljanja funk-
cija, koji ipak na dopušta prenošenje odgovornosti na druge.
Literatura
Ivan Koprić: Razvoj lokalne samouprave u Hrvatskoj – problemi i vri
jednosne orijentacije, Javna uprava, Društveno veleučilište u Zagrebu i Pravni
fakultet, Zagreb 2006.
Ustav Republike Hrvatske (»Narodne novine« br. 56/90, 135/97, 8/98
– pročišćeni tekst, 113/2000, 124/2000 – pročišćeni tekst, 28/2001, 41/2001 –
pročišćeni tekst, 55/2001 – ispravak) te Promjenu Ustava Republike Hrvatske
objavljenu u »Narodnim novinama« broj 76/2010
Zakon o zaštiti i spašavanju. pročišćeni tekst zakona. NN 174/04, 79/07, 38/09,
127/10.
Zakon o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi, Narodne novine  br. 33
/01, 60/01, 129/05, 109/07, 125/08 i 36/09).
Zakon o izborima općinskih načelnika, gradonačelnika, župana i gradonačelnika
Grada Zagreba („Nar. nov.“, br. 109/07)
Program osposobljavanja čelnika jedinica lokalne i područne (regionalne)
samouprave,  DUZS, 2009.
Damir Pilčik
741
Issue of responsible persons qualification of local
community to act in protection and rescue system
Abstract
he system of protection and rescue of the Croatian in the security set up as
a separate category with special features that do not have a defensive safety
and policing. hese special features are particularly related to the underlying
holders of their rights and obligations under the legislation. One of the main
carrier of the local and regional / government. his paper gives an overview of
the territorial organization of local self-government in the Republic of Croatia
and the rights and obligations of local governments (regional) governments
in the protection and rescue, and in that respect of persons responsible execu-
tive. he leaders of local communities within their jurisdiction are responsible
for preparing and organizing the protection and rescue, and the activation of
the organized search and rescue forces and command. Furthermore, the paper
points to the inadequate training of local community leaders to carry out the
obligations laid down regulations and their irresponsible attitude in carrying
out their training duties.
Keywords: heads, protection and rescue, responsibility, qualification
Damir Pilčik
742
udk 351.753.3-053.6(497.5)
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular,
Goranka Armano Lugomer,
Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth*
 Percepcija raširenosti i dostupnosti
oružja kod adolescenata u Hrvatskoj
Sažetak
Raširenost nasilja među mladima i njegova raznolika pojavnost sustavno
je ispitivana u svijetu i zadnjih godina kod nas. Poznato je da dostupnost
oružja povećava ozbiljnost posljedica nasilja. Zbog poratne situacije u hrvat-
skoj i evidentnog porasta nasilja među mladima osmišljen je projekt “dostup-
nost i nošenje oružja kod adolescenata u hrvatskoj’’
. Ovaj rad donosi dio re-
zultata tog šireg istraživanja. Cilj mu je bio ispitati adolescentsku percepciju
raširenosti i dostupnosti oružja u različitim okruženjima mladih. Ispitivanjem
je obuhvaćen prigodni uzorak od 1044 učenika završnih razreda osnovne i
srednje škole (oba spola) iz različitih regija Hrvatske. Ovaj rad donosi rezul-
tate primjene dviju ljestvica: percepcija raširenosti oružja (PRO) i percepcija
dostupnosti oružja (PDO) iz vlastitog opsežnog upitnika iskustava adolesce-
nata s oružjem i nasiljem. Dominantno se razmatraju postoci adolescenata koji
se slažu s ponuđenim tvrdnjama o raširenosti oružja u njihovom okruženju,
odnosno navode čestinu svojih iskustava sa događajima koji uključuju oružje
- iz pozicije različitih uloga (svjedoka, žrtve, nositelja oružja u svrhu samoo-
brane odnosno korisnika oružja kako bi se naštetilo drugome) unutar različitih
okruženja (škole, kuće, ulice, sportskih događaja, mjesta izlazaka i sl.). Trećina
adolescenata smatra da je nošenje oružja u njihovoj okolini uobičajena pojava
dok znatno više njih (64%) navodi da njihovi vršnjaci nose oružje, čak i u školi
(49%). Najčešće su to noževi, bokseri i različite palice. Oko 50% adolescenata
svjedočilo je barem jednom događaju koji je uključivao oružje i to na ulici ili na
mjestu izlaska. Rjeđe je nošenje oružja u svrhu obrane – dominantno na ulici
(22%), gotovo upola rjeđe sa namjerom nanošenja štete drugima, a najrjeđe je
iskustvo žrtve. Nakon ulice i mjesta izlazaka, po zastupljenosti slijedi iskustvo
s oružjem u školi te potom na sportskim događajima i kod kuće. Alarmantni
su podaci o adolescentskoj percepciji lake dostupnosti oružja (čak i vatrenog).
* Blažević Matea, Celjak Ana, Čular Ida, Lugomer Armano Goranka, Perišić Kristina,
Sudar Martina, Toth Marko, Filozofski fakultet u Zagrebu
743
Gotovo svi smatraju da se oružje može lako nabaviti, 43% navodi da zna kako
doći do oružja i to po povoljnoj cijeni, a skoro 40% mladih navodi da bi to
uspjeli u roku do tjedan dana. Skoro svaki treći adolescent i skoro svaka peta
adolescentica smatra da može nabaviti vatreno oružje na mjestima izlazaka.
U raspravi se kritički osvrće na do sada poduzimane mjere redukcije nasilja i
dostupnosti oružja te se predlažu preventivni edukativni programi koje bi tre-
balo ponuditi već u višim razredima osnovne škole.
Ključne riječi: adolescenti, percepcija raširenosti oružja, percepcija dostup-
nosti oružja
Uvod
Problem raširenosti nasilja među mladima i njegova raznolika pojavnost sus-
tavno su isticani u brojnim svjetskim i domaćim istraživanjima (Andershed,
Kerr i Stattin, 2001; Noaks i Noaks, 2000; Šavora 2003; Zloković i Bilić 2006).
Poznato je da se ozbiljnost posljedica nasilja povećava dostupnošću oružja.
Zbog poratne situacije u Republici Hrvatskoj i evidentnog porasta nasilja među
mladima osmišljeno je istraživanje ‘’Dostupnost i nošenje oružja kod adoles-
cenata u Hrvatskoj’’
, čiju izvedbu su financijski podržali Institut za istraživanje
i razvoj obrambenih sustava Ministarstva obrane Republike Hrvatske i Filo-
zofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu. Riječ je o epidemiološkom istraživanju
kojim se nastojalo ispitati raširenost nasilja te raširenost i dostupnost oružja
kod adolescenata – interes je bio utvrditi koliko adolescenti znaju i što misle o
oružju te kako se ponašaju i osjećaju li se ugroženo kada su u pitanju nasilje i/ili
oružje. Naime, mnoga strana istraživanja pokazuju kako najtočnije informacije
o prevalenciji nasilja među mladima dolaze upravo od mladih koji su bili svje-
doci ili akteri neke vrste vršnjačkog nasilja (Price, Telljohann, Dake, Marsico i
Zyla, 2002). U ovom radu predstavlja se dio rezultata gore  projekta ‘’Dostup-
nost i nošenje oružja kod adolescenata u Hrvatskoj’’
.
Oružje, primarni interes ovog istraživanja, definirano je u skladu sa čl. 5 Za-
kona o oružju (NN, br. 63/07). Zakon određuje hladno oružje kao razne pred-
mete kojima je osnovna namjena napad ili nanošenje ozljeda (bodež, bokser,
nož, kamenje, mačevi itd.). Vatreno oružje uključuje sve vrste pušaka, pištolja,
revolvera te sve vrste naprava iz kojih se, pomoću potisnutog djelovanja barut-
nih plinova, kroz cijev izbacuju zrno, kugla, sačma, strelica ili drugi projektili.
Općenito, oružje predstavlja važan gresivni znak, odnosno njegova prisut-
nost može povećati vjerojatnost javljanja agresije jer potiče na djelovanje.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
744
Dakle, nasilje i oružje su i na ovoj razini dovedeni u vezu te se zajednički
proučavaju u istraživanjima  pod pojmom ‘’efekt oružja’’
. O tome govore nal-
azi studije Berkowitza i LaPagea iz 1967. godine (prema Anderson, Benjamin i
Bartholow, 1998), koju su brojni strani autori kasnije replicirali i potvrdili re-
zultate. Uobičajeno objašnjenje ovog efekta je da oružje predstavlja okidač za
pojavu agresivnog ponašanja. Naime, ako smo svjesni da je oružje prisutno u
našoj okolini, automatski se povećava dostupnost agresivnih i neprijateljskih
scenarija – oblika kognitivnih shema – u semantičkom pamćenju zbog svoje
sličnosti u značenju i asocijacije sa svakodnevnim iskustvom. Svaki scenarij u
semantičkom pamćenju ima svoj aktivacijski prag, a kada se on prijeđe scenarij
se aktivira i koristi. Nakon aktivacije scenarija, njegova energija se širi na pov-
ezane scenarije te može, na jedan ili više načina, facilitirati agresivno ponašanje.
U ovom radu fokus je na problemima raširenosti i dostupnosti oružja. Pojam
raširenost oružja određen je kao subjektivnu percepciju adolescenata o prisut-
nosti oružja u njihovom svakodnevnom životu. Zanimljivo je da oni adolescen-
ti koji nose oružje imaju za najbolje prijatelje osobe koje isto tako nose oružje i
definiraju nošenje oružja kao pozitivan atribut (William, Mulhall, Reis i DeV-
ille, 2002). Pojam dostupnost oružja definiran je kao subjektivnu percepciju
adolescenta o tome na kojim mjestima i na koji način te uz koji trošak mogu
doći do hladnog i/ili vatrenog oružja. Istraživanja su pokazala kako dostup-
nost oružja i vjerovanje da drugi nose oružje značajno utječu na odluku o (ne)
nošenju oružja (Barlas i Egan, 2006).
Cilj ovog istraživanja je sustavno sagledavanje mnogih razina problematike
nasilja i prisutnosti oružja u osobnom iskustvu hrvatskih adolescenata, čime
se do sada nitko nije bavio na sveobuhvatan način. Rezultati ovog istraživanja
mogli bi poslužiti za kreiranje preventivnih programa usmjerenih ka sman-
jivanju nasilja među mladima te potaknuti nova istraživanja.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
745
1. Problemi istraživanja
Specifični problemi istraživanju su:
1. Ispitati adolescentsku percepciju raširenosti i nošenja oružja u njihovom
okruženju
2. Ispitati čestinu adolescentskih iskustava s događajima koji uključuju
oružje – iz pozicije različitih uloga (svjedoka, žrtve, nositelja oružja u
svrhu samoobrane odnosno korisnika oružja kako bi se nanijela šteta
drugima) unutar različitih okruženja (škola, kuća, ulica, sportske ak-
tivnosti/događaji, mjesto izlazaka i drugdje)
3. Ispitati adolescentsku percepciju dostupnosti oružja u odnosu na spol i
uzrast
2. Metoda
2.1. Sudionici
Uzorak čini ukupno 1044 sudionika (Tablica 1), od čega je 55% adolescenata i
45% adolescentica. Obzirom da podaci iz literature ukazuju da, nakon završetka
osnovne škole, postoji trend porasta rizičnih oblika ponašanja (agresije, nasilja i
nošenja oružja) kod adolescenata u odnosu na adolescentice (Shapiro, Dorman,
Welker i Clough, 1998; Wright & Fitzpatrick, 2006; Forrest, Zycowski, Stuhldre-
her i Ryan, 2000), odabirom ‘’tradicionalno muških’’ srednjih škola uzorkom je
namjerno zahvaćen veći udio srednjoškolaca u odnosu na srednjoškolke.
Većina sudionika je dobi od 13 do 14 godina (39%) te od 17 do 18 godina (55%),
a što je u rezultat strukture uzorka koji obuhvaća 39% učenika završnih razreda
osnovnih škola i 61% učenika završnih razreda srednjih škola (Tablica 2). Iz-
vjesno proširenje navedenih dobnih raspona rezultat je različitih faktora koji
su djelovali na tijek školovanja (raniji polazak u školu, akceleracija, ponavljanje
razreda i sl.).
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
746
Tablica 1 Opis strukture uzorka sudionika prema spolu i vrsti škole
Sociodemografski podaci uključuju i informacije o veličini mjesta školovanja te
procjene financijskog stanja. Sudionici potječu iz četrnaest gradova Republike
Hrvatske (Drniš, Knin, Krapina, Oroslavje, Osijek, Pula, Rijeka, Rovinj, Sisak,
Slavonski Brod, Split, Varaždin, Zadar, Zagreb). U svakom gradu ispitana su
dva razredna odjeljenja u srednjim školama (jedno odjeljenje u gimnaziji, jed-
no u strukovnoj školi) te dva razredna odjeljenja u osnovnoj školi(ama). Većina
sudionika školuje se u mjestima od 50 000 do iznad 100 000 stanovnika, a
najmanje njih u mjestima od 3 000 do 10 000 stanovnika (Tablica 2). Ti podaci
ukazuju na urbanost uzorka. Distribucija financijskih prilika sudionika, proci-
jenjenih na skali od 1 = jako loše do 5 = jako dobre, pomaknuta je prema višim
vrijednostima – najveći broj adolescenata svoje financijske prilike procjenjuje
dobrima (Tablica 2).
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
747
Tablica 2 Sociodemografske karakteristike uzorka sudionika
2.2. Instrumentarij
Za potrebe cjelokupnog istraživanja percepcije dostupnosti i nošenja oružja
kod adolescenata u Hrvatskoj konstruiran je Upitnik iskustava adolescenata
s oružjem i nasiljem. Mjerni instrument čine tri ljestvice: Ljestvica percepcije
i ponašanja u situacijama nasilja (PIP-USN), Ljestvica percepcije i ponašanja
u situacijama s oružjem (PIP-USSO) i Ljestvica stavova prema oružju (SPO)
te pet tematskih cjelina: Percepcija raširenosti nasilja (PRN), Količina i vrsta
osobnih iskustava s oružjem (KIV-OISO), Percepcija raširenosti oružja (PRO),
Percepcija dostupnosti oružja (PDO) i Znanje o oružju (ZNOO). Osim toga,
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
748
u upitnik je uvrštena i Skala stupnja agresivnosti (SSA) koja predstavlja na hr-
vatski jezik prevedenu, reduciranu i prilagođenu verziju originalne Aggression
Scale (Orpinas i Frankowski, 2001; prema Orpinas P. i Frankovski R., 2001).
U ovom su radu korišteni sociodemografski podaci te rezultati dva tematska
dijela upitnika – Percepcije raširenosti oružja (PRO) i Percepcije dostupnosti
oružja (PDO).
Sociodemografski podaci (SDMP). Prikupljeni su podaci o spolu, dobi, razredu
i školi koje sudionik pohađa, mjestu školovanja te procjeni vlastitih financijskih
prilika.
Percepcija raširenosti oružja (PRO) jedan je od tematskih dijelova upitnika
konstruiran za potrebe ovog istraživanja. Namijenjen je ispitivanju percep-
cije adolescenata o prisutnosti oružja u njihovom svakodnevnom životu, što
uključuje situacije promatranja i/ili sudjelovanja (na bilo koji način) u situacija-
ma nošenja i/ili korištenja oružja te opću procjenu adolescenata o zastupljenos-
ti oružja u različitim socijalnim kontekstima (u kući, školi, ulici itd.). Sastoji se
od sedam pitanja od kojih su dva otvorenog tipa, dok je pet pitanja uvršteno u
tablice u kojima su sudionici odgovarali brojčanim procjenama. Sudionici su u
prvoj tablici ovog tematskog dijela trebali odgovoriti na četiri čestice u smislu
razine zastupljenosti oružja u njihovoj okolini. Na raspolaganju su imali četiri
ponuđena odgovora: 1 – nimalo, 2 – malo, 3 – puno, 4 – jako puno. Rezultati
su izraženi postotnom zastupljenošću svakog od ponuđenih odgovora za svaki
od socijalnih konteksta. Preostale četiri tablice ispituju zastupljenost situacija
koje uključuju hladno i/ili vatreno oružje u svakodnevnom životu adolesce-
nata. Svaka od njih sastoji se od 6 čestica koje predstavljaju različite socijalne
kontekste. Sudionici izražavaju čestinu iskustva s pojedinom situacijom izbo-
rom jednog od pet ponuđenih odgovora: 1 – nikad, 2 – jedanput, 3 – 2-3 puta, 4
– 4-10 puta, 5 – više od 10 puta. Rezultati su izraženi postotnom zastupljenošću
svakog od ponuđenih odgovora za svaki socijalni kontekst. Pitanja otvorenog
tipa odnosila su se  na  raširenost  oružja  u  školskom kontekstu.
Percepcija dostupnosti oružja (PDO) jedan je od tematskih dijelova upitnika
konstruiran za potrebe ovog istraživanja te je namijenjen ispitivanju percepcije
adolescenta o tome na kojim mjestima i na koji način, te uz koji trošak oni mogu
doći do hladnog i/ili vatrenog oružja. Sastoji se od tri dijela. Prvi uključuje 9
čestica na koje se izborom odgovora Da ili Ne izražava slaganje odnosno nesla-
ganje s navedenom tvrdnjom. Odgovorima su pridijeljene brojčane vrijednosti
prema ključu: Ne = 0, Da = 1 bod. Mogući raspon rezultata je 0-9 bodova, gdje
veći rezultat znači veću dostupnost oružja. Drugi dio se odnosi na vremenski
interval unutar kojeg ispitanici mogu doći do vatrenog oružja uz 6 ponuđenih
odgovora. Rezultati su izraženi kao frekvencija (postotak) pojave svakog od
ponuđenih odgovora. Treći dio oblikovan je u tablicu koja sadrži 7 čestica za
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
749
procjenu socijalnih okruženja za koje se procjenjuje mogućnost nabave oružja:
1 – nije moguće, 2 – moguće je ali ne i meni, 3 – moguće je i meni, 4 – ne
znam. Za svaki socijalni kontekst određuje se postotna zastupljenost svakog od
ponuđenih odgovora.
2.3. Provedba ispitivanja
Konstrukciji upitnika prethodilo je prikupljanje podataka u okviru dviju
fokusnih grupa na uzorku ciljne populacije adolescenata. S jednom grupom
od 8 učenika završnih razreda osnovne škole i s jednom grupom od 8 učenika
završnih razreda srednje škole razgovaralo se o terminološkim nejasnoćama
vezanim uz pojmove nasilja i oružja, vrstama nasilja i oružja, mjestima na ko-
jima se susreću s nasiljem, dostupnosti i raširenosti oružja u njihovoj okolini,
razlozima nošenja oružja i sl. Dodatno, u svrhu prikupljanja podataka  rele-
vantnih za kreiranje i oblikovanje upitnika te što vjernijeg oslikavanja stvarne
slike raširenosti i dostupnosti oružja kod adolescenata u Hrvatskoj analizirani
su novinski članci koji se odnose na slučajeve nasilja s korištenjem oružja u ko-
jima su bili uključeni mladi u dobi do dvadeset i jedne godine starosti (Jutarnji
list, 2000 – 2007).
Glavnom ispitivanju prethodila je i provjera razumljivosti i primjerenosti Upit-
nika iskustava adolescenata s oružjem i nasiljem na prigodnom uzorku stude-
nata Sveučilišta u Zagrebu te učenika završnih razreda zagrebačkih osnovnih i
srednjih škola. Na osnovi tih rezultata uklonjene su sve nejasnoće i propusti pri
konstrukciji upitnika. Također, prije terenskog prikupljanja podataka dobiveno
je pozitivno mišljenje Etičkog povjerenstva Odsjeka za psihologiju Filozofskog
fakulteta Sveučilišta u Zagrebu te dozvola Ministarstva znanosti, obrazovanja
i športa za provođenje istraživanja u školama. Ispitivanju je prethodilo i prib-
avljanje pristanaka za sudjelovanje u ispitivanju od strane punoljetnih učenika
te roditeljskih pristanaka za sudjelovanje maloljetnih učenika ciljanog uzorka.
Time je postupak provedbe istraživanja usklađen  s  etičkim  načelima propis-
anima Etičkim kodeksom istraživanja u koja su uključena djeca.
Ispitivanje je provedeno u listopadu i studenome 2007. godine na učenicima
završnih razreda osnovnih škola, gimnazija te srednjih strukovnih škole u 14
gradova Republike Hrvatske. Upitnici su primijenjeni grupno u svakom raz-
rednom odjeljenju, u okviru dva školska sata. Za učenike koji nisu sudjelovali u
istraživanju, u prethodnom dogovoru sa školskim psihologom ili pedagogom,
organizirana je redovna nastava. Svi su sudionici popunjavali upitnik  istim
redoslijedom, uz vođenje od strane ispitivača. Ispitivanje je bilo anonimno.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
750
3. Rezultati
Dobiveni rezultati će biti razmatrani u dvije odvojene tematske cjeline – per-
cepcija raširenosti oružja i percepcija dostupnosti oružja. Zbog neodgovaranje
nekih sudionika na pojedina pitanja u prikazu rezultata postoje razlike u broju
sudionika.
3.1. Percepcija raširenosti oružja
3.1.1. Percepcija raširenosti nošenja oružja u adolescentskom okruženju
Korišteno je 7 pitanja kako bismo provjerili koliko je oružje zastupljeno u
različitim sredinama u kojima se kreću mladi u Hrvatskoj. Pitanje 57 ‘’U ko-
joj mjeri se, prema Tvom mišljenju, u Tvojoj okolini nosi oružje?’’ obuhvaćalo
je 4 čestice usmjerene na dobivanje opće informacije o percepciji raširenosti
nošenja oružja. Uz svaku česticu sudionici su se trebali opredijeliti za kategoriju
koja najbolje opisuje u kojoj se mjeri u njihovoj okolini nosi oružje (1 – ‘’ni-
malo’’
, 2 – ‘’malo’’
, 3 – ‘’puno’’ i 4 – ‘’jako puno’’).
Tablica 3 omogućuje detaljniju analizu percepcije sudionika o raširenosti
nošenja oružja u njihovoj okolini. Kako iz nje možemo vidjeti, za sve čestice u
57. pitanju zastupljenost odgovora u kategorijama ‘’puno’’ i ‘’jako puno’’ je rela-
tivno mala, stoga su ujedinjene kategorije ‘’malo’’
, ‘’puno’’ i ‘’jako puno’’ i tako
oblikovani rezultatom je poslužio kao indikator prisutnosti nošenja oružja (SČ-
postotak slaganja s česticom odnosno razlika između ukupnog broja sudionika
i onog broja sudionika koji su dali odgovor „nimalo“) u okolini adolescenata.
Veliki postotak sudionika (64%) izjavio je kako njihovi vršnjaci nose oružje,
a njih 34% kako je nošenje oružja u njihovoj okolini uobičajena pojava. Isto
tako, alarmantan je podatak da 49% adolescenata spominje nošenje oružja u
školskom kontekstu. Obzirom na rezultate koji svjedoče da je oružje prisutno u
okolini mladih, neobično je da je 75% njih odgovorilo kako njihovi vršnjaci ne
nose sprejeve za samoobranu. Taj nalaz otvara brojna pitanja za raspravu.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
751
Sljedeće pitanje odnosilo se na procjene broja učenika iz razreda koji nose oružje
u školu.  Dobivena je izrazito pozitivno asimetrična distribucija s rasponom
procjena od 0 (58%) do 27 (0.1%). Prema većinskim odgovorima sudionika, niti
jedan učenik u razredu ne nosi oružje u školu (dominantna vrijednost iznosi
0).
Tablica 3 Percepcija adolescenata o raširenosti nošenja oružja u njihovoj okolini
Slika 1 Grafički prikaz procjena broja učenika u razredu koji nose oružje u školu
Kao nadopuna prethodnom pitanju od sudionika se u 59. pitanju tražilo da
navedu koja oružja su najviše zastupljena kod njihovih kolega iz razreda koji
nose oružje u školu. Od 576 sudionika koji su odgovorili na ovo pitanje, 6 ih je
izjavilo kako nisu sigurni koje oružje njihovi školske kolege nose, a 17 sudionika
dalo je odgovore koje iz opravdanih razloga ne možemo smatrati važećima i/ili
ozbiljnima (npr. tenk, motorne pile, duga beretka, pištolj na vodu…). Obzirom
da je ovo pitanje bilo otvorenog tipa, sudionici su imali priliku dati više odgo-
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
752
vora. Odgovore koji su uzeti u obradu prvo su podijeljeni u kategorije hladnog
i vatrenog oružja. Nadalje, hladno oružje je podijeljeno u 7 kategorija vidljivih
u Tablici 4.
Tablica 4
Prikaz frekvencija odgovora adolescenata koji su na pitanje 59: ‘’Koje oružje najviše nose
učenici iz tvog razreda u školu?’’  naveli hladno oružje
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
753
Tablica 5.
Prikaz frekvencija navedenog vatrenog oružja „koje učenici iz razreda najviše nose u školu“
Prema navodima učenika završnih razreda osnovnih i srednjih škola u školu
se najviše nose različite vrste noževa, a potom slijede bokseri i različite palice
(Tablica 4).
Vatreno oružje koje je naknadno podijeljeno u 3 kategorije (Tablica 5) znat-
no je rjeđe navođeno u usporedbi s hladnim oružjem, ali je zabrinjavajuće da
određen broj učenika, prema navodu suučenika,  u školu nosi pištolje. Budući
da je ovo pitanje bilo otvorenog tipa i budući da je već navedeno kako se neki
odgovori ne mogu uzimati u obradu zbog neozbiljnosti, moramo spomenuti
činjenicu da je moguće da su i neki drugi odgovori izmišljeni.
3.1.2. Čestina  adolescentskih  iskustava s događajima koji uključuju oružje
iz pozicije različitih uloga unutar različitih okruženja
Percepcija raširenosti oružja kod adolescenta u Hrvatskoj ispitana je s četiri
pitanja oblikovana u tablice. Svako pitanje odnosilo se na iskustva uključenosti
u događaj s oružjem iz pozicije a) svjedoka, b) žrtve, c) nositelja oružja i d)
korisnika oružja i to u šest različitih okruženja (škola, kuća, ulica, sportske ak-
tivnosti/događaji, mjesto izlazaka i drugdje) u kojima su ta iskustva adolescenti
mogli doživjeti.
Za svako od navedenih okruženja od sudionika je traženo da procijene koliko
često su se pojavljivali u pojedinim ulogama (svjedok, žrtva, nositelj i/ili koris-
nik oružja) prema ponuđenim kategorijama 1 – ‘’nikad’’
, 2 – ‘’jedanput’’
, 3 – ‘’2–3
puta’’
, 4 – ‘’4–10 puta’’ i 5 – ‘’više od 10 puta’’
.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
754
Odgovori na pitanje o čestini svjedočenja događaju koji uključuje prisutnost i/
ili korištenje vatrenog i/ili hladnog oružja (u posljednje tri godine) u različitim
navedenim okruženjima pokazuju da adolescenti nemaju velik broj takvih
iskustava. Izuzetak je okruženje ulice u kojem je skoro svaki peti adolescent
od jedan  do tri puta svjedočio takvom događaju dok je na mjestu na koje
izlaze tome svjedočio svaki šesti adolescent. Prisutnosti ili korištenju oružja
svjedočilo je u kontekstu škole čak 25% adolescenata, a u kontekstu sportskih
aktivnosti/događaja njih 23%, što je upozoravajuće.
Analizom postotaka odgovora po kategorijama (Tablica 6) potvrđuje se nalaz
da je najviše adolescenata svjedočilo događaju koji uključuje oružje na ulici
(48%)  i na mjestima na koja izlaze (40%).
Tablica 6
Odgovori adolescenata na pitanje 60: ‘’U zadnje 3 godine bio/la sam svjedokom događaja
koji uključuju prisutnost i/ili korištenje vatrenog i/ili hladnog oružja.’’
Razmotrimo 61. pitanje: ‘’U zadnje tri godine bio/bila sam žrtvom u događaju/
događajima koji uključuju vatreno i/ili hladno oružja’’
.
Iz Tablice 7 se može vidjeti da veliki dio adolescenata nikada nije bila žrtvom
u događajima koji uključuju vatreno i/ili hladno oružje. Čini se da je kućno
okruženje najsigurnija okolina jer se tamo tek 3 %  sudionika našlo u ulozi
žrtve. Najviše adolescenata je barem jednom bilo žrtvom ovakvih događaja na
ulici (9%), potom slijede mjesta na koja izlaze (7%), škola (5%), te sportske ak-
tivnosti/događaji (4%).
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
755
Tablica 7
Odgovori adolescenata na pitanje 61: ‘’U zadnje 3 godine bio/la sam žrtvom u događaju/
događajima koji uključuju vatreno i/ili hladno oružje.’’
Tablica 8
Odgovori adolescenata na pitanje 62: ‘’U zadnje 3 godine nosio/la sam vatreno i/ili hladno
oružje kako bi se obranio/la.’’
Podaci o navođenoj čestini nošenja / korištenja oružja u svrhu samoobrane
(Tablica 8)  govore da je najviše 22% adolescenata barem jednom nosilo oružje
u svrhu samoobrane na ulici, nakon čega kao rizična mjesta koja zahtijevaju sa-
moobranu slijede mjesta na koja izlaze (15%), škola (13%), sportske aktivnosti/
događaji (8%), i kuća (čak 6%).
Pogledamo li prikaz postotaka adolescenata koji su u zadnje tri godine barem
jednom koristili oružje kako bi nanijeli štetu drugima (Tablica 9) nalazimo kra-
jnje zabrinjavajući rezultat. Okruženje ulice zauzima prvo mjesto (13% adoles-
cenata je tamo bar jednom koristilo oružje kako bi nanijeli štetu drugima) a
dalje slijede mjesta izlazaka adolescenata (8%) te školski kontekst (6%) i kuća
(5%).
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
756
Tablica 9
Odgovori adolescenata na pitanje 63: ‘’U zadnje 3 godine upotrijebio/la sam vatreno i/ili
hladno oružje kako bi naštetio/la drugom/ima.’’
Slika 2 Grafički prikaz postotka adolescenata s bar jednim iskustvom događaja koji je
uključivao oružje u različitim ulogama i različitim kontekstima
3.2. Percepcija dostupnosti oružja
Kako bi se provjerilo koliko je oružje dostupno mladima u Hrvatskoj korišteno
je devet čestica s dihotomnim odgovorima koje pružaju opće informacije o
dostupnosti oružja, pitanje koje se ticalo vremenskog intervala potrebnog za
potencijalne nabave neke vrste vatrenog oružja te pitanje oblikovano u tabli-
cu koje ispituje kolika je adolescentima mogućnost nabave vatrenog oružja u
različitim kontekstima.
Analiza čestica percepcije dostupnosti oružja, na razini cijelog uzorka, poka-
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
757
zala je zabrinjavajuće podatke (Tablica 10). 96% adolescenata smatra kako je
danas lako nabaviti oružje, a 54% njih smatra kako bi bez problema mogli na-
baviti neku vrstu vatrenog oružja. Čak 43% adolescenata smatra da zna na koji
način lako doći do oružja, a njih 44% kaže da bi vatreno oružje mogli nabaviti
po povoljnoj cijeni. Za razliku od 19% adolescenata koji  tvrde da do vatrenog
oružja može lako doći zakonitim putem, njih čak 69% smatra kako je do vatre-
nog oružja lako doći nezakonitim putem. 59% adolescenata je izjavilo da im je
u posebnim prigodama (poput Božića i Nove Godine te drugih slavlja) vatreno
oružje dostupnije nego inače. Možda je najšokantniji podatak da 82% naših
adolescenata smatra kako je oružje dostupno maloljetnicima.
Prema tablici 10 koja prikazuje percepciju dostupnosti oružja u odnosu na spol
adolescenata, u usporedbi sa 62% mladića koji smatraju da bi mogli bez prob-
lema nabaviti neku vrstu vatrenog oružja (kada bi to željeli), to isto smatra 44%
djevojaka. Dok 55% mladića navodi da zna na koji načina lako doći do vatrenog
oružja, to isto navodi 28% djevojaka. Mogućnost nabave vatrenog oružja po
povoljnoj cijeni navodi 52% mladića i 34% djevojaka.
Razmatranje rezultata percepcije dostupnosti oružja  s obzirom na uzrast sudi-
Tablica 10
Percepcija adolescenata te muškog i ženskog subuzorka o dostupnosti nošenja oružja u
njihovoj okolini
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
758
onika (Tablica 11), pokazuje da mišljenje o lakoj nabavi neke vrste vatrenog oružja
dijeli 47% osnovnoškolaca i 59% srednjoškolaca. Dok 39% osnovnoškolaca i
45% srednjoškolaca smatra da zna na koji način lako doći do neke vrste vatre-
nog oružja, čak 44% osnovnoškolaca, i jednaki postotak srednjoškolaca, vjeruje
kako oružje mogu nabaviti po povoljnoj cijeni. Također, zaprepašćuju rezultati
da 18% osnovnoškolaca smatra kako do vatrenog oružja može lako doći na za-
koniti način u usporedbi sa 67% tih istih osnovnoškolaca koji smatraju da do
vatrenog oružja lako mogu doći nezakonitim putem. Odgovori srednjoškolaca
prate isti trend; 20% srednjoškolaca smatra da lako može doći do neke vrste
vatrenog oružja na zakoniti način, dok njih 71% smatra da to može ostvariti na
nezakonit način.
Ukoliko promotrimo vremenski period potreban za nabavu oružja, gotovo 10%
Tablica 11
Percepcija  osnovnoškolskog  i srednjoškolskog subuzorka o dostupnosti oružja u njihovoj
okolini
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
759
Tablica 12
Odgovori adolescenata te muškog i ženskog subuzorka na pitanje 73: ‘’Kada bi želio/la
nabaviti neku vrstu vatrenog oružja, mogao/la bih to učiniti u roku?’’
Slika 3 Grafički prikaz postotaka adolescenata muškog i ženskog spola koji bi, kada bi
željeli, mogli nabaviti neku vrstu vatrenog oružja u određenom vremenskom periodu
adolescenata koji su sudjelovali u ovom istraživanju navodi da može nabaviti
vatreno oružje u roku od samo nekoliko sati (Tablica 12). Osobito alarman-
tan podatak je da čak 39% adolescenata smatra da može nabaviti neku vrstu
vatrenog oružja u vremenskom periodu do tjedan dana (ujedinjene kategorije
‘’nekoliko sati’’
, ‘’jedan dan’’ i ‘’2-7 dana’’).
Prema podacima iz Tablice 12. kroz jedan dan (ujedinjene kategorije ‘’nekoliko
sati’’ i ‘’jedan dan’’) oružje može nabaviti 12% djevojaka i čak 22% mladića, a
unutar jednog tjedna (objedinjene kategorije ‘’nekoliko sati’’
, ‘’jedan dan’’ i ‘’2-7
dana’’) 28% djevojaka i 47% mladića. Graički prikaz odnosa distribucija pos-
totaka, za pitanje o vremenskom periodu potencijalne nabave oružja, između
sudionika ukupno te muškog i ženskog subuzorka prikazan je na Slici 3.
Usporedba odgovora učenika osnovnih škola i srednjih škola (Tablica 13) poka-
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
760
zuje da čak 39% osnovnoškolaca i 38% srednjoškolaca smatra kako vatreno oružje
može nabaviti u roku do 7 dana (objedinjene kategorije ‘’nekoliko sati’’
, ‘’jedan
dan’’ i ‘’2-7 dana’’). Šokantno je da 10% osnovnoškolaca i 9% srednjoškolaca
izvještava kako vatreno oružje mogu nabaviti u roku od samo nekoliko sati. Ti
odnosi se jasnije vide na Slici 3.
Razmotri li se adolescentsko viđenje mjesta odnosno načina moguće nabave
Tablica 13
Odgovori osnovnoškolskog i srednjoškolskog subuzorka na pitanje 73: ‘’Kada bi želio/la
nabaviti neku vrstu vatrenog oružja, mogao/la bih to učiniti u roku?’’
Slika 4 Grafički prikaz postotaka učenika osnovnih i srednjih škola koji bi, kada bi željeli,
mogli nabaviti neku vrstu vatrenog oružja u određenom vremenskom periodu
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
761
Tablica 14
Odgovori adolescenata na pitanje 74: ‘’U kojoj mjeri postoji mogućnost da se na navedenim
mjestima nabavi neka vrsta vatrenog oružja?’’
vatrenog oružja izgleda da je to najlakše u specijaliziranim trgovinama (93%),
putem oglasa (91%) i na ulici (90%). Alarmantan je podatak i da čak 19% ado-
lescenata, tj. svaki peti učenik, misli kako je u školi moguće nabaviti neku vrstu
vatrenog oružja (iako ne njima). Oni sami bi mogli najlakše nabaviti vatreno
oružje putem oglasa (43%), na ulici (36%), u specijaliziranim trgovinama (27%),
na mjestima na koja izlaze (25%), a najteže u školi i kod kuće (7-8 %).
Gledano u odnosu na spol  (Tablica 15) djevojke percipiraju manju mogućnost
nabave vatrenog oružja na ulici (26%) za razliku od muških sudionika (44%).
Kada su u pitanju okruženja škole i kuće situacija je nešto drugačija. Podjed-
naki broj djevojaka (21%) smatra kako je u školi moguće nabaviti neku vrstu
vatrenog oružja, iako ne i njima osobno, što  smatra i 17% mladića. Kada je u
pitanju kontekst kuće, za istu kategoriju odgovora, ‘’moguće je nabaviti oružje,
ali ne i meni’’
, opredijelilo se 11% djevojaka, a to isto misli i 8% mladića. Ipak, oz-
biljniji je podatak da 7% djevojaka i 7% mladića navodi kako bi i osobno mogli
nabaviti vatreno oružje kod kuće, što upućuje na prisutnost vatrenog oružja u
domovima adolescenata. Osim na ulici, čini se da je i na mjestima gdje mladi
izlaze moguće nabaviti neku vrstu vatrenog oružja - tako misli 21% djevojaka i
29% mladića.
Prema Tablici 16, 30% osnovnoškolaca misli kako oružje može nabaviti na ulici,
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
762
Tablica 15 Odgovori muškog i ženskog subuzorka na pitanje 74: ‘’U kojoj mjeri postoji
mogućnost da se  na navedenim mjestima nabavi neka vrsta vatrenog oružja?’’
, izraženi u
postocima
Tablica 16 Odgovori  osnovnoškolškog i srednjoškolskog subuzorka na pitanje 74: ‘’U
kojoj mjeri postoji mogućnost da se na navedenim mjestima nabavi  neka vrsta vatrenog
oružja?’’
, izraženi u postocima
a 7% njih smatra da do oružja može doći u školi. Čak 34% osnovnoškolaca
izjavljuje da do vatrenog oružja može doći putem oglasa, a njih 21% na mjes-
tima na koja izlaze. Prema podacima dobivenima od srednjoškolaca, 40% njih
može doći do neke vrste vatrenog oružja na ulici. 35% srednjoškolaca smatra
da vatreno oružje bez problema mogu nabaviti u specijaliziranim trgovinama,
a čak njih 49% vjeruje kako do vatrenog oružja mogu doći putem oglasa. Na
mjestima na kojima izlazi 21% osnovnoškolaca i 28% srednjoškolaca moglo bi
nabaviti vatreno oružje.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
763
4. Rasprava
4.1. Percepcija raširenosti oružja kod adolescenata
Kao sve ozbiljniji problem među djecom školske dobi i osobito među adoles-
centima, pojavljuje se nasilje udruženo s oružjem (Forrest, Zychowski, Stuh-
ldreher i Ryan, 2000). Upravo zbog toga se ovo istraživanje  bavi temom oružja
u životu mladih.
Interes za adolescentsko viđenje raširenosti oružja kod mladih u Hrvatskoj
bilo je potrebno upotpuniti stijecanjem opće slike raširenosti oružja do ispi-
tivanja speciičnih iskustava mladih s oružjem iz pozicije različitih uloga unu-
tar različitih okruženja. Pri sastavljanju pitanja nastojalo se da se u ponuđena
okruženja uključe životni konteksti koji su relevantni za mlade. Iako im je bila
ponuđena  mogućnost da uz ponuđeno navedu i neka druga okruženja, mali
je broj sudionika iskoristio tu priliku, te smo zbog toga zanemarili kvalitativne
i kvantitativne analize tih odgovora, svrstanih u kategoriju odgovora ‘’negdje
drugdje’’
. Osim toga, postavljena su i neka preciznija pitanja otvorenog tipa s
kojima se ciljalo isključivo na iskustvo s oružjem u kontekstu škole. Poznato je
naime, da u doba adolescencije vršnjaci, osim članova obitelji, imaju značajan
utjecaj na psihosocijalni razvoj pojedinca (Lacković-Grgin, 2006). Budući
da učenici najveći dio svog vremena provode u školi, družeći se sa svojim
vršnjacima, smatrali smo potrebnim obratiti posebnu pažnju na to okruženje.
Očekivano je da adolescenti imaju jasnu predožbu što se događa u njihovom
razredu i školi te da imaju informacije o svojim vršnjacima.
Nalaz da je nošenje oružja u njihovoj sredini, globalno gledano prisutno ‘’ni-
malo’’ ili ‘’malo’’  ohrabruje. On upućuje na zaključak da se, uslijed pravovreme-
nog provođenja mjera intervencija, i taj mali broj osoba koje nose oružje može
smanjiti te na taj način prevenirati negativne posljedice nošenja i potencijalnog
korištenja oružja. Obzirom da je ovdje riječ o pitanju koje je mladima moglo
djelovati ugrožavajuće, moguće je da su usprkos visokom postotku onih koji
su na njega odgovorili, bili skloni davati socijalno poželjne odgovore. Anali-
zom odgovora po česticama, rasprava o davanju socijalno poželjnih odgovora
dobiva dodatnu potporu. Dok s jedne strane 64% adolescenata percipira da
njihovi vršnjaci, u nekoj mjeri, nose oružje te da 42% smatra da to čine njihovi
suučenici, istodobno njih 33% percipira da u njihovoj okolini nije uobičajeno
da ljudi nose oružje. Ovaj nalaz može se protumačiti na dva načina. Prvi je da
percepcija većine sudionika, odražava percepciju onoga što je socijalno prih-
vatljivo. Drugi način tumačenja je pretpostavka kako ovakva percepcija odgo-
vara realnom stanju u životu mladih i da to znači da unutar ukupne populacije
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
764
ljudi koji nose oružje adolescenti zauzimaju velik dio. Budući da je ovdje riječ
o  vrlo  ‘’slobodnom’’ tumačenju, valja se ipak prije prikloniti prvom od njih.
Pretpostavka o davanju upitno iskrenih odgovora temelji se i na preostalim
rezultatima raširenosti oružja.
Rezultati na otvoreno pitanje o broju suučenika koji u školu nose oružje pokazali
su da u razrednom odjeljenju, od prosječno 27 učenika, većina sudionika (62%)
smatra kako u njenom/njegovom razrednom odjeljenju nema takvih. Pažnju
treba posvetiti odgovorima malog broja sudionika (oko 3%) koji su naveli da u
njihovom odjeljenju više od deset suučenika nosi oružje. Trebalo bi provjeriti
objektivnost tih navoda odnosno trebalo bi provjeriti vežu li se ti navodi uz
određena razredna odjeljenja. Kao moguće obrazloženje vidimo i eventualni
transfer znanja kojeg su sudionici mogli steći kroz ispunjavanje prethodnog di-
jela upitnika (na koji se u ovom radu ne osvrćemo) u kojem se izmađu ostalog,
kao vrsta  oružja, spominje praćka, ‘’pljuca’’ te školski pribor općenito (pri čemu
je zadatak sudionika bio označiti tip iskustva s tim vrstama oružja). Stečeno
znanje o mogućnosti upotrebe nabrojanih predmeta kao oružja potencijalno
je oblikovalo kognitivnu shemu u skladu s kojom su sudionici odgovarali na
pitanje o broju vršnjaka koji u školu nose oružje. Ovakva percepcija nošenja
oružja u školu implicira moguće negativne posljedice, primjerice osjećaj nesig-
urnosti, prijetnje drugim učenicima, agresivno ponašanje i sl.
Postavljanjem niza pitanja o čestini iskustva (u posljednje tri godine) sa
događajima/situacijama koje uključuju prisutnost i/ili korištenje vatrenog i/
ili hladnog oružja iz pozicije različitih uloga (svjedoka, žrtve, nositelja oružja
zbog samoobrane i korisnika oružja da bi se nanijela šteta drugima ) željelo se
analitički sagledati adolescentska iskustva s oružjem. Premda posljedice ran-
javanja vatrenim oružjem mogu biti daleko ozbiljnije od posljedica ranjavanja
hladnim oružjem, značajnu distinkciju između ovih dviju grupa oružja nismo
radili smatrajući samo iskustvo sa situacijama u kojima adolescenti prisustvuju
kao svjedoci, žrtve, te nositelji i/ili korisnici oružja, vrlo ozbiljno i nepoželjno
zbog ugrožavanja izičkog i psihičkog integriteta. Dakako, za buduća ispitivan-
ja raširenosti oružja, poželjno bi bilo istražiti eventualnu razliku u doživljaju
i posljedicama iskustva sa situacijama koje uključuju te dvije različite vrste
oružja.
Uzimanjem zajedno adolescentska iskustva sa situacijama s oružjem u kojima
su imali različite uloge (svjedoka, žrtve, nositelja oružja zbog samoobrane i
korisnika oružja da bi se nanijela šteta drugima ) razabire se da adolescenti
nemaju veliki broj navedenih iskustava. Posebna pažnja je posvećena analizi
iskustava onih adolescenata koji su se određeni broj puta, odnosno barem jed-
nom, našli u situaciji s oružjem u navedenim ulogama. Uočava se velika razlika
u količini iskustava s oružjem iz uloge svjedočenja i bivanja žrtvom te iz uloge
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
765
nošenja oružja u svrhu samoobrane i korištenja oružja u svrhu nanošenja štete
drugima. Veći broj mladih je i po više puta bio u prilici svjedočiti događajima s
oružjem nego što su u istima bili žrtvom. Iako možemo takve rezultate smatrati
ohrabrujućima iz razloga što je relativno mali postotak adolescenta bio u prilici
iskusiti strašne izičke i psihičke posljedice ranjavanja, ne smijemo zaboraviti
kako i svjedočenje nasilju ostavlja duboke tragove – psihičke traume, pogrešne
ideje o načinima rješavanja problema u životu ili pak o načinima zabave. Jedna
od psiholoških posljedica može biti i potreba adolescenata za nošenjem oružja
u svrhu samoobrane. Sukladno toj pretpostavci, bit će uspoređene situacije
nošenja i korištenja oružja. Veći je postotak mladih koji nosi oružje kako bi se
obranili (nemamo informaciju da li samo nose oružje ili su ga i upotrijebili) od
onih koji ga koriste kako bi naštetili drugima. No, činjenica da adolescenti pos-
jeduju ili nose neku vrstu oružja dovoljno je alarmantna sama za sebe. Ovu tezu
potvrđuju nalazi (Andershed, Kerr i Stattin, 2001) da porastom prevalencije
nošenja oružja među adolescentima raste broj nositelja oružja koji su agresivni,
a ne defanzivni u interakcijama s drugima. Kako se često navodi u radovima
koji se bave ovom tematikom (Anderson, Benjamin i Bartholow, 1998) posje-
dovanje oružja predstavlja okidač za pojavu agresivnog ponašanja. Prisutnost
oružja povećava dostupnost agresivnih scenarija u semantičkom pamćenju
pojedinca koji nerijetko dovode do toga da osoba  oružje zaista naposljetku i
upotrijebi. To je ono što su Berkowitz i Lapage još 1967. nazvali ‘’efektom oružja’’
.
Ako obratimo pažnju na raširenosti oružja u različitim okruženjima  mladih
(škola, sportske aktivnosti/događaji, kuća...) vidi se da distribucije postotaka
odgovora, bez  iznimke,  slijede  isti  trend.  Na prvom mjestu po raširenosti
oružja nalazi se kontekst ulice, slijede mjesta na koja adolescenti izlaze, škola,
sportske aktivnosti/događaji, kuća te ostale okoline. Najtragičnija činjenica je,
da prva mjesta po zastupljenosti oružja, zauzimaju okruženja u kojima mladi
provode slobodno vrijeme ili primjerice prelaze put od kuće do škole. Može
se pretpostaviti da su sudionici za okruženje ulice prihvatili široki kontekst –
sva mjesta izlazaka koja nisu klasično zatvoreni prostori, nego i npr. sportska
igrališta i parkovi. Uviđamo kako je potencijalna frekvencija događaja koji
uključuju oružje u široko shvaćenom kontekstu ulice veća od one koja se može
dogoditi u npr. ograničenim kontektima kuće, škole i sportskog treninga. Ti su
konteksti ograničeni kako veličinom prostora, tako i luktuacijom pojedinaca,
a osim toga u njima postoje i određena pravila koja omogućavaju jaču kontrolu
problematičnih ponašanja u odnosu na okruženje ulice. Ipak, percepcija sudi-
onika o raširenosti oružja na mjestima izlazaka pokazuje kako tamo postav-
ljena pravila ponašanja i sankcije, kao što su npr. zaštitari na ulazima i detektori
metala, još uvijek nisu dovoljno eikasni. Obzirom da se oružje tamo pojavljuje
u različitim funkcijama - samoobrane, obrane drugih, napada i zabave  – dobro
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
766
je zapitati se da li je važnije postrožiti pravila i sankcije ili educirati mlade o
neželjenim posljedicama prisutnosti oružja te na taj način prevenirati njegovu
raširenost.
Raširenost oružja u okruženju sportskih aktivnosti/događaja ne treba nas
iznenaditi. Moguće je da se određen broj sudionika bavi borilačkim sportovi-
ma koji uključuje upotrebu sportskog rekvizita koji je u svojoj osnovi i pori-
jeklu oružje. U takve vrste sporta ubrajaju se različiti oblici mačevanja (rekviziti
su: mač, sablja ili loret u klasičnom mačevanju, drvena sablja u klasičnom ja-
panskom mačevanju kenjutsu ili razna oružja u folkloralnim i tradicionalnim
vrstama srednjovjekovnog mačevanja) ili ‘’ratne igre’’ poput sve popularnijeg
paintball-a. Sve su popularnije zabave – igre s ulogama (engl. Role Playing
Games) u kojima entuzijasti i zaljubljenici u fantastiku i srednji vijek iz hobija
održavaju borbe kostimirani u iktivne likove. Ono što je zajedničko takvim
sportovima i igrama jest da napad na drugu osobu nema namjeru stvarnog
ozljeđivanja. Jasno je da do ozljeda ponekad dolazi, no one su posljedica slučaja.
Drugo objašnjenje nije ni približno tako benigno, a vezano je uz pripadanje
navijačkim skupinama. Ovakve skupine često se organizirano obračunavaju
sa drugim navijačkim skupinama ili policijom. Pritom se ne biraju sredstva –
obično je to hladno oružje npr. noževi, bokseri, palice.
Što se tiče okruženja škole, pojava nasilja i nošenja oružja u školama posta-
je svjetski trend o kojem izvještavaju mnogi autori (Furlong, Bates i Smith,
2001). Time škole prestaju biti institucije koje u svakom pogledu štite učenika.
Prema dobivenim rezultatima može se zaključiti da se taj trend širi i u hrvat-
skim školama. Istraživanja drugih autora (Forrest, Zychowski, Stuhldreher i
Ryan, 2000) identiicirala su neke od nezavisnih faktora koji utječu na pojavu
nošenja oružja u školu – lak pristup oružju, sudjelovanje u ozbiljnim izičkim
okršajima, raspačavanje narkotika, pijenje alkohola, bivanje žrtvom ubodne
ozljede, osjećaj ugroženosti u školi, pripadnost muškom spolu i život u obitelji
s jednim roditeljem. Vezano uz lak pristup oružju, Cook i Ludwig (2004) su
dobili da što je veći broj vlasnika oružja u zajednici to je mladima lakše da to
isto oružje posude, ukradu ili ga kupe.
Na kraju postavlja se pitanje: Je li kontekst kuće zaista najsigurnije okruženje
za adolescente, odnosno zona bez oružja ili su sudionici našeg istraživanja bili
skloni davanju socijalno poželjnih odgovora s namjerom da zaštite roditelje.
Naime, MUP-ove akcije prikupljanja oružja (jedna od kojih je i ‘’Manje oružja,
manje tragedija’’) dale su do znanja kako posjedovanje oružja u kućanstvima
nije poželjna pojava. Na žalost, nema odgovora na postavljeno pitanje, ostaje
samo sumnja i podstrek za daljnja istraživanja.

Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
767
4.2. Percepcija dostupnosti oružja
Pri istraživanju adolescentske percepcije dostupnosti oružja zapoćeto je od
općenitih pitanja, kojima se htjelo ocrtati grube konture problema dostupnosti
da bi se kasnije postavila pitanja kojima je svrha bila prodrijeti ispod površine i
saznati detaljnije informacije o tome kako, na kojem mjestu i u kojem vremen-
skom intervalu mladi potencijalno mogu doći do oružja.
Općenito, rezultati su pokazali da više od 90% adolescenta percipira kako
je oružje danas lako dostupno; njih više od 80% kaže da je dostupno čak i
maloljetnicima. Smatraju kako bi bez problema mogli nabaviti kako hladno
(90%) tako i vatreno (54%) oružje. Dostupnost oružja mladima veća je u vri-
jeme Božića, Nove godine i drugih slavlja, kako je izvijestilo 59% sudionika.
Uspoređujući postotke pozitivnih odgovora na tvrdnje da se do vatrenog oružja
može lako doći zakonitim odnosno nezakonitim putem, 69% sudionika smatra
da do vatrenog oružja lako može doći na nezakonit način, dok 19% adolesce-
nata navodi da bi do vatrenog oružja, po vlastitoj procjeni, lako došli zako-
nitim putem. Jedno od mogućih objašnjenja ovih odgovora je nedovoljno jaka
kontrola tržišta vatrenim oružjem u Republici Hrvatskoj pri čemu treba uzeti
u obzir da smo relativno nedavno proživjeli Domovinski rat. Također, treba
uzeti u obzir činjenicu da su sudionici našeg istraživanja adolescenti, a za tu
je dob karakteristično upuštanje jednog dijela mladih u rizična ponašanja pa
tako i u eksperimentiranje s oružjem. Kako pristup vatrenom oružju i drugim
oblicima oružja značajno doprinosi porastu nasilno nanesenih ozljeda. (For-
rest, Zychowski, Stuhldreher i Ryan, 2000), dostupnost oružja može se gledati
kao jedna stepenica prema nošenju oružja tj. što je oružje dostupnije mladi će
ga lakše nabaviti. Osim što dostupnost oružja dovodi do vjerojatnijeg poten-
cijalnog korištenja istoga, može dovesti i do već spomenutog ‘’efekta oružja’’
(Anderson i sur., 1998).
Zanimljivo je da 10 % adolescenata navodi da bi neku vrstu vatrenog oružja mog-
li nabaviti u roku od samo nekoliko sati. Njih čak 39% smatra da vatreno oružje
može nabaviti u vremenskom periodu do tjedan dana. Veliki postoci izražene
dostupnosti oružja odnosno kratkog vremena potrebnog za njegovu nabavu u
određenoj mjeri ukazuju na raširenost oružja u zajednici i među mladima. Čak
39% njih izjavljuje kako unutar tjedan dana mogu nabaviti neku vrstu vatrenog
oružja, a čak 10% njih smatra da vatreno oružje mogu nabaviti u roku od neko-
liko sati. Prema rezultatima vatreno oružje može, unutar tjedan dana, nabaviti
38% srednjoškolaca i 38% osnovnoškolaca. S obzirom na visoku podudarnost
rezultata, mogli bismo zaključiti da je percepcija dostupnosti vatrenog oružja
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
768
prisutna već među maloljetnicima u osnovnoj školi. Ova informacija korisna
je za određivanje uzrasta učenika od kojeg treba započeti s primjenom mjera
prevencije i edukacije. Razlike u određenim vidovima percepcije dostupno-
sti oružja djevojaka i mladića pokazuju trend da mladići oružje percipiraju
dostupnijim no djevojke. Rezultati stranih istraživanja pokazuju kako je oružje
gotovo dvostruko pristupačnije mladićima no djevojkama (Cuortenay, 1999) te
kako su mladići skloniji nositi oružje (Aspy, Oman, Vesely, Mcleroy, Rodine i
Marshall, 2004). Nešto slično je vidljivo i u našim rezultatima. Mladići u većem
postotku izjavljuju da u kraćem roku mogu nabaviti neku vrstu vatrenog oružja
no djevojke. U vremenskom periodu od tjedan dana 47% mladića smatra da
može nabaviti neku vrstu vatrenog oružja u usporedbi s 28% djevojaka. Ovakvi
rezultati su vjerojatno posljedica već prije spomenutih razlika između mladića
i djevojaka i veće zaintersiranosti za oružje kod mladića.
Kao jednu od mjera percepcije dostupnosti oružja korišteno je i pitanje u ko-
joj mjeri na navedenim mjestima postoji mogućnost nabave vatrenog oružja.
Najzastupljenji načini nabave su: putem oglasa, na ulici te, iznenađujuće za
maloljetnike, u specijaliziranim trgovinama oružja. Rasprava o jačini kontrole
tržišta vatrenog oružja u Republici Hrvatskoj ovim nalazom se ponovno ot-
vara. Treba spomenuti i kako 25% mladih smatra da bi vatreno oružje moglo
nabaviti na mjestima na koja izlaze. Usporedba prema spolu pokazuje da ado-
lescentice u nešto manjoj mjeri od mladića percipiraju dostupnost oružja na
navedenim mjestima osim kada se radi o mjestima za izlaske. Ako su ispitanici
bili potpuno iskreni i ako gotovo svaki treći adolescent i svaka peta adoles-
centica može nabaviti vatreno oružje na mjestima na koja izlaze onda se treba
ozbiljno zabrinuti i zapitati na kakva to mjesta izlazi naša mladež.
Zabrinjavajuće je da oko 6% osnovnoškolaca i 9% srednjoškolaca  navodi kako

kod kuće mogu nabaviti neku vrstu vatrenog oružja. S obzirom na ovu infor-
maciju (podaci su vjerojatno prije podcijenjeni no precijenjeni) očito je da
određeni broj ljudi kod kuće ima neku vrstu vatrenog oružja, bilo za poslovne
ili  sportske svrhe, za samoobranu ili kao ratni trofej ili pak kao ukrasno i an-
tikno oružje.  Neki od njih smatraju kako će vatrenim oružjem zaštititi sebe i
svoju obitelj od potencijalnih provalnika i napadača. Međutim, mnoge studije
su pokazale kako prisutnost oružja u kući predstavlja veliki rizik za obitelj (ubo-
jstvo, samoubojstvo, nesretni slučajevi...). Ako u kući postoji vatreno oružje
veća je mogućnost da će dijete biti svjedokom njegova korištenja. Istraživanje
Murrella i sur. (2005) pokazalo je kako postoji značajna povezanost između
izloženosti događajima koji uključuju ili prijetnju ili korištenje oružja od strane
roditelja u djetinjstvu i korištenja/prijetnje oružjem intimnom partneru u
odrasloj dobi. Dovoljan je jedan incident koji uključuje korištenje ili prijetnju
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
769
oružjem među roditeljima kojemu je dijete svjedok da se poveća vjerojatnost
da će  to dijete jednog dana u odrasloj dobi koristiti vatreno oružje. Neki odrasli
koji posjeduju vatreno oružje priznaju djeci da imaju oružje u kući, pokažu ga,
objasne za što služi i kako se njime sigurno rukuje. Drugi ga sakrivaju od djece
i misle da ona za njega ne znaju. Međutim, naslovi u crnoj kronici (Jutarnji list,
2000 - 2007) često pokazuju kako roditelji ne znaju što njihova djeca rade dok
ih nema kod kuće, a dječja igra i rukovanje oružjem može završiti tragično.
Iako se na temelju same percepcije dostupnosti oružja ne može direktno
zaključiti koliko  adolescenata zaista nosi oružje, dobiveni rezultati i oni do-
biveni ispitivanjem raširenosti oružja ne smiju nas ostaviti ravnodušnima. Bez
obzira što se rizične skupine u ovom trenu ne mogu odrediti, daljnje akcije ne
bi smjele patiti zbog sporosti istraživanja. Postalo je očito  kako djecu koja nose
oružje možemo vidjeti ne samo u ilmovima, već i u socijalnom okruženju u
kojem se i sami krećemo. Kako ne bi mlade izložili riziku da, između ostalog,
razviju toleranciju na oružje s kojim se imaju priliku susresti u svojoj okolini,
treba priznati da je riječ o sve većem problemu društva u cjelini kojeg treba
početi sustavno rješavati. Vrijeme je da se prestane s odabirima lakših rješenja
u kojima se odgovornost prebacuje između raznih zakonodavnih i inih in-
stitucija, već da se pristupi oblikovanju kvalitetnih preventivnih i edukacijskih
programa.
4.3. Kritički osvrt na istraživanje
Na kraju treba istaknuti neke nedostatake ovog istraživanja i dobivenih rezultata.
Prvo je pitanje valjanosti prikupljenih podataka. Budući da je tema istraživanja
osjetljiva postoji mogućnost da su sudionici dijelom davali socijalno poželjne,
neiskrene odgovore, npr. uz pitanja o oružju u obiteljskom okruženju. S druge
strane neki su odgovori jasno upućivali na neozbiljnost sudionika (npr. da neki
nose tenk u školu) a uz adolescentski period vezuje se tendencija pretjerivanja
i izražavanja omnipotencije, što se možda odrazilo na odgovore o lakoj dostup-
nosti oružja.
Drugi nedostatak je korištenje prigodnog, a ne reprezentativnog uzorka su-
dionika koji je dijelom bio i selekcioniran. U većini škola su nam spontano za
ispitivanje namijenili najbolja razredna odjeljenja pa se postavlja pitanje koliko
je naš uzorak reprezentativan i u sredinama u kojima je ispitivanje provođeno
te kojoj mjeri dozvoljava generalizaciju dobivenih podataka. Problem selek-
cioniranosti uzorka pojavljuje se i pri odazivu na istraživanje. Možda su oni
roditelji (i njihova djeca) koji nisu dali suglasnost da njihova djeca sudjeluju
u istraživanju u većem kontaktu s oružjem te su se osjećali ugroženima zbog
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
770
predmeta istraživanja.
Dodatni nedostatak uzorka je što većinom zahvaća adolescente iz gradskih
sredina. Pitanje je kakvo je iskustvo mladih s oružjem i kakva je njegova dostup-
nost u ruralnim područjima gdje je prisutna dugogodišnja tradicija lova.
Postoji mogućnost da je na ulicama gradova lakše nabaviti oružje od nepo-
znatih osoba ali i da je  situacija, u ruralnim područjima gdje se ljudi poznaju,
za nabavu (posudbu, krađu) oružja  još i  „bolja“.
Potrebno je i osvrnuti se na upitnik koji je korišten u ovom istraživanju. On
je sastavljen i prvi puta korišten u ovom istraživanju pa zasad ne postoje po-
datci o metrijskim karakteristikama korištenog instrumenta. Prilikom obrade
podataka pokazalo se da neka pitanja nisu bila dovoljno jasna što je rezulti-
ralo osipanjem broja sudionika u davanju odgovora na sporna pitanja. To
upućuje na potrebu uređenja upitnika u slučaju njegovog korištenja u daljnjim
istraživanjima.
Obradom i analizom dobivenih podataka otvorilo se još mnogo pitanja koja
prelaze opseg ovog istraživanja ali su dobra polazna točka za istraživanja odno-
sa mladih prema oružju.
Zaključak
Primjeri nasilja i nesretnih slučajeva koji uključuju korištenje oružjaprisutni su
svakodnevno. Upravo zbog tih razloga ovo je epidemiološko istraživanje imalo
za cilj sustavno sagledati mnoge razine problematike nasilja i prisutnosti oružja
u osobnim iskustvima hrvatskih adolescenata. Ispitujući raširenost oružja,
došli smo do nekih zanimljivih rezultata i saznanja. Zabrinjava podatak da 12%
učenika završnih razreda osnovnih i srednjih škola smatra da ‘’puno’’ njihovih
vršnjaka nosi oružje, dok 67% adolescenata navodi da nije uobičajeno da ljudi
u njihovoj okolini nose oružje.
Dok 51% adolescenata navodi da njihovi vršnjaci ne nose oružje u okruženju
škole, ipak 44% sudionika ovog istraživanja navodi da barem jedan dio nji-
hovih vršnjaka nosi oružje u školu. Od hladnog oružja, prema procjenama su-
dionika, učenici završnih razreda osnovnih i srednjih škola najviše u školu nose
različite vrste noževa, boksere i različite palice. Ipak ohrabruje podatak da je
prema iskazima adolescenata vatreno oružje u hrvatskim školama zastupljeno
znatno manje i to u najbenignijoj varijanti, u obliku pirotehničkih sredstava.
Gotovo polovica sudionika (48%) navodi da je u nekom trenutku svjedočilo
događaju koji uključuje prisutnost i/ili korištenje vatrenog i/ili hladnog oružja.
Barem 9% njih je u nekom trenutku bilo žrtva u takvom  događaju  koji
uključuje vatreno i/ili hladno oružje, a čak  21% sudionika je u nekom trenutku
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
771
nosilo vatreno i/ili hladno oružje kako bi se obranilo ili pak kako bi naštetilo
drugom(13%). Promotrivši ova četiri vida iskustva s oružjem kroz različita
okruženja škole, kuće, ulice, mjesta na koja mladi izlaze, moguće je steći uvid u
raširenost oružja među adolescentima. Raširenost oružja percipira se najvećom
u okruženju ulice, nešto manjom na mjestima na koja adolescenti izlaze, te
znatno manjom u školi, na sportskim aktivnostima/događajima s tim da je na-
jmanja u okruženju kuće.
Analizirajući rezultate percepcije dostupnosti oružja pokazalo se da čak 96%
adolescenata uključenih u istraživanje smatra da je danas lako nabaviti oružje,
82% njih smatra da je oružje dostupno maloljetnicima s tima da ih 54 % smatra
da bez većih problema mogu doći do neke vrste vatrenog oružja. Iako se na
temelju same percepcije dostupnosti oružja ne može zaključivati koliko bi ado-
lescenata zaista nosilo oružje, dobiveni rezultati su alarmantni. Promatrajući
postotke pozitivnih odgovora  na tvrdnje da se do vatrenog oružja može lako
doći zakonitim ili nezakonitim putem, nevjerojatnih 69% adolescenata sma-
tra da do vatrenog oružja može lako doći nezakonitim putem. Čak 10% ado-
lescenata navodi da bi neku vrstu vatrenog oružja mogli nabaviti u roku od
samo nekoliko sati, a  njih čak 39% smatra da vatreno oružje može nabaviti u
vremenskom periodu od tjedan dana. Što se tiče mjesta na kojima adolescenti
smatraju da mogu nabaviti oružje, najveći postotak njih spominje ulicu. Nešto
manji postotak smatra da vatreno oružje može nabaviti u školi ili pak kod kuće.
S obzirom na izjave adolescenata i adolescentica,  skoro svaki treći adolescent

i skoro svaka peta adolescentica može nabaviti vatreno oružje na mjestima na
koja izlazi. Svoju kuću kao mjesto moguće nabave vatrenog oružja spominje 6%
osnovnoškolaca i 9% srednjoškolaca  što govori o držanju vatrenog oružja kod
kuće, bez obzira s kojom namjenom.
Uzevši u obzir sve dobivene rezultate ovog istraživanj iznimno je važno kroz
edukaciju mladih ljudi prevenirati negativne posljedice posjedovanja oružja.
Jedna od mogućnosti je uvođenje tribina, predavanja i rasprava u osnovne
škole o opasnostima i rizicima koji su nezaobilazni pratioci nošenja i/ili up-
orabe bilo koje vrste oružja i to prije sedmog razreda. Naime, rezultati ovog
istraživanja su pokazali da  učenici sedmih i osmih razreda osnovne škole per-
cipiraju raširenost i dostupnost oružja vrlo visokom.  Za razvijanje prevenci-
jskih i intervencijskih programa nužno je dalje istraživanje nasilja i nošenja i/ili
uporabe oružja među adolescentima, posebice kako bi se detektirali situacijski i
osobni faktori rizika koji mogu utjecati na odluku za nošenje i/ili uporabu neke
vrste oružja te kako bi se detektirale rizične skupine i pojedinci.
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
772
Zahvale
Provedbu ovog istraživanja  potpomogli su Institut za istraživanje i razvoj
obrambenih sustava Ministarstva obrane Republike Hrvatske i Filozofski
fakultet u Zagrebu, kojima zahvaljujemo na povjerenju i inancijskoj pomoći
bez koje ovo istraživanje ne bi bilo provedeno.
Također, zahvaljujemo dr.sc. Vladimiru  Kolesariću na savjetima vezanim uz
etička načela istraživanja te dr.sc. Irmi Brković na savjetima koji su nam olakšali
organizaciju i provedbu terenskog dijela istraživanja.
Zahvaljujemo i studentima Odsjeka za psihologiju, Filozofskog fakulteta
Sveučilišta u Zagrebu na nesebičnoj pomoći pri prikupljanju podataka.

Literatura
Andershed, H., Kerr, M. & Stattin, H. (2001). Bullying in school and violence
on the streets: are the same people involved?. Journal of Scandinavian Studies
in Criminology and Crime Prevention 2: 31-49.
Anderson, C.A., Benjamin, A.J. & Bartholow, B.D. (1998). Does the gun pull
the trigger? Automatic priming efects of weapon pictures and weapon names.
American Psychological Society 9(4): 308-314.
Aspy, C.B., Oman, R.F., Vesely, S.K., Mcleroy, K., Rodine, S. & Marshall, L.
(2004). Adolescent violence: the protective efects of youth assets. Journal of
Counseling and Development 82: 268-276.
Barlas, J. & Egan, V. (2006). Weapons carrying in British teenagers: the role of
personality, delinquency, sensational interests, and mating efort. he Journal
of Forensic Psychiatry and Psychology 17(1):53-72.
časopis Napredak
Cook, P.J. & Ludwig, J. (2004). Does gun prevalence afect teen gun carrying
ater all? Criminology 42(1):27-54
Courtenay, W.H (1999). Youth violence? Let’s call it what it is. College health
48:141-142.
Forrest, K.Y.-Z., Zychowski, A.K., Stuhldreher,W.L. & Ryan,W.J. (2000). Weap-
on-carrying in school:prevalence and association with other violent behaviors.
American Journal of Health Studies 16(3):133-140.
Furlong, M.J., Bates, M.P. & Smith, D.C. (2001). Predicting school weapon pos-
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
773
session: a secondary analysis of the youth risk behavior surveillance survey.
Psychology in the Schools 38(2):127-139
Jutarnji List, 2000-2007.
Lacković-Grgin, K. (2006). Psihologija adolescencije. Zagreb, Naklada Slap.
Murrell, A.R., Merwin, R.M., Christof, K.A. & Henning, K.R. (2005). When
parents model violence: the relationship between witnessing weapon use as a
child and later use as an adult. Behavior and Social Issues 14:128-133.
Narodne Novine; Zakon o oružju, čl. 5.: br. 63/07
Noaks, J. & Noaks, L. (2000). Violence in School: risk, safety and fear of crime.
Educational Psychology in Practice, 16(1):69-73.
Orpinas, P. & Frankowski, R. (2001). Scales and Assessments. U: Dahlberg , L
L., Toal, S.B., Swahn, M.H. & Behrens, C.B. (Ur.), Measuring Violence-Related
Attitudes, Behaviors and Inluences Among Youths: A Compendium of Assess-
ment Tools, Second Edition, (str. 174). Atlanta: National Center for Injury Pre-
vention and Control of the Centers for Disease Control and Prevention.
Price, J.H., Telljohann, S.K., Dake, J.A., Marsico, L. & Zyla, C. (2002). Urban
elementary school students’ perceptions of ighting behavior and concerns for
personal safety. Journal of School Health 72(5):184-191.
Shapiro, J.P., Dorman, R.L., Welker, C.J. & Clough, J.B. (1998). Youth attitudes
toward guns and violence: relations with sex, age, ethnic group and irearm
exposure. Journal of Clinical Child Psychology 27(1):98-108.
Šavora, B. (2003). Agresija (nasilje) u svakodnevici srednjoškolaca. Napredak:
časopis za pedagogijsku teoriju i praksu. Vol. 144, br. 4, 474-485.
William, S.S., Mulhall, P.F., Reis, J.S. & DeVille, J.O. (2002). Adolescents carry-
ing handguns and taking them to school: psychosocial correlates among public
school students in Illinois. Journal of Adolescence 25:551-567.
Wright, D.R. & Fitzpatrick, K.M. (2006). Social capital and adolescent violent
behavior: correlates of ighting and weapon use among secondary school stu-
dents. Social Forces 84(3): 1435-1455.
Zloković, J., Bilić, V. (2006). Emocionalno i tjelesno nasilje nad djecom. Emo-
tional and Physical Violence against Children in Schools. Napredak 147(1):5-16.
http://policija.hr/mup.hr/UserDocsImages/topvijesti/travanj08/oruzje.PDF
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
774
Perception of presence and availability of weapons
among adolescents in croatia
Abstract
he outspread of violence among youths and its various manifestations is an
issue thoroughly researched worldwide and recently in Croatia. It is a known
fact that access to weapons magniies the consequences of violence. he project
presence and availability of weapons in adolescent population in Croatia was
motivated by the current situation in the country - recent war and evident rise
in violence among youths. his paper presents a part of the results reached by
the project. he aim was to test the adolescents’ perception of presence and
availability of weapons in their environments. he investigation included 1044
students of both sexes in inal grades of primary and secondary schools from
diferent regions of Croatia. his paper shows the results on two scales: weapon
presence perception and weapon
availability perception which are a part of our own comprehensive question-
naire on adolescent experience with weapons and violence.
his paper focuses on percentage of adolescents who agree with claims in the
questionnaire regarding the presence of weapons in their environment and re-
port the intensity of their experiences with weapons while being in various roles
(witness, victim, carrying weapons for self-defense and carrying weapons with
intention to inlict harm) and in various situations (school, home, streets, sport
events and places where adolescents socialize). One third of subjects thinks
that carrying weapons is common in their environment while as much as 64%
states that their peers carry weapons, even in school (49%). he weapons are
mostly knives, brass knuckles and various clubs. Around 50% of adolescents
have witnessed at least one incident which included weapons while they were
on the street or socializing. Carrying weapons for self-defense is not so com-
mon (mostly on the streets - 22%), carrying weapons with intention to inlict
harm is twice as rare, while the role of the victim is the category with the lowest
percentage. Streets and places of socialization are followed by schools as the en-
vironment where adolescents are exposed to weapons. he last two categories
are sport events and adolescents’ homes. he data on adolescent perception of
availability of weapons (even irearms) is alarming. Almost all of them believe
that weapons can be easily obtained, 43% state that they know how to obtain
a weapon at low cost and around 40% claim that they could obtain a weapon
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
775
within a week. Almost every third male and every ith female claim that they
could obtain a weapon at their place of socialization.
In the end we propose an educational prevention program for higher grades
of elementary school because we believe that the current methods of reducing
violence and weapon availability are inadequate.
Keywords: adolescents, weapon presence perception, weapon availability
perception
Matea Blažević, Ana Celjak, Ida Čular, Goranka Armano Lugomer, Kristina Perišić, Martina Sudar, Marko Toth
776
udk 364:338.124.4(497.5)
Ivana Bujan, univ. spec. philol.,
Mirjana Trstenjak, dipl. oec.*
Case study: socijalno poduzetništvo u
Republici Hrvatskoj za vrijeme gospodar-
ske i financijske krize
Sažetak
Socijalno poduzetništvo specifična je kategorija unutar ekonomskih okvira
koja svoje djelovanje ne zasniva na osnivanju profita, već uključivanjem
svih skupina društva, posebice marginaliziranih, na tržište rada radi stje-
canja dobrobiti za same skupine i društvo u cjelini. U RH, pogođenoj
gospodarskom i financijskom krizom tijekom 2009; 2010. i 2011., jedan
od ključnih problema je nazaposlenost. Kako je RH na putu u EU, postoji
mogućnost pisanja projekata i dobivanja sredstava iz raznih EU fondova. U
ovom radu će se na primjeru iz prakse prikazati sinergija poduzetničkog
duha, mogućnost financiranja iz EU fondova, uključivanje osoba s invalid-
itetom na tržište rada u cilju stvaranja socijalnih poduzeća kao mogućnosti
prevladavanja gospodarske, financijske i socijalne krize u RH.

Ključne riječi: socijalno poduzetništvo, gospodarska kriza, EU fondovi,
marginalizirane društvene skupine
* Ivana Bujan univ. spec. philol.,  Međimursko Veleučilište u Čakovcu, Mirjana Trstenjak, dipl.
oec., Međimursko veleučilište u Čakovcu
777
Uvod
Koncept socijalnog poduzetništva postoji već dugi niz godina, a u Republici
Hrvatskoj postao je izuzetno zanimljiv zbog trenutne gospodarske i finan-
cijske krize koja je zahvatila sve slojeve društva i ekonomije. U svjetskoj
literaturi termini socijalni poduzetnik i socijalno poduzetništvo javljaju se
tijekom 1960-ih i 1970-ih pod okriljem socijalnih promjena, dok 1980-ih i
1990-ih dolazi do popularizacije i širenja koncepta zahvaljujući Billu Dray-
tonu, osnivaču neprofitne organizacije Ashoka: Innovators for the Public.
Michael Young smatra se jednim od najgorljivijih i najuspješnijih socijalnih
poduzetnika, jer je tijekom 1950-ih pa sve do 1990-ih osnovao oko 60 so-
cijalnih organizacija, uključujući i škole za podučavanje načela socijalnog
poduzetništva u Ujedinjenom Kraljevstvu (usp. Young, 2001.) 1985. osnovan
je Nacionalni centar za socijalno poduzetništvo od strane Judsona Bemisa,
Roberta M. Pricea i Johna Whiteheada.1 Misija centra je pomaganje neprof-
itnom sektoru u ostvarivanju poduzetničkih ideja i njegovo egzistiranje na
tržištu. Cilj centra je spajanje socijalnih aspektata poslovanja tj. činjenje do-
bra i stvaranje profita za održivi razvoj. Postupak pomoći u centru započinje
uključivanjem donatora, lokalne zajednice ili neke treće osobe koja je u so-
cijalno poduzeće, tj. neprofitnu organizaciju voljna uložiti početni kapital.
Neprofitna organizacija koja je zainteresirana za socijalno poduzetništvo
i koja eventualno ima ideju o nekoj vrsti poslovne aktivnosti predstavlja
svoju ideju dok je stručnjaci unutar centra zajedno s donatorom evaluiraju.
Ukoliko se ideja pokaže ostvarivom, utoliko svi partneri zajednički razvijaju
daljnji poslovni plan razvoja i života na tržištu, što se u centru naziva Entre-
preneurial RoadMap.™2 Nakon izrađenog poslovnog plana ideja se predstav-
lja sudionicima organizacija koje su prošle sve prethodno navedene korake
i uspješno posluju na tržištu. Navedeni primjer samo je jedan od slučajeva
razvijenih organizacija za podupiranje socijalnog poduzetništva koji može
poslužiti kao ideja i vodilja kod razvoja takvih poduzeća i u drugim zem-
ljama. Diljem svijeta postoji niz neprofitnih i raznih drugih organizacija
koje podupiru socijalno poduzetništvo. Djelatnosti mogu biti raznolike; od
trgovine, proizvodnje, financijskih usluga, izgradnje, reciklaže; svaka vrsta
poslovne djelatnosti sa socijalnim ciljevima. Jedna od takvih je dobro poz-
nata Grameen banka koju je osnovao nobelovac Muhammad Yunus u Indiji,
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
1 National center for social enterpreneurs, http://www.nationalcenterforsocialentrepreneurs.org/,
posjećeno 15.03.2011.
2 Ibid.
778
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
a koja se bazira na dodjeljivanju mikrokredita siromašnom stanovništvu u
Indiji (usp. Yunus, 2009.) Isto tako, razvija se i mreža mladih koji volonter-
skim radom pokušavaju pomoći socijalnim poduzećima. Nadalje, u ovom
radu će biti prikazan razvoj socijalnog poduzetništva u Republici Hrvatskoj
na primjeru projekta iz prakse.
1. Temeljni koncepti socijalnog poduzetnišva
Socijalno poduzetništvo „označava mogućnost djelovanja (u socijalnom
području) na inovativan način uz ostvarenje permanentnih rezultata za
ljude iz marginaliziranih socijalnih skupina“ (Carvalho 2003) Dees pak tvr-
di da su socijalni poduzetnici vrsta agenata čija je misija stvaranje održive
vrijednosti, a ne samo stvaranje nove vrijednosti tj. profita. Na temelju
navedenih teorijskih definiranja socijalnog poduzetništva mogu se izvesti
neka općenita načela socijalnog poduzetništva, a to su: primjena „klasičnih“
poduzetničkih načela u društvenom sektoru kako bi se unaprijedila
kvaliteta življenja marginaliziranih grupa, ali i društva u cjelini, generiran-
je društvene koristi, a ne isključivo profita, očuvanje okoliša, naglašavanje
društvene odgovornosti, promocija održivog razvoja, uvođenje inovacija u
poslovanje, umrežavanje na način da se u socijalna poduzeća uključuje pri-
vatni sektor, javni sektor i pojedinci.
2. Socijalno poduzetnišvo u Republici Hrvatskoj
Koncept socijalnog poduzetnišva u Hrvatskoj se na prvi pogled veže za
neprofitne organizacije, tj. udruge i društva bilo koje vrste, u prvom redu
udruge osoba s invaliditetom koje su jedna od najranjivih društvenih skupi-
na. Osnovna ideja navedenih udruga je udruživanje osoba s istim problem-
ima radi lakšeg nastupanja pred institucijama, javnim službama, na tržištu
rada i kod ostvarivanja svojih prava. Izvori financiranja udruga su dona-
tori, projekti koje objavljuju razna ministarstva (Ministarstvo gospodarstva,
rada i poduzetnišva, Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministar-
stvo obitelji, branitelja i muđugeneracijske solidarnosti), projekti EU-a,
članarine članova, osnovne djelatnosti koje godišnje za udruge odobrava
država. odobrava. Isto tako, tu se može spomenuti i pokretanje udruga za
razvoj civilnog društva koje se sve više povezuju sa udrugama osoba s inva-
liditetom u smislu pružanja podrške udrugama s invaliditetom ka osnivanju
779
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
socijalnih poduzeća. Neka od poduzeća koja ostvaruju socijalne ciljeve su
Podravka d.d., AKD Mungos d.o.o., ustanova URIHO Zagreb, zatim udruga
RODA.3 Udruga za kretivni razvoj Slap Osijek bavi se razvojnim projektima
kroz koje potiče socijalno zapošljavanje, društveno odgovorno poslovanje,
međusektorsku suradnju te kroz svoj trening, centar radi na održivosti or-
ganizacija civilnog društva.4 Socijalno poduzeće u Hrvatskoj tako može biti,
gledajući s aspekta pravnog oblika, udruga, zadruga, d.o.o., d.d., obrt, javno
poduzeće, lokala uprava tj. bilo koji pravni oblik.
2.1. Socijalno poduzetnišvo u Međimurskoj županiji
Koncept se razvija osnivanjem udruga još od 1980-ih godina, uglavnom
udruga osoba s invaliditetom, dok je većina njih upisana u registar udruga
tijekom 1990-ih
Osnivanjem Autonomnog centra - ACT iz Čakovca 2003. počinje se razvija-
ti sektor civilnog društva. U sklopu osnovanog Centra osnivaju se socijalna
poduzeća ACT PRINTLAB d.o.o. za tiskarsku i grafičku djelatnost i ACT
KONTO d.o.o. za pružanje knjigovodstvenih usluga neprofitnom sektoru.
Udruživanjem civilnog sektora i udruga došlo je do poduzetničkih ide-
ja s naglaskom na socijalni aspekt poslovanja. Primjer dobre prakse je
i poduzeće Čakom d.o.o. koje se bavi pružanjem komunalnih usluga,
održavanjem javnih zelenih površina itd. Aspekt socijalnog poduzetnišva
u ovom poduzeću se ogleda u suradnji sa Udrugom za pomoć osobama
s mentalnom retardacijom Međimurske županije, a gdje članovi navedene
udruge obavljaju razne poslove u sklopu poduzeća kao što su sadnja cvijeća,
čišćenje lišća, košnja trave itd.  Kako je Republika Hrvatska zahvaćena gosp-
odarskom i financijskom krizom, mogućnosti financiranja su ograničene.
U sklopu navedenog programa prikazat će se projekt obrazovanja za soci-
jalno zadrugarstvo i osnivanje socijalne zadruge za šivanje.
3 Izvor: vlastito istraživanje autorica
4 http://www.pomakonline.com/index.php?option=com_content&task=view&id=118&Item
id=116, posjećeno 22.03.2011.
780
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
3. Posljedice financijske krize i mogućnosti financiran-
ja novoosnovanih socijalih poduzeća
Tijekom 2010. i 2011. Republika Hrvatska je zahvaćena dubokom financi-
jskom krizom. Jedan od ozbiljnih problema je gašenje većine proizvodnih
pogona - velikih, malih i srednjih, a posebice građevinskih poduzeća i os-
talih gospodarskih subjekata. O uzrocima kriza postoje razna gledišta, a
autori navode prekomjeran uvoz, premalo poticanje proizvodnje i izvoza u
zemlji, visoke kamatne stope na zajmove i visoko porezno opterećenje po-
duzetnika. Nelikvidnost je u uvjetima financijske krize jedan od većih prob-
lema. U siječnju 2011. godine ukupan iznos prijavljenih neizvršenih osnova
za plaćanje iznosi 36,7 milijardi kuna, dok je u prosincu 2010. godine izno-
sio 35,8 milijardi kuna, što je povećanje od 2,5%, odnosno za 900 milijuna
kuna.5 Posljedica nelikvidnosti je nemogućnost isplaćivanja plaća zapos-
lenicima što rezultira visokom nezaposlenošću, dok se kao jedna od opcija
financiranja poduzeća općenito smatra klasični oblik zaduživanja – kred-
itiranje. Međutim, visoke kamatne stope kredita i nemogućnost stvaranja
nove vrijednosti dovode do još veće nelikvidnosti i dugova poduzeća. Kao
alternativa klasičnom zaduživanju smatra se financiranje iz raznih pro-
jekata. Tako postoji mogućnost financiranja u sklopu Operativnog progra-
ma poticanja malog i srednjeg poduzetništva koje je razvilo Ministarstvo
gospodastva, rada i poduzetnišva kao npr. poduzetnišvo žena, zadružno
poduzetništvo, poduzetništvo mladih, početnika i osoba s invaliditetom,6 a
gdje se može primijetiti usmjerenost na socijalnu ekonomiju. Mogućnosti
financiranja iz EU: predpristupni programi, programi Zajednice i struktur-
ni fondovi.7 U predpristupne programe ubraja se IPA. Programi zajednice
su Sedmi okvirni program – FP7, CIP (poduzetništvo i inovacije), Progress
(zapošljavanje i socijalna politika), Europa za građane, MARCO POLO II,
IDABC, Fiscalis 2013., Customs 2013., Kultura 2007.-2013. Strukturni fon-
dovi su Europski socijalni fond – zanimljiv za socijalno poduzetnišvo, Eu-
ropski fond za regionalni razvoj, Kohezijski fond, Europski poljoprivredni
fond za ruralni razvoj, Eurospki ribarski fond.
5 FINA, statistički izvještaj, siječanj 2011.,  http://www.fina.hr/Default.aspx?sec=1485, posjećeno
27.02.2011.
6 Izvor: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetnišva, http://www.mingorp.hr/default.
aspx?id=1618, posjećeno 23.03.2011.
7 Izvor: istraživanje autorica
781
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
4. Primjer iz prakse: Projekt socijalnog zadrugarstva
financiran iz EU fonda
Kao što je već navedeno, pravni oblik socijalnog poduzeća ne mora biti samo
neki gospodarski subjekt kao npr. obrt, d.o.o., d.d., već to može biti i zadru-
ga. Zadrugarstvo i zadruge postojale su u Hrvatskoj pred dugi niz godina,
a predstavljale su uglavnom udruživanja poljoprivrednika, stočara i drugih
poljoprivredno-proizvodnih djelatnosti u cilju lakšeg nastupanja na tržištu,
stvaranja profita, ali i stvaranja održivosti. Sukladno Zakonu o zadrugama
„Zadruga je dobrovoljno udruženje zadrugara u kojem svaki član sudjeluje
neposredno i koje zajedničkim poslovanjem po načelu uzajamne pomoći
unapređuje i zaštićuje svoj gospodarski i drugi profesionalni interes, u cilju
ostvarenja svoje osobne i zajedničke dobiti zadrugara u skladu sa zakonom
i pravilima zadruge.”  11.03.2011. donesen je novi Zakon o zadrugama koji
definira zadrugu kao „Zadruga je dragovoljno, otvoreno, samostalno i neo-
visno društvo kojim upravljaju njezini članovi, a svojim radom i drugim
aktivnostima ili korištenjem njezinih usluga, na temelju zajedništva i
uzajamne pomoći ostvaruju, unapređuju i zaštićuju svoje pojedinačne i
zajedničke gospodarske, ekonomske, socijalne, obrazovne, kulturne i druge
potrebe i interese i ostvaruju ciljeve zbog kojih je zadruga osnovana.  Projekt
„obrazovanje za socijalno zadrugarstvo“ traje jednu godinu (od početka do
kraja 2011.), a sufinanciran je od strane EU-a (program IPA4 – Razvoj ljud-
skih potencijala)  u iznosu do 85% ukupne ugovorne svote koja je 110.120,12
EUR. Poslovna aktivnost zadruge po projektu je šivanje te se sukladno
tome organiziraju četiri edukativna programa, tj. projekta u prvom dijelu
godine – šivači, knjigovodstveni, tečaj za voditelje ureda i web-administra-
torski. Po završetku edukacije osnovat će se socijalna zadruga za šivanje,
opremit će se prostor, nabavit će se strojevi i oprema, a koja će zaposliti
minimalno šest šivača, jednog knjigovođu, jednog voditelja ureda, jednog
web-administratora. Svaki obrazovni program je specifičan, a prethodno su
definirani kurikulumi za osobe s invaliditetom. Sukladno konceptima soci-
jalnog poduzetništva suradnici na projektu su lokalne vlasti – Međimurska
županija, Hrvatski zavod za zapošljavanje, dok su partneri udruge osoba s
invaliditetom (Društvo distrofičara, invalida celebralne i dječje paralize i
ostalih tjelesnih invalida Čakovec, Udruga za pomoć osobama s mentalnom
retardacijom Međimurske županije, Društvo oboljelih od multiple skleroze
8 Zakon o zadrugama, NN 36/95
9 Zakon o zadrugama, NN 34/11
782
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
Tablica 1 Stupanj stručne spreme mjeren na uzorku od 435 člana Društva distrofičara,
invalida cerebralne i dječje paralize i ostalih tjelesnih invalida Čakovec
Čakovec, Udruga tjelesnih invalida Međimurske županije, Udruga slijepih
međimurske županije te Uruga gluhih i nagluhih) i udruga civilnog društva
Autonomni centar Čakovec kao nositelj projekta. Udruge su uključene u
projekt jer članovi, osobe s invaliditetom, društveno marginalizirani jako
teško dolaze do zaposlenja, dok navedene udruge mogu doprinijeti vrijed-
nim informacijama o svojim članovima, budući da postoje već duži period.
Tako je na temelju istraživanja za Društvo distrofičara, invalida celebralne
i dječje paralize Čakovec utvrđena sljedeća obrazovna struktura članova:
Tabelom 1 prikazano je da ukupno 156 članova ima NKV, 63 člana KV, a 137
člana SSS, tako da se može zaključiti kako prostor za uključivanje osoba s
invaliditetom u dodatne edukativne programe kao što je predviđeno proje-
kotm, postoji. Na temelju daljnjih istraživanja obrazovne strukture i radnog
iskustva dobiveni su sljedeći rezultati, prikazani u dolje navedenoj tabeli i
grafičkim prikazom.
783
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
Tablica 2 Radni status mjeren na uzorku od 435 članova Društva distrofičara, invalida
cerebralne i dječje paralize i ostalih tjelesnih invalida Čakovec
(Izvor: anketno istraživanje autorica)
Graf 1 Radni status mjeren na uzorku od 435 člana Društva distrofičara, invalida cerebralne i
dječje paralize i ostalih tjelesnih invalida Čakovec
(Izvor: anketno istraživanje autorica)
Na temelju Tabele 2. i Grafa 1. vidi se da je velik broj članova u mirovini,
što znači da postoji vrlo visoka vjerojatnost da se neće uključiti u edukaci-
ju – knjigovođe, šivači, web-administratori, voditelji ureda. Od navedenih
članova za doškolovanje je zainteresirano pet osoba. U edukaciju su se u
projekt za web-administratore uključile tri osobe, dok se u edukativni pro-
gram za voditelja ureda uključila jedna osoba. Slijedi Tabela 4. gdje je pri-
kazana dobna skupina zainteresiranih članova za edukaciju.
784
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
Graf 2 Struktura budžeta financiranja projekta Obrazovanje za socijalno zadrugarstvo – nove
mogućnosti zapošljavanja osoba s invaliditetom
(Izvor: Autonomni centar Čakovec, 2010.)
Tablica 3 Interes za edukaciju članova Društva distoričara, invalida cerebralne i dječje paralize i
ostalih tjelesnih invaliditeta Čakovec
(Izvor: anketno istraživanje autorica)
Tablica 4 Struktura budžeta financiranja projekta Obrazovanje za socijalno zadrugarstvo – nove
mogućnosti zapošljavanja osoba s invaliditetom
(Izvor: Autonomni centar Čakovec, 2010.)
Struktura budžeta financiranja u sklopu projekta je sljedeća:
785
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
Po završetku edukacije predviđa se osnivanje socijalne zadruge, a osnivači
koje bi bili gore navedene udruge, zainteresirani privatni ulagači, eventu-
alni donatori i 7 nezaposlenih osoba s invaliditetom, dok bi cilj zadruge bio
isključivo socijalne prirode. Poticaj za osnivanje takve zadruge za šivanje za
osobe s invaliditetom je provedeno istraživanje na hrvatskom tržištu rada.
Sukladno Hrvatskom zavodu za zapošljavanje 140 osoba s invaliditetom je
na HZZ-u, u Područnoj službi Čakovec, od ukupnog evidentiranog broja
nezaposlenih osoba u ožujku 2011 - 7.626,10 evidentirano kao nezaposleno.
Osnivanjem takve socijalne zadruge smanjila bi se nezaposlenost za 6,429%,
dok bi se tempo i opseg rada prilagodio osobama s invaliditetom. Šivanje
kao poslovna aktivnost zadruge izabrano je iz razloga što u Međimurskoj
županiji postoji duga tradicija tekstilne industrije.
Zaključak
Gospodarske i financijske krize smatraju se prekretnicom u gospodarst-
vu pa i u društvu općenito. Veliki problemi nelikvidnosti, nezaposlen-
osti, visokih kamatnih stopa, prevelikog uvoza potiču poduzetnikena
osmišljavanje nekih novih načina poslovanja i financiranja. Koncept soci-
jalnog poduzetništva predstavlja kombinaciju poduzetničkog duha, socijal-
nih ciljeva, održivog razvoja, očuvanja okoliša, stvaranje obnovljivih izvora
energije i alternativnih načina financiranja. Ovim radom pokušalo se pri-
kazati da primarna orijentacija poduzeća ne mora biti nužno ka profitu već
da je održivost moguća usmjeravanjem i na neke druge ciljeve. Kronična
nelikvidnost primorala je poduzetnike da se udruže sa neprofitnim sek-
torom i da udruženi stvaraju nova gospodarska i društvena dobra. Velike
mogućnosti iskorištavanja sredstava predstavljaju otvoreni razni pred-
pristupni fondovi EU-a te ih je nužno iskoristiti u cilju pokretanja uspa-
vanog hrvatskog gospodarstva. Koncept socijalnog poduzetništva je u RH
uveden u praksu pred nekoliko godina, dok postoje pojedinačni slučajevi u
kojima poduzeća u svoje poslovanje već duže vrijeme uključuju socijalni as-
pekt –zapošljavanjem osoba s invaliditetom (URIHO, Podravka, Čakom...).
Na konkretnom primjeru iz prakse, projektom Obrazovanje za socijalno
zadrugarstvo vidljivo je da je koncept primjenjiv. Osnivanje socijalne
zadruge veliki je izazov za poduzetnike zbog mogućih problema održivosti,
daljnjeg financiranja i problema socijalne prirode kao što su predrasude
prema marginaliziranim skupinama – osobama s invaliditetom. Navedeni
10 Izvor: HZZ, Područna služba Čakovec, 16.03.2011., priopćenje za javnost, http:www.hzz.hr
786
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
projekt i primjeri dobre prakse koji su navedeni u radu  predstavljaju prim-
jere za daljnja udruživanja profitnog i neprofitnog sektora kao alternativnih
oblika pokretanja gospodarstva tijekom gospodarske i financijske krize.
Literatura
FINA, Statistički izvještaj, Veljača 2011.
http://www.pomakonline.com/index.php?option=com_content&task=vie
w&id=118&Itemid=116, posjećeno 22.3.2011.
http://www.nationalcenterforsocialentrepreneurs.org/, posjećeno 15.3.2011.
http://www.mingorp.hr/default.aspx?id=1618, posjećeno 22.3.2011.
Mair, J., Marti, I, Social Enterpreneurship Research. A source of Explana-
tion, Prediction and Delight, Journal of World Business, br. 41, str. 36-44,
2006.
Michael Young, Social enterpreneur, Palgrave Macmillan, 2001.
Muhammad Yunus, Za svijet bez siromaštva, VBZ, Zagreb, 2009.
Zakon o zadrugama, NN 36/95
Zakon o zadrugama, NN 34/11
Popis tablica:
Tablica 1. Stupanj stručne spreme mjeren na uzorku od 435 člana Društva
distrofičara, invalida cerebralne i dječje paralize i ostalih tjelesnih invalida
Čakovec, str. 7
Tablica 2. Radni status mjeren na uzorku od 435 člana Društva distrofičara,
invalida cerebralne i dječje paralize i ostalih tjelesnih invalida Čakovec, str. 7
Tablica 3. Interes članova Društva distoričara, invalida cerebralne i dječje
paralize i ostalih tjelesnih invaliditeta Čakovec za edukacijom, str. 8
Tablica 4. Struktura budžeta financiranja projekta obrazovanje za socijalno
zadrugarstvo – nove mogućnosti zapošljavanja osoba s invaliditetom, str. 9
Popis grafova:
Graf 1. Grafički prikaz interesa članova za edukacijom, str. 8
Graf 2. Struktura budžeta financiranja projekta obrazovanje za socijalno
zadrugarstvo – nove mogućnosti zapošljavanja osoba s invaliditetom, str. 9
787
Ivana Bujan, Mirjana Trstenjak
Case study: social enterpreneurship in the Republic of
Croatia during economic and financial crisis
Abstract
Social entrepreneurship is a specific category within economics. Its busi-
ness activities are not focused on profit making but inclusion of all society
members, especially the marginalized ones to the labor market in order
to earn welfare for the mentioned groups and for society on a global level.
One of the greatest problems in the Republic of Croatia, hit by economic
and financial crisis during 2009, 2010, 2011 is unemployment. As Croatia
is on its way to the EU there is a possibility to earn funds which are part of
the EU programs. This paper shows the synergy of entrepreneurial spirit,
possibilities of EU funding, inclusion of disabled persons into labor market
with a goal to create social businesses as a possibility of overcome economic,
financial and social crisis in Croatia.
Keywords: social entrepreneurship, economic crisis, EU funds, marginal-
ized social groups
788
udk 614.8:341.34

614.84:179.7
 Dr. sc. Adnan Duraković*
Pregovori i/ili taktička solucija u
slučajevima talačkih situacija
Sažetak
Komunikacija je jedna od karakteristika uspješnog djelovanja i pregovaran-
ja u kriznoj situaciju sa taocima kao i u situaciji bez talaca zabarikadiranje
/ netalačka/ samoubilačka situacija. Uspostava i očuvanje komunikacije sa
drugom stranom kao i  saradnje između taktičkog i pregovaračkog tima je
osnova operativnog uspjeha.  Koordinacija napora  između taktičke ekipe
i ekipe  za pregovaranje  u dinamici incidenta uzimajući u obzir sve okol-
nosti kod donošenja odluka  treba rezultirati sa mirnim rješenjem situacije
bez povrijeđenih i sa izvršiocima krivičnog djela  koji su lišeni slobode.
Kombinacija upotrebe taktičkog i pregovaračkog tima  treba da doprinese
efikasnosti i efektivnosti pristupa u rješenju krizne situacije.

Ključne riječi:  talačka situacija, pregovaranje, taktičko djelovanje
* Doc. dr. sc. Adnan Duraković, Univerzitet u Zenici, Pravni fakultet
789
Uvod
Otmice i uzimanje talaca je jedna od taktika u repertoaru terorista,1 krimi-
nalaca, organiziranog kriminaliteta, pobuna u zatvorima koji osim što ost-
varuju visok stepen pritiska na zvanične vlade zemalja čiji su oni državljani
ostvaruju i pritisak na porodice i poslodavce od kojih realizuju otkup kao
način finansiranja njihovih kriminalnih aktivnosti. Uzimanje talaca stvara
jak simbolički efekat koji je popraćen medijskim publicitetom. Za razliku
od otmica gdje taoci ili žrtve mogu biti dugo na nepoznatoj lokaciji, kod
talačke situacije i zabarikadiranja/netalačka situacija prednost koju imaju
snage sigurnosti je da su i sami otmičari postali taoci vlastite situacije. Taj
status stvara potencijal za pregovore ili za nasilno taktičko rješenje. Pored
niza objektivnih i subjektivnih faktora rješenje dobrim dijelom zavisi i od
faktora vremena čijim proticanjem nadležna tijela stvaraju pretpostavke za
oslobođenje taoca. Policijska taktika, pregovaranje i psihologija ponašanja u
ovim situacijama je znatno napredovala, ali  neki primjeri nasilnog taktičog
rješenja koji su katastrofalno okončani stavljaju ove situacije u najsloženije
u kojima se jedan komandant incidenta i osoblje može naći.  Dva  kritična
momenta su u ovoj vrsti krizne situacije, momenat uzimanja talaca  i mom-
enat taktičkog upada radi spašavanja talaca.  Mada tenzija može porasti
ili opasti, jedini indikator za djelovanje i procjenu je privremena bezbjed-
nost talaca i razmatra se za pojedini trenutak zato što je žrtva konstantno
ugrožena i dok je god lice talac, vlasti su samim time obavezne da obezbijede
taočevo oslobađanje čim je to prije moguće. Nedostatak prilike vodi kon-
stantnoj opasnosti i vjerovatnoj smrti. Poseban slučaj talačkih situacija su
one koje traju mjesecima, sa velikim brojem talaca različitih državljanstava,
sa kompleksnim političkim zahtjevima, uključujući isplaćivanje velikih
suma novca, puštanje iz zatvora terorista ili pripadnika pokreta, obustavu
vojnih aktivnosti, donošenje zakona ili promjenu politike. Na ove zahtjeve
su države različito reagovale. Neke su izričito odbijale ustupke dok su neke
pregovarale, a neke su za djelovanje u ovim situacijama razvijale posebne
pristupe. S druge strane, došlo je do evolucije taktike terorista i kriminal-
aca koje otete osobe transportuju sa lokacije na lokaciju onemogućavajući
njihov pronalazak. Pregovarač odnosno pregovarački tim ili pregovarački
timovi koji se smjenjuju u  više smjena koji zavisno od potreba može imati
1 Krivična djela Terorizam član 201, Uzimanje talaca član 200.,     član 179. Protupravno lišenje slo-
bode,  član 180. Otmica, član 162 Otmica najviših službenika Federacije. KZFBIH („Službene no-
vine FBiH“, br. 36/03,37/03, 21/04, 69/04,18/05 i 42/10). Pod određenim uslovima može poprimiti
i obilježje ratnog zločina - Statut Međunarodnog krivičnog tribunala (Rimski statut) u članu 8(2)
(a)(viii) definiše Ratni zločin uzimanja talaca.
Adnan Duraković
790
sve ili samo neke od funkcija koje mogu biti u timu imaju zadatak da u
nestabilnoj kriznoj situaciji uspostave  kontakt sa subjektima različitih pro-
fila, stvore odnos povjerenja, prenose njihove zahtjeve ili im pomažu  da
formulišu svoje zahtjeve, uvjeriti ga /njih  na mirno rješenje situacije, ili
pregovorima stvoriti taktičku prednost za upad i oslobađanje talaca. Ono
šta je bitno uočiti da pregovarač ne donosi odluke, on vodi  proces prego-
varanja, a o svemu odlučuje komandant incidenta.  Pregovarački tim se u
FBI-u sastoji od sedam osoba. Primarni pregovarač, drugi pregovarač, vođa
tima, zapisničar/ snimatelj pregovora, status koordinator, veza sa taktičkim
timom, ekspert za psihologiju i ponašanje. (Fuselier & Van Zandt, 1987).”

Samo primarni pregovarač ostvaruje kontakt sa subjektom dok drugi
pregovarač služi za ventiliranje i smanjivanje nivoa pritiska kod primarnog
pregovarača u trenucima stresa. Lider tima za pregovore održava vezu i ko-
municira sa komandantom incidenta. Cilj pregovora je osobođenje talaca
i predaja subjekta. Specifični slučajevi pregovaranja su:  pregovaranje sa
kriminalcima; pregovaranje sa teroristima; pregovori sa otmičarima radi
otkupnine i puštanja; pregovaranje u slučajevima visokog rizika; prego-
varanje u slučajevima pobuna u zatvorima.
1. Vrste situacija i počinitelja
Talačke situacije su vrlo malo analizirane, a kad je to činjeno analize su bila
deskriptivne, a mnogo manje sistematične. Razlog tome je što je uzimanje
talaca uvijek sekundarno u odnosu na primarno krivično djelo ili motive.
Generalno sve ove situacije je moguće podijeliti na dvije vrste: 1.  Netalačku
situaciju  koja podrazumjeva da subjekt drži osobu/e ne radi ispunjavan-
ja nekog zahtjeva nego kao izraz otpočete slikovite  priče koja se treba
okončati ubistvom ili samoubistvom ili ubistvom/potom i samoubistvom

počinjenim od strane policije. 2. Talačka situacija u kojoj se  osobe  drže
kako bi se ostvarili specifični zahtjevi. Taoci su sredstvo pomoću kojeg se
vrši pritisak na treća lica ili institucije. Talačka situacija uključuje više ili
manje određeni  nivo  racionalnog ponašanja. Za definiranje netalačke i
talačke situacije potrebno je izvršiti procjenu o kojoj vrsti situacije se radi.
To se postiže preko procjene subjektovih stavova čime se ujedno definira i
pozicija taoca kao potencijalne žrtve ili kao sredstva za postizanje ciljeva.
Kod talačke situacije protekom vremena situacija postaje stabilnija,
2 Call A. John., THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGOTIATORS, CMC,
1996, str. 21
Adnan Duraković
791
3 Call A. Johnl, THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGOTIATORS , CMC,
1996, str. 13., 14.
4 u periodi 1979 do 1988.  u 69 domaćih i međunarodnih incidenata koje su istražili Friedland and
Merari (1992). Call A. John, THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGOTIA-
TORS, CMC, 1996, str 15.
emocije se smiruju i vjerovatnoća oslobađanja raste, dok kod netalačke
situacije sa protekom vremena situacija postaje nestabilna i vjerovatnoća
letalnog ishoda raste zbog teškoće kontrolisanja subjekta.  Vrste otmičara
možemo podijeliti u četiri kategorije: 1. mentalno opterećeni, koji nemaju
kapaciteta za pregovore. Pregovarač je neophodan kako bi im pomogao da
nađu racionalnu i mirnu alternativu; 2. kriminalci koji taoce obično uzi-
maju kad su zatečeni u izvršenju krivičnog djela. Predvidljiviji su i razumn-
iji od mentalno poremećenih. U 95% slučajeva oslobode žrtvu; 3. zatvoren-
ici u revoltu uobičajeno formiraju grupu sa specifičnim zahtjevima. Ako
se pregovori otegnu, nastoje da se spasu, a vođe žure. Ponekad planirano
uznemirenje rezultira da vođstvo shvati koju moć ima da naredi drugima.
Mogu imati pregovarače i listu zahtjeva; 4. teroristi kojima otmica donosi
publicitet i mogućnost da ostvare svrhu otmice.
Istraživanja su pokazala različitost u dinamici incidenta u slučajevima
politički motiviranih otmičara i ostalih kategorija. Analizama baza poda-
taka koju je Edward Mickolus razvio u periodu od 1968. do 1977. označivši
je kao  ITERATE, a zatim druge baza podataka koju je objavio Corsi I. Head
(1990) su izvedeni zaključci da politički teroristi u ovim slučajevima rade
u grupi od tri ili više osoba, da je u 17 % slučajeva bilo povrijeđenih, a u 19
% slučajeva smrtno stradalih. Najmanje po žrtve je opasna situacija kid-
napovanja, dok je najletalniji ishod po žrtve i otmičare napad nadležnih
tijela u slučaju zabarikadiranja. Eksploziv je najčešće korišteno oružje. Sit-
uacije su se okončavale sa mnogo manje smrtnih ishoda kada su vlade pre-
govarale nego kada su odbile zahtjeve.3 Analiza otmica pokazala je da je u
59,4% slučajeva taoci su bili civili. Riješenja napadom odnosno taktičkom
opcijom okončane su u 31,1 %, dok u 19,7% su okončane predajom otmičara.
U 43,8 % incidenata talačke sitaucije su trajale 24 sata ili manje i distribucija
je izgledala na sljedeći način: 1 do 2 dana (17.5%); od 2 do 5 dana (14%);  od
6 do 10 dana (7.2%);  od 10 dana ili više (17.5%).4 Ključno je pitanje zašto
teroristi vrše otmice odnosno kidnapovanja jer je to za njih vrlo rizično i
vrlo skupo. Razlog povećanog broja otmica zrakoplova od zabarikadiranja
u objektima je otežano rješavanje otmice zrakoplova od zauzimanja zgrade
u taktičkom pogledu. To znači da se može utvrditi set varijabli od kojih za-
visi ishod uspjeha talačke situacije i ishod pregovora. Uspjeh terorista zavisi
od njihove ranjivosti i od resursa sa kojima raspolažu. Uspjeh pregovora
Adnan Duraković
792
5 a prema: Gaibulloev Khusrav , Sandler  Todd,  Hostage Taking: Determinants of Terrorist Lo-
gistical and Negotiation Success, University of Texas at Dallas, Final Revision: June 2008,str. 4.
6 prema: Gaibulloev Khusrav , Sandler  Todd,  Hostage Taking: Determinants of Terrorist Logisti-
cal and Negotiation Success, University of Texas at Dallas, Final Revision: June 2008
ovisi od koristi koje strane imaju od uspjeha/neuspjeha pregovora kao i
od relativne pregovaračke snage koju teroristi imaju u odnosu na vladine
snage. U istraživanju koja su obavili nad talačkim incidentima u periodu
od 1978. do 2005. izvučeni su određeni zaključci. Faze istraživanja su pod-
jeljene na faze djelovanja terorista u talačkim situacijama. Prva faza je plan-
iranje i uključuje izradu plana i nabavku resursa. Druga faza je realizacija
poslije koje se ukoliko je uspješna prelazi na sljedeću fazu- pregovaranje.
U modelu koje su razvili Berrebi & Lakdawalla (2007)5 uspjeh terorista
zavisi od njihove alokacije resursa i od stanja odbrane mete, odnosno od
vulnerabilnosti mete. Teroristi moraju raspršiti resurse duž potencijalne
mete sa porastom odbrane mete. To od njih zahtjeva dodatno angažovanje
novih resursa ili imaju smanjenu marginalnu vjerovatnoću u uspjeh. Od
terorista se traži da svoju aktivnost optimiziraju sa aspekta vjerovatnoće
u uspjeh, a preko broja učesnika i njihovog mixa, broja talaca i vrste ta-
laca. Nadležna tijela smanjuju vjerovatnoću uspjeha terorista kroz razne
vrste fizičke, tehničke i obavještajne zaštite čime čine prilaz i proboj kroz
metu otežanim. Matematički modeli omogućavaju da se izrade prognoze
i vjerovatnoće uspjeha. Zaključci iz istraživanja su sljedeći:6 Uspjeh teror-
ista u talačkoj situaciji ovisi od resursa (primjera radi veličina napadačkih
snaga, grupna interoperabilnost, naoružanost naoružanjem velike vatrene
moći itd.). Osjetljivost talaca utiče na uspjeh terorista. Veći broj talaca
povećava vjerovatnoću uspjeha talačkih situacija. Snage sigurnosti će lakše
napasti kad je u pitanju jedan ili dva taoca nego kada je u pitanju veća
grupa taoca. Odbrana objekta ili mete utiče na potencijalne gubitke kod
terorista i kao takva direktno utiču na logistički uspjeh daljnje faze. Usp-
jeh faze pregovora  ovisi  od prethodne  faze u kojoj teroristi osiguravaju
jednog ili više taoca. Pregovori sa teroristima su u suštini veoma suženi i
mogu se voditi u pogledu tipičnih zahtjeva koji su međusobno vrlo različiti:
politički zahtjevi, oslobađanje drugova, slobodan prolaz i izuzetno novac.
Kao ključne varijable ovdje se javljaju žrtve koje nastaju među neteroristima,
zahtjevi terorista i korištene pregovaračke strategije. Veći broj taoca sman-
juje pregovaračku snagu vladinih pregovarača jer se taoci mogu koristiti za
trgovanje sa hranom i drugim ustupcima, dok gubici među teroristima u
prethodnoj fazi smanjuju pregovaračku moć terorista. Smrtni ishod među
neteroristima smanjuje njihovu pregovaračku moć, a  pregovaračku moć
vladinih snaga jača. Dužina trajanja talačke situacije utiče na pregovaračku
Adnan Duraković
793
7 Vidi: Byron A. Sage, FBI umirovljenik, Materijali- Osnove pregovaranja u kriznim situacijama,
International Crisis, Management, Inc
snagu i ishod pregovora pojačavajući pritisak javnosti na vladu da okonča
situaciju i daje pregovaračku moć teroristima. Uspjeh pregovora u korist ter-
orista raste sa davanjem dva ili više zahtjeva kao i njihovim povećavanjem.
Posebno je pitanje vrste zahtjeva. U talačkim situacijama u samo 1/10
slučajeva je tražen novac i sa ovim zahtjevom opada vjerovatnoća za uspjeh
terorista, dok kod kidnapovanja raste vjerovatnoća za uspjeh. Vrsta talaca
utiče na ishod pregovora, jer zbog VIP osoba kao taoca vlada je voljna da ne
popusti.  Broj politika koje imaju vlade kod pregovaranja  utiče na strategije
pregovaranja, a pošto ih teroristi unaprijed znaju sve prethodne aktivnosti
će prilagoditi tim politikama uključujući broj terorista, veličinu tima  i vlas-
tite zahtjeve. Sposobnost vladinih snaga da unište ili nanesu gubitke teror-
istima smanjuje njihovu vjerovatnoću za uspjeh.
2.  Redoslijed aktivnosti kod talačke  situacije
Sve aktivnosti moraju biti usklađene i one počinju sa  blokadom čija je svrha
limitiranje štetnih efekata, a potom i verbalnom blokadom kako bi se pažnja
subjekta vezala za pregovarača, a odvukla od taoca ili žrtve. Svrha blokade
je ograničiti dejstvo po prostoru, prema licima i imovini, onemogućavanje
bjekstva sa lica mjesta sa taocom ili bez njega, kao i stvaranje psihološkog
i fizičkog pritiska na subjekta. Time se incident izolira, dobija se kontro-
la nad faktorima incidenta koji su nestabilni. Redoslijed aktivnosti je: a)
Zaustaviti eskalaciju,  b) Izolirati incident c) Pregovarati.7  Dobijanje
na vremenu stvara potrebu za pregovaranjem o elementarnim životnim
potrebama kao što su hrana i voda, stvara uslove/daje dovoljno vremena za
racionalno razmišljanje kao i smanjenje stresa te razvoj povjerenja i pozi-
tivnog odnosa sa taocima i sa pregovaračima kao faktorima koji kontro-
liraju i određuju dinamiku situacije. Za vrijeme pobuna u zatvorima, ali
analogno na sve talačke situacije se može primjeniti ovaj koncept  tri iz-
laza: a) Taktičko  rješenje, b) Pregovori, c) Vremensko rješenje koje će
učiniti da pobuna sama utihne. Između ovih strategija može biti nejasna
razlika i mogu se  kombinovati. Pregovaranje se koristi za dobijanje vre-
mena i prikupljanje obavještenja, da se otmičari demoraliziraju i navedu na
predaju. Odugovlačenje  se  koristi  radi stvaranja pritiska na potrebe, dok
taktičko rješenje i vidljivo prisustvo snaga treba da ih demoralizuje i ukaže
na posljedice nepovoljnog rješenja talačke situacije/pobune. Izbor domi-
Adnan Duraković
794
nantne strategije zavisi od komande i procjene situacije i najboljeg mogućeg
rješenja.  Upravljanje krizom se odvija u trianglu između komandnog mjes-
ta sa pregovaračkim operativnim centrom i taktičkim operativnim centrom.
Komandno mjesto je centar u koji se slijevaju svi istražno-obavještajni po-
daci koji se u dvosmjernoj relaciji koriste za pregovore i taktičke aktivnosti.
Izvori podataka su iz onoga što se vidi od strane taktičkog tima, onog što se
čuje od pregovarača  i iz onog što istražno i obavještajno osoblje ili druge
agencije uspiju prikupiti i dostaviti. Cilj  uspostave  taktičko- pregovaračke
veze u kriznoj situaciji je na miran način riješiti talačku situaciju uz koor-
diniranu primjenu taktičkih aktivnosti i pregovaranja. Taktičko rješenje se
primjenjuje onda kada je ono neophodno da bi se sačuvala bezbjednost ta-
laca. Da bi se izbjegle situacije koje rezultuju otporom i stradanjem, sinhro-
nizovana upotreba pregovaranja i taktičkog djelovanja vodi najboljem
rješenju i maksimiziranju efekata u kriznoj situaciji. Taktičko osoblje u
fokusu ima dinamiku dešavanja uključujući subjekta/e koji pretstavljaju
prijetnju kao i objektivne okolnosti događaja uključujući lokaciju i brojne
druge faktore, dok je pregovarač fokusiran na ponašanje/ličnost subjekta.
Ukoliko pregovaranje ne uspije taktička operacija spašavanja talaca može
se razbiti na 5 dijelova:
– planiranje sa svojih pet elemenata: situacija (šta se desilo), misija (šta
treba biti urađeno), likvidacija (kako je obaviti), logistika (koji su potrebni
resursi), komanda i signal (ko je glavni i kako će se komunicirati);8
– druga faza je proba. Oslobađanje talaca je kompleksno i suviše važno
da ostavi prostora bilo kakvoj grešci. Kad god je to moguće, vježbat će se
u punoj opremi i realnim uvjetima. To će omogućiti da problemi budu
otkriveni prije likvidacije;
– sljedeća faza je napad. Ova faza počinje onda kada se zahtijeva taktička
intervencija. Ova faza je najvidljivija i ona je često konfuzna, čemu do-
prinose i izvještavanja medija.
– posljednja faza je povlačenje. Ova faza je sastavni dio plana i uključuje
plan za evakuaciju talaca, uhapšenih osumnjičenih, zaštitu lica mjesta,
medicinski tretman, ako je on neophodan, kao i druge mjere.
Prije svake akcije treba uzeti u obzir uticaj sljedećih faktora na odlučivanje:
logističke, taktičke, tehničke, pregovore, zakonske uslove, nekad i politički
8 Planiranja taktičke operacije uključuje i planiranje i ozljeda među pripadnicima tima, civilima i
osumnjičenim uključujući destinacije medicinskih centara, lokacije hitne medicinske pomoći iz-
van  perimetra taktičke operacije, komunikaciju i transport. Vidi: Feldman  J.  Michael,  Schwartz
Brian,  Morrison J. Laurie, Effectiveness of Tactical Emergency Medical Support: A Systematic
Review,  str. 4.
Adnan Duraković
795
konsenzus različitih država  kao i faktor vrijeme. Taktičko rješenje upotrebe
sile zahtjeva od  komandanta da uzme  u obzir rizik po taoce, po taktički tim,
po izvršioce (zatvorenike kod pobuna u zatvoru) kao i uspjeh samog plana
i napada. Ad hoc upotreba sile dolazi u obzir kada je dovoljan broj osoblja
na dužnosti,  opremljen i organizovan i kada je upotreba sile ujedno i prvi
odgovor kako bi se spriječilo zadržavanje talaca, širenje pobune ili kako
bi se spriječilo ovladavanje pojedinim dijelovima postrojenja. Prednosti
ovakvog pristupa su mogućnost brzog demoralisanja otmičara i pob-
une i njeno suzbijanja od uključivanja ostalih zatvorenika. Pogodnost
je i u organizacionom smislu, pogotovo ako je pobuna počela bez nekog
unaprijed smišljenog plana. Posebno je za taoce  značajno da mogu biti
brzo oslobođeni i sačuvani od agonije i patnji.  Planirani napad se provodi
kako bi s  ovladalo objektima odnosno institucijom kao i oslobađanje ta-
laca kad oni postoje. Ključni elementi napada su: informacije, iznenađenje,
planirana i simulirana misija, izbor vremena koji će maksimizirati uspjeh,
izbor naoružanja i opreme koji će biti adekvatni uspjehu u neutraliziranju
prijetnji i brzina.
Razlozi protiv napada su:  a) mogućnost da situacija rješi mirnim putem
- pregovorima kao jeftinijom alterantivom, b) situacija u kojoj  je rizik
po ubistvo talaca veliki.9
3. Uopće o pregovorima - svrha kriznog pregovaranja i
intervencije
Svrha krizne intervencije je10 smiriti napete emocije, uspostaviti funk-
cionisanje subjekta na normalnoj osnovi, uspostaviti emocionalnu vezu
i saosjećajnost, dobiti na  vremenu, dobiti uvid u situaciju, prikupiti in-
formacije, razviti plan i angažovati resurse. Kod talačkih situacija i kod
pobuna u zatvoru dvostrana komunikacija se može posmatrati kao: a) pre-
govori,  b) kao način rješavanja problema, c) pregovaranje kao upravljanje-
9 Bert Useem, Camille Graham Camp, George M. Camp, and Renie Dugan, Resolution of Prison
Riots, Researching Brief, U.S. Department of Justice Office of Justice Programs, National Institute
of Justice, October 1995, str.9.
10 Prema:  Byron A. Sage, FBI umirovljenik, Materijali- Osnove pregovaranja u kriznim situaci-
jama, International Crisis, Management, Inc, str. 2
Adnan Duraković
796
menadžment situacijom.11 Pregovaranje je pronalaženje rješenja uzimajući
interese i jedne i druge strane. Na zahtjeve subjekta država odgovara postav-
ljanjem svojih zahtjeva. Komuniciranje nije svrha samoj sebi nego za cilj
ima da se strane upoznaju sa stvarnim ili pretpostavljenim problemima i
time rješe najčešće trenutni i snažni emocionalni naboj. Komuniciranje kao
način upravljanja kriznom situacijom služi smirivanju napetosti i prijetnje
prema taocima, dobivanje na vremenu, prikupljanju informacija, priprema-
ma za taktički napad i rješenje. Upotreba pregovaranja i taktike je u funk-
ciji ojačavanja uzajamne pozicije. Pregovaračka snaga raste upotrebnom i
prikazom taktičkog prisustava dok taktička efikasnost raste sa upotrebom
pregovaranja. Taktičko prisustvo je realni pritisak koji se može pojačavati
po potrebi na učesnike–subjekta dok pregovarački tim treba da obezbjedi
komunikaciju, uvid u stanje, dobijanje vremena,  pokriće i obmanu za upad
i oslobađanja taoca, kao i da veže najnestabilnijeg ili najvažnijeg učesnika
u kritičnom  trenutku da ne bi imao mogućnost komandovanja odbranom
ili napada na taoce, ili njegovu likvidaciju na tačno određenoj lokaciji.
Uspješna veza između dva tima zasniva se na uspješnoj saradnji između
dvojice vođa, taktičkog i pregovaračkog tima, gdje postoji međusobno
povjerenje i razumjevanje za misiju i mogućnosti drugih. Za razliku od
svakodnevnih životnih situacija gdje strane nastoje kroz komunikaciju i
pregovore održati postojeći status ili ravnomjerno rasporediti dobit i gu-
bitke, odnosno imati jednako vrijednu razmjenu, kod kriznog pregovaranja
jedna strana nastoji iskočiti iz ovog uobičajenog obrasca i putem hodanja
po ivici katastrofe koristeći tehnike komunikacije u krizi prisiljavati drugu
stranu da ispuni njene zahtjeve narušavajući ravnotežu. „Krizno prego-
varanje karakteriše: a) upotreba prisile, b)pregovaranje sa visokim ulozima,
c) fokusiranje na jednu alternativu, d) visok stepen emocionalne sadržine,
e) nadmoć lica ili ego pitanja/zahtjevi, f) osjećaj hitnosti, g) nedostatak
potpune informacije, i h) neuspjeh da se rade detaljni planovi provedbe i
praćenja.12 Pregovori koji su okončani, a bez sporazuma nisu uspjeli. Pojam
pregovaranja nije u suštini proces koji se zasniva na uzmi ili ostavi, nego
je prije savjetovanje sa drugima sa ciljem postizanja kompromisa ili spora-
zuma.13 Nagovarnje (ubjeđivanje, uvjeravanje) je komunikativno ponašanje
čiji zadatak je promjena stava ili ponašanja onoga na koga se utiče i ono
11 Useem  Bert, Graham Camp Camille, Camp M.  George, Dugan Renie, Resolution of Prison
Riots, ResearchinBrief, U.S. Department of Justice Office of Justice Programs, National Institute
of Justice, October 1995, str.  9. i 10.
12 Call A. John, THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGOTIATORS, CMC,
1996, str 20
13 Spoelstra H.I.J., Pienaar  W
.D., Negotiation: Theories, Strategies and Skills , Juta Co. Ltd, 2008.
str5.
Adnan Duraković
797
obuhavata kako samu fazu pregovora tako i fazu koja mu prethodi. Klasifi-
kacija stilova se vrši na: a) direktni b) indirektni. U direktnim pregovorima
se koristi odnos lice u lice u kojem pregovarači koriste taktiku i manevre
kako bi dobili najbolji outcome posmatrajući verbalne i neverbalne reakcije.
Kod ovih pregovora se zahtjeva garancija sigurnosti i ne pregovara se  sa
oružjem koje je upereno  niti u situaciji vezanoj sa eksplozivom. Oružje se
može nositi skriveno, ali se nikad ne smiju okrenuti leđa niti izgubiti ruta
za povlačenje. Može se pregovarati telefonom ili nekim drugim sredstvom
komunikacije. U indirektnim pregovorima se koriste treće strane kako bi se
uticalo na drugu stranu.
Koriste se mediji, posrednici, članovi porodica da vrše pritisak, koristi se
djelovanje u spoljnjem svijetu kako bi se na pregovaračku ili neku dru-
gu stranu izvršio pritisak i poslala poruka, i u širem smislu to mogu biti
manevri vojske, vojne vježbe, testiranje novih oružja, objavljivanje povjer-
ljivih dokumenata, hapšenje osoba itd. U pregovorima u normalnim uslovi-
ma ulozi se ne odvijaju oko života i smrti, strane su voljne razviti i prihvatiti
alternativna rješenja bez dominacije, straha, neizvjesnosti, nepovjerenja i

neprijateljstva.  Da se stvari ne bi otele kontroli u igru se angažuje pro-
fesionalni pregovarači koji iz domena snažnih emocija pregovore vode u
zonu racionalnog razmišljanja. „Tri su ključna zahtjeva na koja se pregovori
fokusiraju: a) uspostava odnosa između subjekta i pregovarača, b) kon-
tekstualni zahtjevi, c) strateški zahtjevi.”14 “Donohue et al. (1991) izdvojio
je četiri parametra za uspostavu odnosa koji su krucijalni za pregovaranje i
prevođenje pregovora iz domena kriznog pregovaranja u domen normalnih
pregovora. To su a) povjerenje, b) privlačenje pažnje, c) formalnosti, d)
kontrola.”15  Kroz manipulaciju komunikacionim procesima pregovarač za-
dobija povjerenje subjekta. Kroz komunikaciju se analizira sadržaj poruka,
a posebno identificira sam problem, način na koji se on prezentira kroz
analizu osjećanja čime se mogu naslutiti reakcije subjekta što zahtjeva
određeni stepen objedinjavanja informacija. Identifikacija problema je
ključna jer je zbog problema subjekt uzeo taoca. Spoznajom problema kroz
komunikaciju se može pomoći subjektu da nađe racionalno rješenje, da se
kontroliše i kanališe ponašanje. Zadatak pregovarača je da pomogne sub-
jektu da ispravno procjenjuje situaciju i utiče na određeno ponašanje. Kroz
empatiju i aktivno slušanje pregovarač usmjerava određena stanja stresa
prema određenom  djelovanju pri čemu mu pomaže pet ključnih emocion-
14  Call A. John, THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGOTIATORS, CMC,
1996, str 21
15 Call A. John, THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGOTIATORS, CMC,
1996, str 20
Adnan Duraković
798
alnih stanja stresa i tendencija akcija:16 a)Tuga - kada subjekt traži pomoć
u nošenju sa vlastitim gubitkom, b) Strah/anksioznost sa težnjom za bjek-
stvom od prijetnje, c) Gađenje sa rekacijom „otići što dalje“ ili „oprati ruke
od toga“, d) Ljutnjom usljed psihološke ili fizičke povrede koja nije praved-
na od strane drugih i tendencijom za napadanje protivnika, e) Sramom
koji prati odbacivanje ili bjekstvo od drugih, sa osjećanjem neprikaladnosti.
Tendencija je bjekstvo, sakrivanje ili želja za smrću. „Najčešći osjećaj kod
talačkih situacija je „koktel“ od stida kombinovan sa ljutnjom koji proizvo-
di osjećaj „ponižene furije“. Indikatori progresa u pregovorima su promjena
sadržine i načina razgovora, od prijetećeg i emocionalnog ka racionalnom,
sa iznošenjem ličnih priča, smanjenim intenzitetom nasilja prema taocima,
oslobađanjem taoca, spremnošću da prima instrukcije i da djeluje u skladu
sa njima. Od negativnih znakova je odbijanje ragovora, nagovještavanje
smrti (svoje ili tuđe), ubistvo taoca itd.
4. Taktička uloga pregovarača
Pregovarač pomaže taktičkom timu kroz tri aspekta: a)Prikupljanje
obavještajnih podataka, b) Opšte tehike, c)Specifične tehnike.   Kroz di-
jalog sa subjektom  pregovarač je u stanju da identifikuje vođu, broj oso-
ba, način razmišljanja i psihičko stanje, odjeću koju nose radi raspozna-
vanja, naoružanje, zamke i lokacije subjekata sa kojim se razgovara. Osim
razgovorom, dostavom hrane, osmatranjem, tajnim snimanjem, snajper-
skim osmatranjem, podaci se pribavljaju postavljem kamera i mikrofon-
skim nadziranjem otmičara.  Specifične tehnike  kao i opšte tehnike mogu
biti usmjerene na određene faktore: 1) dobijanje vremena, 2.) postizanje
određenog političkog dogovora izvan pregovarača i subjekta/terorista, 3.)
identifikaciju subjekta, 4.) identifikacija prostornog rasporeda subjeka-
ta i taoca, 5.) stvaranje uslova za uspješan upad i oslobađanje taoca, 6.)
odvlačenje pažnje 7.) razvoj pozitivne energije između otmičara i talaca
16 Hammer  R.  Mitchell, The S.A.F.E. Model An Incident in Bowling Green, Kentucky,  Article
in Crisis negotiations: Managing critical incidents and hostage situations in law enforcement and
corrections, M.J. McMains & W
.C. Mullins, 2006. ,third edition. str. 5, 7.
Adnan Duraković
799
Zaključak
Koordinacija između pregovaračkih i taktičkih komponenti služi da se iz-
bjegne gubitak povjerenja i izgradi odnos sa subjektom, usmjeri njegova
ispravna reakcija kao i ispravna reakcija sistema za odgovor u incidentu. Pet
je ključnih emocionalnih stanja koja se mogu definisati aktivnim slušanjem,
a potom se subjekt usmjerava na određeno djelovanje. Pregovorima kao
jeftinijom varijantom se pregovarač koristi za dobijanje vremena i prikupl-
janje obavještenja, radi stvaranja pritiska na potrebe dok taktičko rješenje i
vidljivo prisustvo snaga treba da ga/njih demoralizuje i ukaže na posljedice
nepovoljnog rješenja talačke situacije/pobune. Izbor dominantne strategije
zavisi od komande, procjene situacije i najboljeg mogućeg rješenja. U radu
se daje prikaz faza taktičke opcije i faktora koji utiču na   pregovaračku
snagu otmičara i vladinih snage, a što treba uzeti u razmatranje pri izboru
strategije.
Literatura
Byron A. Sage, FBI umirovljenik, Materijali-Osnove pregovaranja u kriznim
situacijama, International Crisis Management, Inc
Call A. John., THE HOSTAGE TRIAD: TAKERS, VICTIMS, AND NEGO-
TIATORS , CMC, 1996, str 20
Feldman  J.  Michael,  Schwartz Brian,  Morrison J. Laurie, Effectiveness of
Tactical Emergency Medical Support: A Systematic Review,
Gaibulloev Khusrav , Sandler  Todd,  Hostage Taking: Determinants of Ter-
rorist Logistical and Negotiation Success, University of Texas at Dallas, Fi-
nal Revision: June 2008,
Hammer  R.  Mitchell, The S.A.F.E. Model An Incident in Bowling Green,
Kentucky,  Article in Crisis negotiations: Managing critical incidents and
hostage situations in law enforcement and corrections, M.J. McMains &
W.C. Mullins, 2006. ,third edition.
KZFBIH („Službene novine FBiH“, br. 36/03,37/03, 21/04, 69/04,18/05 i
42/10).
Spoelstra H.I.J., Pienaar  W.D., Negotiation: Theories, Strategies and Skills,
Juta Co. Ltd, 2008.
Useem  Bert, Graham Camp Camille, Camp M.  George, Dugan Renie, Reso-
lution of Prison Riots, R e s e a r c h i n B r i e f, U.S. Department of Justice
Office of Justice Programs, National Institute of Justice, October 1995,
Adnan Duraković
800
Negotiations and/or tactical solution in the cases of
hostage situations
Abstract
Communication is one of the characteristics of a successful action and  ne-
gotiation in a crisis situation with the hostages and without them (barri-
cades/no-hostage, suicide situation).  The establishment and maintenance
of communication with the other party and cooperation between tactical
and negotiating teams is the basis of operational success. Coordination of
efforts of the tactical team and  team for negotiation in the dynamics of
the incident should result in a peaceful solution of that situation without
injuries and with the detained perpetrators. The combination of the use of
tactical and negotiating teams shell contribute to the efficiency and effec-
tiveness of approaches to crisis resolution.
Keywords: hostage situations, negotiation, tactical strike
Adnan Duraković
801
udk 351.862.22:636.045
351.78:636.045
Željko Benković, mr. sig.*
Spašavanje i evakuacija kućnih
ljubimaca u kriznim situacijama
Sažetak
Kako u svim velikim gradovima tako i Zagrebu, mnogoljudnom gradu, ima
preko stotinu tisuća raznih kućnih ljubimaca - životinja. Tako veliki broj
životinja zaslužuje određenu pažnju jer su i one izložene patnji i pogibelji
u slučaju velikih katastrofa. Briga za organizacijom evakuacije kućnih ljubi-
maca u kriznim situacijama, nameće se zbog više razloga.
Mnoge starije osobe, najčešće slabije pokretne, kao vlasnici kućnih ljubimaca
teško s voljenom životinjom mogu organizirati i provesti u djelo kraće ili duže
putovanje. Osim toga, nije dopušteno uvođenje i unošenje kućnih ljubimaca
u transportna sredstva i skloništa (osim službenih životinja). Za pretpostaviti
je da će dobar broj ljubimaca ostati u kućama sa minimumom zaliha koje je
vlasnik ostavio. U nekim slučajevima će vlasnik ostati kod kuće sa dragom
životinjom, ali ipak je veći broj primjera kada će, do jučer voljeni ljubimci,
biti ostavljeni na ulicama. Takve napuštene životinje, zbog nedostatka hrane
i vode, s vremenom izgladnjele i dehidrirale, nerijetko su žrtve trovanja (i
slučajnog i namjernog), te povećavaju mogućnost zagađenja voda i širenja
zaraznih bolesti.
Obično nakon katastrofe dolazi do nepravilne distribucije hrane. Prednost
pred životinjama imaju ljudi i zato je nužno obraditi ovaj problem. U ovom
radu treba razlikovati domaće životinje od kućnih ljubimaca.
Prema raznim Pet shopovima diljem Zagreba, ali i raznim uslužnim djelat-
nostima vezanim uz kućne životinje može se zaključiti da je broj kućnih lj-
ubimaca u gradovima Hrvatske vrlo velik. Pojedini ljubitelji životinja imaju
često po nekoliko kućnih ljubimaca različitih vrsta. Na žalost, do točnog bro-
ja nije moguće doći.
Ključne riječi:  kućni ljubimci, evakuacija i spašavanje, katastrofa, zaraze,
skloništa
* Željko Benković, mr. sig.,  SINACO d.o.o
802
Uvod
Kako u svim velikim gradovima tako i Zagrebu, mnogoljudnom gradu, ima
preko stotinu tisuća raznih kućnih ljubimaca - životinja. Tako veliki broj
životinja zaslužuje određenu pažnju jer su i one izložene patnji i pogibelji
u slučaju velikih katastrofa. Briga za organizacijom evakuacije kućnih ljubi-
maca u kriznim situacijama, nameće se zbog više razloga.
Mnoge starije osobe, najčešće slabije pokretne, kao vlasnici kućnih ljubimaca
teško s voljenom životinjom mogu organizirati i provesti u djelo kraće ili duže
putovanje. Osim toga, nije dopušteno uvođenje i unošenje kućnih ljubimaca
u transportna sredstva i skloništa (osim službenih životinja). Za pretpostaviti
je da će dobar broj ljubimaca ostati u kućama sa minimumom zaliha koje je
vlasnik ostavio. U nekim slučajevima će vlasnik ostati kod kuće sa dragom
životinjom, ali ipak je veći broj primjera kada će, do jučer voljeni ljubimci,
biti ostavljeni na ulicama. Takve napuštene životinje, zbog nedostatka hrane
i vode, s vremenom izgladnjele i dehidrirale, nerijetko su žrtve trovanja (i
slučajnog i namjernog), te povećavaju mogućnost zagađenja voda i širenja
zaraznih bolesti.
Obično nakon katastrofe dolazi do nepravilne distribucije hrane. Prednost
pred životinjama imaju ljudi i zato je nužno obraditi ovaj problem. U ovom
radu treba razlikovati domaće životinje od kućnih ljubimaca.
Prema raznim Pet shopovima diljem Zagreba, ali i raznim uslužnim djelat-
nostima vezanim uz kućne životinje može se zaključiti da je broj kućnih lj-
ubimaca u gradovima Hrvatske vrlo velik. Pojedini ljubitelji životinja imaju
često po nekoliko kućnih ljubimaca različitih vrsta. Na žalost, do točnog bro-
ja nije moguće doći.
Kućni ljubimci
Kućni ljubimac je pripitomljena životinja koja živi s ljudima, ali ne služi za
rad. Najčešći kućni ljubimci su psi, mačke, ribe i ptice. Kod nas uglavnom
prednjače psi i mačke.
Pod kućnim ljubimcima, prema Pravilniku o veterinarskim uvjetima za
nekomercijalno kretanje kućnih ljubimaca, podrazumijevaju se sljedeće
životinjske vrste: psi, mačke, pitome vretice (Mustela putorius) iz porodice
kuna (Mustelidae), beskralježnjaci (izuzev pčela i rakova), ukrasne tropske
ribe, vodozemci, gmazovi, sve vrste ptica (izuzev peradi) te glodavci i domaći
kunići.
Željko Benković
803
Skrb o kućnim ljubimcima
Skrb o kućnim ljubimcima podrazumijeva hranjenje, igranje, šetnja, po
potrebi konzultacija s veterinarima.
Psi su prve udomaćene životinje među sisavcima. Ljudi su ih pripitomili prije
otprilike 12 000 godina i do danas im vjerno služe. Sve pasmine pasa potječu
od vuka (Canis lupus). Ljudi su ih selektivno razmnožavali za različite nam-
jene, rezultat čega su psi različite građe, veličine i sposobnosti. Pas je čovjekov
najbolji prijatelj. Pas ponekad može biti izvor zaraznih bolesti zajedničkih
psu i čovjeku (zoonoze), a kao najvažniju i najopasniju treba istaknuti
bjesnoću. Briga o psu je važna. Posjednik se treba ponašati odgovorno prema
svojem psu i ne smije ga zanemarivati s obzirom na njegovo zdravlje, smještaj,
ishranu i njegu te ga ne smije napustiti. Držite svog psa u kući ili dvorištu, a
prilikom šetnje držite ga pod nadzorom i ne dopustite mu nekontrolirano
kretanje. Držite podalje svoje ljubimce od nepoznatih pasa i mačaka, jer isti
možda nisu cijepljeni protiv zaraznih bolesti.
Postoje zdravstveni problemi vezani za ljubimce, npr. astma i alergije koje
mogu uzrokovati krzno ili perje ljubimaca..
Držanje kućnih ljubimaca
Dana 1. siječnja 2009. godine stupila je na snagu Odluka o uvjetima i načinu
držanja kućnih ljubimaca i načinu postupanja s napuštenim i izgubljenim
životinjama (Službeni glasnik Grada Zagreba 21/08). Navedenom Odlu-
kom propisano je da djelatnost skloništa za napuštene i izgubljene životinje
ubuduće osigurava Ustanova Zoološki vrt grada Zagreba, a djelatnost će se
kao i do sada obavljati u postojećem gradskom skloništu u Dumovcu.
Zakonom o zaštiti životinja (Narodne novine 135/06) utvrđena je nadležnost
jedinica lokalne samouprave za propisivanje uvjeta i načina držanja kućnih
ljubimaca, način kontrole njihova razmnožavanja, uvjeta i načina držanja
vezanih pasa te način odstupanja s napuštenim i izgubljenim životinjama.
Osim Gradskog skloništa, napuštene i izgubljene životinje zbrinjavaju i udru-
ge za zaštitu životinja.
Iz tih razloga Grad Zagreb podupire provedbu programa ili projekata udruga
za zaštitu životinja i to:
1. Skrb i zaštita zdravlja napuštenih i izgubljenih kućnih ljubimaca koji se
odnose na:
Željko Benković
804
  - zbrinjavanje, udomljavanje i liječenje napuštenih i izgubljenih kućnih
ljubimaca;
  - provođenje zakonom propisanih mjera nad napuštenim i izgubljenim
kućnim ljubimcima;
  - sprečavanje razmnožavanja napuštenih i izgubljenih kućnih ljubimaca;
2. Promicanje rada sa životinjama u cilju unapređivanja kvalitete života
osoba s invaliditetom i osoba s posebnim potrebama;
3. Edukacija i razvijanje svijesti javnosti, osobito mladih, o zaštiti i odgo-
vornom držanju životinja putem:
  - provođenja akcija s ciljem promicanja zaštite životinja i smanjenja broja
    napuštenih i izgubljenih kućnih ljubimaca;
 - predavanja u odgojno-obrazovnim ustanovama;
 - izdavanja glasila, brošura i drugih publikacija u tiskanom i elektronskom
   obliku;
4. Prikupljanje informacija o napuštenim i izgubljenim kućnim ljubim-
cima sukladno Odluci o kriterijima za ostvarivanje inancijske potpore
za programe ili projekte udruga za zaštitu životinja (Službeni glasnik
Grada Zagreba 2/07).
Nedefinirana skrb o kućnim ljubimcima
u zaštiti i spašavanju
Danas u Hrvatskoj ne postoji definiran pravni okvir o zaštiti i spašavanju
kućnih ljubimaca te samim time niti uhodane procedure za spas naših kućnih
ljubimaca koje posjeduju mnoge obitelji. Zakon o zaštiti životinja ne defini-
ra zaštitu i spašavanje kućnih ljubimaca već samo definira uvjete držanja
životinja u kući, stanu i na ulici.
Možemo li učiniti nešto više za dobrobit naših ljubimaca koji su postali uski
krug naše zajednice?
Iskustva iz Amerike
Uragan Katrina
Uragan Katrina je krajem kolovoza 2005. godine poharao južnu obalu Sjedin-
jenih Američkih Država. U prvom udaru kategorije 1 prema Safir – Simpsono-
voj skali za uragane pogodio je Miami i Floridu. Rezultirao je većim poplava-
ma i s 11 izgubljenih ljudskih života. Četiri dana kasnije, 29. kolovoza Katrina
Željko Benković
805
pogađa Luisianu i Mississippi, sada jačine 4 prema Safir – Simpsonovoj skali
za uragane,  brzinom vjetra do 250 km/h.
Rezultat uragana je više od 1800 poginulih i 705 nestalih osoba, 80% grada
New Orleansa je potopljeno, evakuirano je 1.1 milijun ljudi. Dogodile su se
velike erozije tla zbog čega je 560 km kopna sada pod vodenim površinama.
Procijenjena šteta je blizu 100 milijardi dolara što je za sada najskuplja pri-
rodna katastrofa.
Uragan Katrina, bez sumnje, jedna je od najrazornijih prirodnih katastrofa
u povijesti Sjedinjenih Američkih Država, koja nije pogodila samo ljude, već
i njihove kućne ljubimce. U populaciji od 1,1 milijuna evakuiranih ljudi bilo
je više od 340.000 kućnih ljubimaca. Procjena na 340.000 kućnih ljubimaca
pogođenih uraganom Katrina, najvjerojatnije nije realna slika stvarnosti, te
se sumnja da su stvarni brojevi dvostruko veći.
Budući da velik broj vlasnika kućnih ljubimaca nije bio u mogućnosti evakui-
rati svoje ljubimce, mnogi su ostali  zaključani u stanovima i kućama, s mini-
malnim ili nikakvim zalihama hrane, te su ubrzo uginuli od gladi, žeđi ili
posljedica eventualnog ranjavanja uzrokovanog samim uraganom.  U  nekim
slučajevima, vlasnici su odbili evakuaciju bez svojih ljubimaca, međutim
katastrofa je bila toliko velikih razmjera, da su tim činom, najčešće, samo
upisali svoje ime u crnu statistiku poginulih ili nestalih. Veterinarska uprava
u sastavu Nacionalnog medicinskog sustava za katastrofe, tretirala je preko
Tablica 1 Saffir-Simpsonova uragan Skala
Željko Benković
806
15.600 životinja tijekom oporavka. Potrebno je naglasiti da su uz Veterinar-
sku upravu, za veliki broj životinja, presudnu ulogu odradile lokalne udruge
i volonteri.
Pedeset veterinara bilo je poslano u Službu nadzora (Aphis)1  kako bi spasi-
li i dali poduku o spašavanju kućnih ljubimaca, životinja u zoološkom vr-
tovima, stoke i divljači. Oni su spasili više od 10.000 životinja, uključujući
i miševe koji se koriste u programu sveučilišnog istraživanja. Pomogli su u
opskrbi stoke hranom, dostavom bala sijena, spriječili izgladnjivanje goveda,
odsječenih od kopna vodom. Kongresnik Christopher Shays2  procjenjuje da
je bez skloništa ostalo 600 000 životinja, kao posljedica uragana Katrina.
Slika 1 Uragan Rita, evakuacija Houston
1 Animal and Plant Health Inspection Service (APHIS)
2 Shays, Christopher, U.S. Congressional Representative from Connecticut
Željko Benković
807
Razmjeri nekih elementarnih nepogoda u Hrvatskoj
Iskustvo iz vojno redarstvene akcije Oluja
U Hrvatskoj za vrijeme domovinskog rata u vojno redarstvenoj akciji Oluja,
ukopano oko 8.000 grla stoke i odvezeno više stotina kamiona kućnog smeća.
Iz oslobođenih gradova i naselja prikupljeno je više od 82.000 grla lutajuće
stoke. Na pripremi i provođenju mjera zaštite i spašavanja sudjelovalo je oko
130.000 pripadnika civilne zaštite.3
Poplave u Hrvatskoj  2010. godine
Globalno zatopljenje i učestale poplave sve češće ugrožavaju ljude, životinje
i materijalna dobra. Vremenske prilike su sve naglašenije, a svako toliko čuje
se za velike uragane, tsunamije, potrese, poplave i požare. Srećom, Hrvat-
ska je geografski smještena tako da nema velikih oscilacija, no ipak u zad-
nje vrijeme ima dosta poplava. Najviše smo ugroženi visokim vodostajima
rijeka koji dolaze kao valovi oborinskih voda ili naglog otapanja snijega iz
susjednih nam Republika. Potencijalna opasnost postoji također i od potresa,
havarija na industrijskim pogonima ili skladištima. Uslijed havarije postoji
mogućnost oslobađanja opasnih tvari. Može doći do ispuštanja plina, nafte,
naftnih derivata, azbestne prašine, visokih koncentracija teških metala, feka-
lija itd. Na taj način može doći do velikoga zagađenja okoliša.
Naravno da je, kada se dogodi tako nešto, potrebno organizirati evakuaciju
i spašavanje. U planovima evakuacije i spašavanja predviđeni su postupci i
mjere za ljude i domaće životinje. Međutim za sada nije razrađena politika
(proces) evakuacije i spašavanja za kućne ljubimce.
Poplava u Velikoj Gorici i okolici
U noći 20-tog na 21. rujan  2010., elementarna nepogoda – poplava pogodila
je Veliku Goricu i njenu okolicu, pogotovo selo Buna i Vukovina. Iz izvještaja
o stanju poplavljenih područja Grada Velike Gorice pod vodom se našlo 14
naselja sa ukupno 2319 kuća, a zaprimljeno je 555 prijava šteta od građana.
3 Povijest civilne zaštite, http://www.duzs.hr/page.aspx?PageID=156
Željko Benković
808
2500 tona kamenog materijala je utrošeno za obranu, 500 vatrogasaca, 400
vojnika, 200 radnika i brojni mještani i dobrovoljci branili su svoja naselja, a
na terenu su bile sve raspoložive službe. Evakuirano je 244 osoba od čega je 22
bilo smješteno u Osnovnoj školi. Devet dana bilo angažirano 504 vatrogasca
iz 28 dobrovoljnih vatrogasnih društava i javne vatrogasne postrojbe koji su
na terenu odradili 12307 radnih sati. Poplavljeno je 30 četvornih kilometara
Velike Gorice.
Veterinarska stanica otpremila je 120 lešina svinja, 6000 komada peradi, 50
ovaca i druge lešine odnosno sveukupno 64 tone animalnog otpada. Služba
za epidemiologiju obišla je 740 kućanstava i educirala, kako pravilno proku-
hati vodu, a izvršili su i 320 dezinfekcija. Iz teksta se vidi da je broj stradalih
domaćih životinja velik. Broj kućnih ljubimaca zatečen u  poplavi nije objav-
ljen.
Poplava u Metkoviću
25. prosinca 2010.g. PUZS Dubrovnik izdao je načelnu preporuku da se stave
u stanje pripravnosti stožeri zaštite i spašavanja te operativne snage na terenu
Metkovića za slučaj značajnijeg porasta vodostaja.
Zbog opasnosti od poplave zapovjednik Stožera za zaštitu i spašavanje
Dubrovačko-neretvanske županije proglasio je izvanredno stanje za područje
Metkovića, Opuzena, Kule Norinske i Ploča. Izlijevanjem Neretve poplavlje-
no je više od 1000 objekata kod Metkovića, 200 na području Komina te pet u
okolici Kule Norinske.
Oborinske vode su na područje grada donijele fekalije, zmije, gliste i miševe
pa su građani upozoreni na povećani oprez. Sanitarna situacija bila je vrlo oz-
biljna , a zbog loših higijenskih uvjeta nije bila održana nastava u osnovnim
i srednjim školama.
Kod svih elementarnih nepogoda, osim štete, zajednički su loši higijenski
uvjeti.
Željko Benković
809
Neki postupci prilikom evakuacije i spašavanja
Transport kućnih ljubimaca
Prilikom evakuacije i spašavanja, kao izvanredne situacije, uvijek postoji
određena doza straha i panike. U takvim situacijama životinje osjećaju at-
mosferu oko sebe i postaju nervozne, a nerijetko i agresivne.
Slika 2 Transportni kavezi za različite veličine ljubimaca
Evakuacija takvih životinja, u prvom redu kućnih ljubimaca kao što su
psi i mačke, zahtijeva određena iskustva i tehniku transporta tj. načine
provođenja od područja pogođenog nekom vrstom nepogode do skloništa
za evakuaciju. Obično su to sanduci, nosilice ili kutije koje veličinom i
funkcionalnošću odgovaraju ljubimcu (slika 2.).
No čak i kada uspijete osigurati odgovarajuća sredstva i tehniku evakuacije
svojih kućnih ljubimaca, susrest ćete se sa drugom vrstom problema: naime,
kućni ljubimci se ne primaju u skloništa, jer su životinje uznemirene, a pos-
toji velik broj ljudi koji ima prirodan strah od životinja ili su alergični na
dlake i perje. Zbog toga je sklanjanje kućnih ljubimaca u javna skloništa
praktično nemoguće. Upravo je to jedan od razloga zašto do sada nije bilo
planova za spašavanje kućnih ljubimaca, niti za njihovu evakuaciju i prije-
voz. Zbrinjavanje ljubimaca briga je vlasnika, međutim sve više se javljaju
razne udruge koje uviđaju postojeći problem.
Željko Benković
810
Slika 3 Prestrašena životinja
Skloništa za kućne životinje
Naravno da se lokacija skloništa treba unaprijed predvidjeti i opskrbiti
potrebnom opremom. Ukoliko dođe do velike havarije i uništenja skloništa
uvijek postoji opcija improvizacije, a dobro uvježbani tim vrlo brzo će
uz pomoć volontera organizirati aktivnosti. Skloništa za kućne ljubimce
moguće je postaviti u:
 - nekoj prikladnoj tvorničkoj hali,
 - podzemnim garažama,
 - podrumima,
 - rudnicima,
 - tunelima,
 - prirodnom zaklonu i slično.
Na temelju iskustava vidljivo je da  izbor pogodnog mjesta za sklonište kućni
ljubimac ovisi o situaciji na terenu. Budući da je većina vlasnika najradije
sa svojim ljubimcima, moguće je organizirati sklonište koje prima i ljude i
životinje. Druga mogućnost je sklonište za kućne ljubimce koje je u nepo-
srednoj blizini skloništa za ljude, tako da ih vlasnici mogu doći posjetiti.
Željko Benković
811
Dezinfekcija
Kućne životinje, najviše mačke i psi, podložni su kontaminaciji i u slučaju
kemijsko biološkog terorizma oni su pogodan medij za širenje raznih
zaraznih bolesti. Kućni ljubimci su danas uglavnom tretirani cijepljenjem
za određene vrste bolesti. No ipak, životinja će hodajući zagađenim ter-
enom na dlaci skupiti dosta raznih toksičnih materijala. Tijekom poplava,
razlivene vode zagađuju se raznim toksičnim materijalima. Ti materijali
lijepe se na odjeću i kožu ljudi. Također lijepe se na dlake i perje kućnih
ljubimaca. Poplavne vode pružaju idealne uvjete za rast gljivica i plijesni
te osiguravaju optimalne uvjete za širenje bolesti člankonožaca koje se
prenose na ljude i životinje. Zbog moguće kontaminacije raznim toksičnim
materijalima ljudi i životinje moraju se dezinficirati.
 Kontaminacija može biti kemijska, biološka i radioaktivna. Mokar pas, sig-
urno će otresti dlaku i na taj način aerosolno raspršiti tvari sa sebe. Znači
sa životinje treba ukloniti zemlju, masti, ulja, fekalije i ostalo. Pojedine
životinje na sebi nose parazite, iako ne treba zanemariti prijenos infekcija
ugrizom  i ogrebotinama noktiju. Stoga se životinje prije ulaska u sklonište
trebaju dezinficirati. Dezinfekcija planirano okupljenih kućnih ljubimaca
biti će brža i temeljitija. Rad na organizaciji i dezinfekciji u slučajevima
katastrofe dao je određena iskustva u praksi na primjerima stoke. Dezinfek-
ciju manjih životinja bolje je obavljati na nekoj povišenoj površini nego biti
većinu vremena sagnut u prinudnom položaju.
Znači da u posadi skloništa treba postojati stručno veterinarsko osoblje
koje će ujedno moći napraviti kontrolni pregled cijele životinje i pružiti
prvu pomoć, a ako je potrebno, obaviti i lakše operacijske zahvate.
Ista skloništa itekako će dobro doći radnim psima koji se nakon terena
mogu dezinficirati, nahraniti i odmoriti.
Hrana
Spašene, životinje moraju biti zaštićene i nahranjene. Kako bi bile sigurne
moraju imati prikladan smještaj. To zahtijeva određeni ograđeni ili zaklon-
jeni prostor, sigurno područje za životinje, opskrbu vodom i odgovarajućom
hranom pogodnom za vrstu i starosnu dob životinja. Na primjeru uragana
Katrina, vidjelo se da je na početku problem bio u nedovoljnoj opskrbi vo-
dom i hranom, kao i u nedostatku pomagala i opreme. Uz pomoć volontera
i donacija, robe i hrane, taj problem je riješen u roku od nekoliko dana.
Željko Benković
812
Neke životinje preživjele su teško traumatično iskustvo. Mnoge su bile iz-
gubljene, bez vlasnika. Problem su također predstavljale  izgubljene iden-
tifikacije kao što je ovratnik ili markica cijepljenja protiv bjesnoće. Čak i
oni ljubimci koji su bili evakuirani nisu mogli doći do svojih vlasnika jer su
evakuirani u jednom dijelu zemlje, a njihovi vlasnici na sasvim suprotnoj
strani. Mnoge životinje izazvale su empatiju i samilost kod ljudi, te su tako
pronašle dom kod novih vlasnika (slika 4.). Pokazalo se da je najbolji način
označavanja, odnosno identifikacije kućnih ljubimaca ugradnja mikročipa
ili tetovaže. Ujedno, to je i najpouzdanija metoda za ponovo uspostavljanje
kontakta, između kućnih ljubimaca i njihovih izvornih vlasnika.
Slika 4 Udomljavanje kućnih ljubimaca po cijeloj Americi.
Željko Benković
813
Vježbe evakuacije i spašavanja kućnih ljubimaca
Potrebno je napraviti Plan evakuacije i spašavanja kućnih ljubimaca koji
je naizgled identičan postojećem planu evakuacije i spašavanja, samo sada
treba dodati životinje. Također educirati i osposobiti posadu skloništa,
proračunati kapacitete smještaja i svu potrebnu opremu uključujući hranu
za duži boravak. Sastav posade, zaduženja i oprema, trebaju biti primjereni
novonastaloj situaciji.
Povjerenici CZ na lokalnoj razini, lokalne veterinarske ambulante i sred-
stva javnog informiranja, trebaju obavijestiti pučanstvo o mogućnostima i
uvjetima sklanjanja kućnih ljubimaca. Vježbe evakuacije i spašavanja, tre-
baju se najprije provoditi sa vlasnicima kućnih ljubimaca, a onda zajednički
sa vježbama za građane. Vježbe treba ponavljati, sve dok se ne postigne
zadovoljavajući stupanj uvježbanosti.
Slika 5 Hvala ti što misliš na mene.
Željko Benković
814
 Zaključak
Kućni ljubimci su također potencijalne žrtve katastrofa i terorizma. Plan-
iranje evakuacije, spašavanja i zbrinjavanja kućnih ljubimaca treba imati
uporište u Zakonu o zaštiti životinja tj. u podzakonskim aktima koji bi
to detaljnije regulirali. Politika koja se odnosi na evakuaciju i zbrinjavan-
je kućnih ljubimaca mora se promijeniti. Nesumnjivo da će ovo pitanje
postati predmet političkog bodovanja. Ni vladine agencije i humanitarna
društva ni vlasnici ljubimaca ne mogu to učiniti sami. Ovaj pristup zahti-
jeva angažiranje svih subjekata u zaštiti i spašavanju, jer u protivnom, ako
zakaže samo jedna karika tog lanca, može doći do cijelog niza poremećaja.
Svako treba imati dio odgovornosti u planu za brigu o životinjama tije-
kom katastrofe ili terorizma. Nužna je međusobna suradnja za učinkovito
rješavanje tih problema. Dok su službeni psi, stoka i perad uključeni u plan-
iranje i izvršenje spašavanja, evakuacije i zbrinjavanja, pitanje kućnih ljubi-
maca tijekom katastrofe ostaje još uvijek neriješeno. Zakoni koji se bave
planiranjem u vrijeme katastrofa moraju uključivati i kućne ljubimce.
“Bilo je nužno civilizirati čovjekov odnos prema čovjeku. Sada je nužno civi-
lizirati čovjekov odnos prema prirodi i životinjama“

Victor Hugo
Literatura
U.S. Department of Homeland Security, The Federal Response to Hurri-
cane Katrina Lessons Learned, February 2006. (5, 137)
Humane Society of the United States, The State of Animals in Disaster. Au-
gust 28, 2008. Assessed at www.hsus.org/hsus_field/hsus_disaster_center.
Rogers, Gary C., FEMA Response to Katrina: Lessons Learned (presenta-
tion), Federal Emergency Management Agency (FEMA), November 2006.
Humane Society of the United States, President Bush Signs Bill to Leave No
Pet Behind in Disaster Planning and Evacuation. October 6, 2006.
American Veterinary Medical Association, Market research Statistics, U.S.
Pet Ownership,
2007. Assessed at www.avma.org/reference/marketstats/ownership.asp.
Soric, S et al., A method for Decontamination of Animals Involved in
Željko Benković
815
Floodwater Disasters, Journal of the American Veterinary Medical Asso-
ciation.232:3  February 1, 2008.
U.S. Department of Homeland Security, the National Response Framework,
January 2008.
Shays, Christopher, U.S. Congressional Representative from Connecticut,
as quoted in (4).
Gary Eifried, What about the animals? Dealing with working dogs, pets and
other  animals during terrorism incidents and disasters, CBMTS Industry
VI, 2009, str.105.
Internet stranice
http://avmajournals.avma.org/toc/javma/218/12
Assessed at www.avma.org/reference/marketstats/ownership.asp
http://www.avma.org/disaster/vet_practices.asp
Povijest civilne zaštite, http://www.duzs.hr/page.aspx?PageID=156
Vet Med Today: Disaster Medicine 1905, JAVMA, Vol 218, No. 12, June 15,
2001

Zakoni
Zakon o zaštiti životinja (NN br., 135/06.)
Zakon o veterinarstvu (NN br., 41/07)
Zakon o zaštiti od elementarnih nepogoda (NN br., 73/97)
Zakon o zaštiti i spašavanju (NN br., 174/04, 79/2007 i 38/2009)
Zakon o izmjenama i dopunama zakona o zaštiti i spašavanju (NN br.,
79/07)
Zakon o izmjenama zakona o zaštiti i spašavanju (NN br., 38/09)
Zakon o dopuni zakona o zaštiti i spašavanju (NN br., 127/10)
Pravilnici
Pravilnik o načinu prijave bolesti životinja ((NN br., 31/09)
Pravilnik o mjerama kontrole afričke svinjske kuge ((NN br., 112/07)
Odluka o uvjetima i načinu držanja kućnih ljubimaca i načinu postupanja
s napuštenim i izgubljenim životinjama (Službeni glasnik Grada Zagreba
21/08);
Odluka o kriterijima za ostvarivanje financijske potpore za programe ili
Željko Benković
816
projekte udruga za zaštitu životinja (Službeni glasnik Grada Zagreba 2/07);
Odluka o zaštiti i spašavanju od elementarnih nepogoda na području Gra-
da Zagreba (SGGZ 18/91).
Rescue and evacuation of pets in crisis situations
Abstract
As in all big cities, Zagreb, a city of a million citizens, also has over a hun-
dred thousand different pets – animals. Such a large number of animals
deserves certain attention since they are exposed to suffering and death
in case of big disasters. The care about organizing the evacuation of pets
in crises is significant for several reasons. Many senior citizens who have
difficulties in moving around own pets that would make travelling more
difficult.
Besides, pets are not allowed in the transport means and shelters (except
for official animals). It may be assumed that a good number of pets will
stay at home with minimal quantities of supplies left for them by the own-
ers. Often, the owners themselves will stay at home with their beloved pets.
There will be abandoned animals in the streets, and over time they will be
hungry, dehydrated or will get poisoned. This increases the possibility of
water pollution and outbreak of infectious diseases. In case of epidemics
the pets are a suitable medium for transmitting various infectious diseases.
Usually there is irregular distribution of food after disasters. People have
priority over animals and therefore this problem needs to be dealt with. In
this paper it should be distinguished between domestic animals and pets.
Keywords: pets, evacuation and rescue, disaster, infections, shelters
Željko Benković
817
udk 336.563(100):351.78
614.88(100):351.78
Igor Milić, struč. spec. ing. admin. chris.*
Primanje međunarodne pomoći
u katastrofama
Sažetak
Mnoge države razvijaju kapacitete za pružanje međunarodne pomoći u
katastrofama. U isto vrijeme države imaju velikih problema kada pogođene
katastrofama primaju međunarodnu pomoć, te su preplavljene velikim bro-
jem međunarodnih timova i velikom količinom materijalnih dobara koji
dolaze u njihovu državu, te su iste zadržane na državnoj granici jer pogođena
država nema legislativu koja regulira navedeno područje ili obučeno oso-
blje koje može koordinirati brzi i nesmetani ulazak međunarodne pomoći
u državu te njezinu distribuciju pogođenom stanovništvu.
Države moraju definirati planske dokumente za primanje međunarodne
pomoći kao i educirati djelatnike nadležnih institucija za postupanje u tim
situacijama. Poseban naglasak se stavlja na tri područja:
1. Pravna i inancijska pitanja
2. Koordinacija na terenu
3. Logistička potpora
Ključne riječi: međunarodna pomoć, državna granica, katastrofa,
legislativa, logistika
* Igor Milić, struč. spec. ing. admin. chris., DUZS
818
Uvod
Katastrofe postaju svakodnevna realnost koja uzima veliki danak u ljud-
skim žrtvama te na različite načine uništavaju i onečišćuju okoliš i uzrokuju
velike materijalne štete.  Činjenica je da ne postoji ni jedna država na svi-
jetu koja sa vlastitim kapacitetima može odgovoriti na posljedice razornih
katastrofa.
Nedavni primjer i potvrda te tvrdnje je Japan koji je ove godine pogodio
razorni tsunami uzrokovan potresnom jačine 9.0 po Richteru te je imao
za posljedicu i nuklearnu katastrofu. Kao država koja ima jedan od na-
jrazvijenijih sustava djelovanja u katastrofama, Japan je tražio i primio
međunarodnu pomoć iz brojnih država širom svijeta pa tako i iz Hrvatske.
Države ne razvijaju nacionalne sustave djelovanja u katastrofama tako
da se mogu nositi samo s vlastitim kapacitetima s posljedicama razornih
katastrofa jer je to jednostavno preveliki trošak, te je učestalost  takvih sit-
uacija srećom iznimno rijetka. Nacionalni sustavi se  razvijaju tako da za-
dovolje djelovanje u redovnim situacijama dok za djelovanje u razornim
katastrofama trebaju osigurati brzo aktiviranje sustava te vlastite kapacitete
za djelovanje u periodu od minimalno 48 sati nakon samog događaja, za ko-
liko može doći međunarodna pomoć temeljem zahtjeva pogođene države.
Mnoge države u duhu solidarnosti razvijaju kapacitete za besplatno pružanje
međunarodne pomoći državama pogođenim katastrofama. Međutim, u
isto vrijeme imaju velikih problema kada pogođene katastrofama primaju
međunarodnu pomoć te su preplavljene s velikim brojem međunarodnih
timova i velikom količinom materijalnih dobara koji dolaze u njihovu
državu, kad su iste zadržane na državnoj granici jer pogođena država nema
legislativu koja regulira navedeno područje ili obučeno osoblje koje može
koordinirati brzi i nesmetani ulazak međunarodne pomoći u državu te
njezinu distribuciju pogođenom stanovništvu.
Kako bi neutralizirale takve potencijalne probleme države moraju definira-
ti procedure za primanje međunarodne pomoći kao i educirati djelatnike
nadležnih institucija za postupanje u tim situacijama. Navedene aktivnosti
nazivamo „Potpora države domaćina“ (eng. Host Nation Support - HNS).
Igor Milić
819
1. Potpora države domaćina
Potpora države domaćina podrazumijeva definiranje procedura, organizac-
iju razvoja resursa i osoblja za prihvat međunarodne pomoći koja je zatražena
od Vlade države pogođene katastrofom, kada posljedice nije moguće otk-
loniti nacionalnim resursima te je potrebno tražiti međunarodnu pomoć.
Sve navedeno je potrebno precizirati u nacionalnom planu potpore države
domaćina.
Glavni cilj plana je olakšati i ubrzati prelazak međunarodne pomoći preko
graničnog prijelaza i brzi dolazak do pogođenog područja i njezinu uspješnu
integraciju u aktivnosti nacionalnog sustava odgovora na katastrofu. Isto
tako potpora države domaćina primjenjuje se ako je država samo „tran-
zitna“, odnosno ona nije primatelj pomoći već pomoć samo prelazi preko
njenog teritorija.
Koordinacija provedbe plana mora biti provedena od strane nacionalne
institucije nadležne za upravljanje u katastrofama, odnosno zapovjedno-
koordinacijskog tijela koje se formira u slučaju katastrofa kad je potreb-
na koordinacija i rukovođenje s nacionalne razine (npr. u RH to je Stožer
zaštite i spašavanja Državne uprave za zaštitu i spašavanju).
Plan mora definirati komunikaciju i koordinaciju, kako na međunarodnoj
tako i na nacionalnoj razini. Na međunarodnom nivou komunikacija se
provodi s nadležnim tijelima države koja šalje pomoć, tranzitne države i/
ili operativnog centra međunarodne organizacije (EU MIC1  ili NATO
EADRCC2 ), ako se međunarodna pomoć traži tim putem. Na nacional-
nom nivou komunikacija i koordinacija se provodi između svih institucija
koja sudjeluju u postupku prelaska države granice i nacionalne institucije
nadležne za upravljanje u katastrofama.
Plan mora posebno definirati sljedeća područja:
1. Područje primjene – primanje međunarodne pomoći u slučaju katastrofe
ili izvanredne situacije kada pogođena država nema dovoljno vlastitih
kapaciteta za njezino otklanjanje. Isto tako primjenjuje se u slučaju
tranzita pomoći preko nacionalnog teritorija.
2. Terminologija – implementacija međunarodno priznate terminologije
1 Monitoring and Information Center
2 Euro-Atlantic Disaster Response Coordination Center
Igor Milić
820
(LEMA3 – nacionalno tijelo nadležno za rukovođenje nacionalnih
kapaciteta; OSOCC4 – međunarodni terenski centar za koordinaciju
međunarodne pomoći; RDC5 – prihvatni centar međunarodne pomoći,
najčešće na graničnom prijelazu; BoO6 – baza za smještaj međunarodnih
timova; OSC7 – nacionalni zapovjednik na određenoj lokaciji/sektoru);
TC8  – zapovjednik međunarodnog tima;
3. Komunikacija i koordinacija nacionalne s međunarodnom kompo-
nentom – standardni operativni postupak (LEMA rukovodi i zapovijeda
s nacionalnim kapacitetima dok OSOCC pruža potporu i koordinira
međunarodnu pomoć);
4. Odredbe za djelovanje nacionalnog tijela za koordinaciju s međunarodnim
timovima;
5. Logistička potpora međunarodnim timovima (vozila, lokacija za BoO,
prevoditelji, dostupne frekvencije za VHF uređaje, ubrzano dobivanje
viza, oslobađanje plaćanja carinskih i aerodromskih taksi, oslobađanje
plaćanje cestarina, osiguravanje policijske pratnje, itd.);
6. Prijem materijalne pomoći – skladištenje i distribucija, prijem inancijske
pomoći;
3  Local Emergency Management Authority
4 On-site Operations Coordination Center
5 Recetion/Departure Center
6 Base of Operations
7 On-site Commander
8 Team Commander
Shema 1 Koordinacija i komunikacija između nacionalne i međunarodne komponente
Igor Milić
821
7. Komunikacija s predstavnicima međunarodnih medija;
8. Komunikacija i koordinacija s međunarodnim nevladinim organizacijama;
9. Odgovornost za štetu – počinjena od strane predstavnika međunarodnih
timova.
Nakon donašanja plana, u skladu s međunarodnim smjernicama koje razvi-
jaju međunarodne organizacije, isti je potrebno redovito testirati u nacion-
alnim i međunarodnim vježbama te ažurirati sukladno naučenim lekcijama.
2. Smjernice međunarodnih organizacija
Međunarodne organizacije koje se bave područjem upravljanja u katastrofa-
ma razvijaju kapacitete kako bi pomogle državama članicama u svim faza-
ma ciklusa upravljanja u katastrofama: planiranje, pripravnost, odgovor i
oporavak. Njihova učinkovitost prvenstveno dolazi do izražaja kod koordi-
nacije pružanja pomoći državi pogođenoj katastrofom.
U tim situacijama moraju vrijediti posebni propisi koji omogućavaju ubr-
zani prelazak preko državne granice ljudi i materijalnih sredstava te se po-
jedincima i timovima koji pružaju pomoć mora omogućiti dobivanje viza
besplatno i po ubrzanom postupku te materijalna sredstva moraju biti
oslobođena od plaćanja carinskih pristojbi.
Međunarodne organizacije između ostalog donose smjernice u području
potpore države domaćina koje pojedine države mogu iskoristiti kod
definiranja nacionalnih planova za primanje žurne pomoći u katastrofama.
2.1. Ujedinjeni narodi
Ured UN-a za koordinaciju humanitarnih poslova – OCHA9 ima ulogu up-
ravljanja u katastrofama te usmjeravanje i koordinaciju slanja međunarodnih
kapaciteta za brzo djelovanje koji pokriva cijeli spektar katastrofa i
žurnih situacija. U tom smislu 2002. godine pokrenut je INSARAG10 kao
međunarodna mreža pod okriljem UN-a koja se bavi urbanim traganjem i
spašavanjem USAR11 i sličnim pitanjima odgovara na katastrofe. INSARAG
ima za cilj osigurati platformu za razmjenu informacija, definiranje stand-
arda za međunarodnu pomoć USAR timova i razvijanje metodologije za
međunarodnu suradnju i koordinaciju kod odgovora na razorne potrese.
Isto tako definira smjernice državama za prijem međunarodne pomoći:
Igor Milić
822
1. Deiniranje nacionale kontaktne točke 24/7;
2. Razvoj nacionalnih USAR timova sukladno metodologiji i smjernicama
INSARAG-a zbog kompatibilnosti s međunarodnim timovima, te razvoj
mehanizama za integraciju međunarodnih USAR timova u nacionalne
aktivnosti;
3. Deiniranje procedura za brzo donošenje odluke o traženju međunarodne
pomoći;
4. Implementacija procedura za prihvat međunarodnih USAR timova, što
podrazumijeva:
a. Uspostava RDC-a,
b. Brzo dobivanje viza,
c. Dozvole za ulazak u državu:
i. Specijalizirane komunikacijske opreme
ii. Medicinske te opreme za trganje i spašavanje
iii.Potražnih pasa
d. Sigurnost za osoblje i opremu,
e. Logistička potpora timovima uključujući prevoditelje, gorivo, transportna
sredstva, vodu, karte, lokaciju za BoO,
5. Provedba brze procjene potreba za međunarodnom pomoći, te dostava
istih u međunarodnom zahtjevu;
6. Redovito ažuriranje informacija u vOSOCU-u12 ;
7. Uspostava časnika za vezu u OSOCC-u s ciljem bolje koordinacije
međunarodne pomoći;
8. Na kraju operacije pružanje logističke potpore međunarodnim timovima
kod povratka u matične države.
U sklopu Ujedinjenih naroda u siječnju 1994. g. donesene su „Oslo smjer-
nice“  (revidirane u studenom 2007. g.) o korištenju UN MCDA  vojne i im-
ovine civilne obrane u odgovoru na katastrofe te definiraju prava i obveze
pogođene države kao i države u tranzitu. Iste definiraju sljedeća područja:
- dozvole za prelet i slijetanje;
- oslobađanje od komercijalne dokumentacije;
- oslobađanje od carinskih pristojbi;
- olakšavanje dobivanja viza;
- slobodan pristup u pogođena područja;
- priznavanje certiikata;
9 Office for the Coordination of Humanitarian Affaires
10 International Search and Rescue Advisory Group
11 Urban Search and Rescue
12 Virtualni OSOCC na Internetu
Igor Milić
823
- autorizacija transporta i uporaba komunikacije opreme;
- sigurnost za MCDA.13
2.2. Sjeverno-atlantski savez - NATO
NATO od svog osnivanja stavlja veliki naglasak na pomoć državama koje
su pogođene katastrofama, odnosno zaštiti civilnog stanovništva. Od svog
osnivanja, suočen s potencijalnom prijetnjom nuklearnog rata, Savez je
počeo razvijati mjere u području civilne zaštite.  Suradnja na području
pripravnosti i odgovora na katastrofe u NATO se provodi kroz segment
Civilnog planiranja za slučaj izvanrednih situacija - CEP.14 U tom segmentu
razvijene su brojne politike i smjernice u području upravljanja katastrofa-
ma, pa su tako 2009. g. definirane smjernice za države članice kod traženja
i primanja međunarodne pomoći koje navode sljedeća područja kao bitna
za efikasni prijem međunarodne pomoći:
1. Ulazak međunarodne pomoći – da li su uspostavljeni potrebni uvjeti za
nesmetani ulazak međunarodne pomoći u državu:
a. Granična policija – svjesnost posebnog statusa pripadnika međunarodnih
timova, izdavanje viza i radnih dozvola ako je potrebno,
b. Zračne luke – mehanizmi za brzo istovar međunarodne pomoći te do-
bivanje dozvole za slijetanje,
c. Carina - svjesnost posebnog statusa međunarodne materijalne pomoći,
medicinske opreme, potražnih pasa,
d. Cestovni promet - svjesnost posebnog statusa međunarodne pomoći,
oslobađanje plaćanja cestarina, osiguranje pratnje.
2. Komunikacija – da li međunarodni timovi mogu koristiti vlastita komu-
nikacijska sredstva (VHF uređaji, satelitski telefoni). Potpora u korištenju
nacionalnih frekvencija;
3. Zapovijedanje i kontrola – da li su LEMA i OSOCC uspostavljeni te da
li su imenovani časnici za vezu između ta dva entiteta;
4. Koordinacija – da li su ostale nacionalne institucije uključene u prihvat
međunarodne pomoći (resori carine, policije, zdravstva, telekomunikacija,
prijevoza)
5. Sigurnost – da li se može jamčiti sigurnost međunarodnoj komponenti
te da li su uspostavljene potrebne sigurnosne mjere (pratnja za timove,
osiguranje lokacija i BoO);
13 Military and Civil Defence Assets
14 Civil Emeregncy Planning
Igor Milić
824
6. BoO – da li je osiguran prostor za kamp sa svim potrebnim resursima
(opskrba vodom, hranom, sanitarije, opskrba strujom, skladištenje
opreme, parking za vozila, osiguranje i protupožarna zaštita).
7. Da li međunarodni timovi mogu i kako unajmiti lokalno osoblje (vozači,
prevoditelji)?
Republika Hrvatska je 2008. godine potpisala NATO Memorandum o ra-
zumijevanju o olakšavanju vitalnog civilnog prekograničnog prijevoza. Is-
pred RH kao nacionalni kontakt za olakšavanje i koordinaciju vitalnog civ-
ilnog prekograničnog prijevoza nominiran je Državni centar 112.
Memorandum definira situacije kada se osoblje i sredstva za pružanje
civilne pomoći jednoj od potpisnica može, temeljem dogovora, poslati i
zaprimiti od strane druge potpisnice, ili biti u tranzitu kroz njezin teritorij
vezano uz civilnu suradnju, pogotovo na područjima bavljenja posljedica-
ma korištenja i/ili akcidenata s kemijskim, biološkim, radiološkim ili nuk-
learnim (KBRN) tvarima, uključujući teroristička djelovanja, humanitarnu
pomoć i pomoć u slučaju katastrofa.
U vojnom dijelu, Republika Hrvatska je u fazi pristupanja NATO savezu
donijela koncept potpore zemlje domaćina RH snagama NATO i zemalja
partnera sukladno Partnerskom cilju G 4255 I «Potpora zemlje domaćina»
tijekom tranzita, međunarodnih vojnih vježbi te ojačanje u slučaju prim-
jene članka 5.  Sjeverno-atlantskog sporazuma, kada snage NATO i zemalja
Partnera koriste objekte, infrastrukturu, prostor i druge resurse u RH.
2.3. Europska unija
U usporedbi s UN i NATO, najmlađa po stažu u području upravljanja u
katastrofama, Europska unija je izgradila kapacitete na koje se države članice
mogu osloniti kad se nađu pogođene katastrofom ili velikom nesrećom. Kroz
donošenje rezolucija koje države članice i države kandidati implementiraju
u nacionalno zakonodavstvo, dobiva se međusobna usklađenost te se kroz
brojne inicijative i projekte države zajednički s institucijama EU razvijaju
kapaciteti od zajedničkog interesa te na taj način podiže zajednička sprem-
nost djelovanja u katastrofama unutar granica EU ali i izvan njih.
Sukladno zaključku Vijeća Europske unije od 03. prosinca 2010. g. definira-
na je obveza donošenja neobvezujućih smjernica u području potpore države
domaćina na razini EU. U sklopu radne skupine za module civilne zaštite
EU formirana je radna podskupina za HNS, koja ima za cilj do kraja 2011.
g. izraditi smjernice, uključujući listu provjere za koordinaciju prihvata
Igor Milić
825
međunarodne pomoći u katastrofama, zajedničku terminologiju i potrebne
mjere za potporu državama u implementaciji ovih smjernica.
Članovi radne podskupine su predstavnici država članica Mehanizam za
civilnu zaštitu EU, u kojem Republika Hrvatska aktivno sudjeluje od 2009.
godine, pa tako i u radu navedene radne podskupine.
Navedene smjernice će uzeti u obzir sve postojeće međunarodne smjernice
i dokumente u ovom području te naučne lekcije država sudionica Mehaniz-
ma za civilnu zaštitu EU u stvarnim situacijama i terenskim vježbama, kako
bi smjernice bile sinteza svih pravnih, financijskih, operativnih, logističkih
i administrativnih čimbenika u području potpore države domaćina.
Smjernice će uključivati sljedeća područja: primjenjivost, procedure, ter-
minologiju, financijske i pravne aspekte, ograničenja, sigurnost, suradnja
s međunarodnim subjektima (timovi, stručnjaci, ne-vladine organizacije,
mediji) i samodostatnost.
3. Situacija u Republici Hrvatskoj
Republika Hrvatska izložena je brojnim rizicima od nastanka katastro-
fa koje mogu imati razorne posljedice te je potrebno voditi računa o
traženju i prihvatu međunarodne pomoći ukoliko nacionalni kapaciteti
ne budu dovoljni kod otklanjanja posljedica katastrofe. Zadnji put RH
je tražila međunarodnu pomoć u ljeto 1998. godine, tijekom velikih
šumskih požara na otoku Korčuli.
Imajući u vidu potrebu efikasnog prihvata međunarodne pomoći, pro-
vode se brojne aktivnosti kako bi u tom segmentu pripravnost bila na
najvećem mogućem nivou. Temeljem Zakona o zaštiti i spašavanju,
2006. g. donesena je Uredba o načinu prelaska državne granice prilikom
primanja i/ili upućivanja žurne pomoći u zaštiti i spašavanju.15 Isto
tako, Zakonom je određeno da Državna uprava za zaštitu i spašavanje
u suradnji s nadležnim tijelima Republike Hrvatske i drugih državama
te međunarodnim organizacijama, usklađuje prelazak državne granice,
odnosno tranzit preko trećih zemalja, za žurnu pomoć koju Republika
Hrvatska prima i/ili upućuje drugim državama. Uredba definira sljedeća
Igor Milić
15 Narodne novine broj 52/06
826
područja suradnje između nadležnih tijela države uprave:
• Prelazak državne granice (pojedinci, ekipe, materijalna sredstva);
• Tranzit žurne pomoći preko teritorija RH;
• Koordinaciju nadležnih tijela;
• Formiranje Nacionalnog središta za koordinaciju primanja/
upućivanja žurne pomoći.
Nacionalno središte se formira u Odjelu za međunarodnu suradn-
ju DUZS radi koordinacije svih aktivnosti te u njegovom radu sudje-
luju i tijela državne uprave koja u okviru svojih nadležnosti sudjeluju
u postupku prelaska državne granice prilikom tranzita, primanja i/ili
upućivanja žurne pomoći. Državni centar 112 u postupku primanja i
upućivanja žurne pomoći djeluje kao operativno-komunikacijski centar.
Zbog daljnjeg definiranja koordinacije nadležnih tijela 2009. god. dones-
en je Standardni operativni postupak za koordinaciju prelaska državne
granice između tijela države uprave kod primanja i/ili upućivanja žurne
pomoći u katastrofama. Sudionici SOP-a su:
1. Ministarstvo unutarnjih poslova;
2. Ministarstvo obrane;
3. Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi;
4. Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija;
5. Ministarstvo financija – Carinska uprava;
6. Državna uprava za zaštitu i spašavanje.
Republika Hrvatska bila je domaćin i suorganizator dvije velike NATO
terenske vježbe (Kroćenje zmaja – Dalmacija 2002 i IDASSA 2007) u
području zaštite i spašavanja, na kojima je potpora države domaćina bila
jedan od glavnih ciljeva vježbi. Na taj način prikupljena su broja korisna
iskustva te je potpora na vježbama podrazumijevala sljedeća područja:
• brzo dobivanje viza za države kojima je potrebna viza za RH;
• ubrzani postupak prelaska državne granice za timove;
• pratnja od državne granice do kampa te prema vježbovnim lokaci-
jama;
• osiguranje prijevoza sudionika iz zračne luke do lokacije smještaja,
kako u dolasku tako i u povratku;
• osiguranje u kampu i na vježbovnim lokacijama;
• medicinska potpora;
• komunikacijska potpora.
Igor Milić
827
Republika Hrvatska sklopila je do sada 10 bilateralnih sporazuma
u području zaštite i spašavanja (Mađarska, Slovenija, BiH, Poljska,
Slovačka, Austrija, Francuska, Crna Gora, Makedonija i Rusija), koji
isto tako definiraju obveze država potpisnica kod primanja i upućivanja
žurne pomoći te će se iste primjenjivati ukoliko RH prima pomoć od
države s kojom je sklopljen bilateralni sporazum.
Shema 2 Prikaz komunikacija između tijela državne uprave temeljem SOP-a
Igor Milić
828
Zaključak
Međunarodna pomoć pruža se sukladno humanitarnim načelima (hu-
manost, nepristranost, neutralnost) te je uvijek besplatna za državu
primateljicu. Države koje pružaju pomoć moraju uvijek poštovati
načelo „samodostatnosti“, da tijekom pružanja pomoći same osiguraju
sve potrebne resurse za njihovo što je moguće neovisnije djelovanje u
međunarodnim operacijama. Međutim, države primateljice moraju imati
razvijene procedure potpore međunarodnoj komponenti jer države koje
pružaju pomoć nikad ne mogu osigurati maksimalnu samodostatnost te
će uvijek trebati određenu potporu od države primateljice.
Poseban naglasak treba staviti na edukaciju te je potrebno provoditi re-
dovito uvježbavanje, seminare i radionice, kako bi se osobe i institucije
koje sudjeluju u postupku primanja međunarodne pomoći, upoznale s
aktualnim planovima i standardnim operativnim postupcima te kako bi
se postigla maksimalna razina pripravnosti s ciljem pružanja efikasne
potpore ugroženom stanovništvu.
Literatura
Ujedinjeni narodi: INSARAG smjernice, 2008.
Ujedinjeni narodi: Oslo smjernice o korištenju vojne i imovine civilne
obrane u odgovoru na katastrofe, 2007.
N.N. 174/04, 79/07, 38/09: Zakon o zaštiti i spašavanju, 2009.
N.N. 52/06: Uredba o načinu prelaska granice prilikom primanja ili
upućivanja žurne pomoći u zaštiti i spašavanju, 2006.
DUZS: Standardni operativni postupak  za međuresornu koordinaciju
prelaska državne granice  kod primanja i upućivanja  žurne pomoći u
zaštiti i spašavanju u katastrofama i velikim nesrećama, 2009.
NATO: Memorandum o razumijevanju o olakšavanju vitalnog civilnog
prekograničnog prijevoza, 2008.
Igor Milić
829
Receiving international aid in disasters
Abstract
Many countries have been developing capacities for the provision of in-
ternational aid in disasters. At the same time, the countries have great
problems when, struck by disasters, they receive international aid, and are
flooded by a large number of international teams and a huge quantities
of material goods that are delivered to their country, and are held at state
border since the affected country lacks legislation that regulates the men-
tioned area or qualified staff who can coordinate fast and smooth entry
of international aid into the country and its distribution to the affected
population.
The countries have to define plan documentation for receiving interna-
tional aid as well as to educate the employees of authorized institutions
for handling in such situations. Special emphasis is on the three areas:
1. legal and inancial issues
2. ield coordination
3. logistics support
Keywords: international aid, state border, disaster, legislation,
logistics
Igor Milić
830
udk 629.73:351.78
Mladen Vinković, dipl. ing.*
  Uloga zrakoplovnih modela kod
donošenja odluka i zapovijedanja u
kriznim situacijama
Sažetak
Kvalitetno i brzo donošenje odluka zahtjeva točnu i jasnu informaciju koju
mogu prihvatiti i analizirati više ljudi koji sudjeluju u rukovođenju akci-
jom ublažavanja posljedica katastrofe. Stožer ili zapovjedništvo informacije
mogu prikupljati na više načina kao što su glasovne (informacije s terena
prenose se radio vezom, telefonom ili neposrednim kontaktom), pisane
(skice poslane telefaksom ili e-mail-om), osobnim obilaskom terena i sl.
Svaki od navedenih primjera daje parcijalnu i subjektivnu sliku situacije.
Potpunu sliku, uz sve gore navedene mogućnosti prikupljanja informacija,
može dati pogled iz zraka. Kada se pomisli na pogled iz zraka prvo na što
se pomisli je let avionom ili helikopterom iznad ugroženog područja, no
postavlja se pitanje da li čovjek ili grupa ljudi mogu u tom trenutku sa-
gledati posljedice katastrofe te nakon slijetanja isto to točno interpretirati
ostalim članovima stožera ili zapovjedništva. Naravno da ne. Bolja varijanta
je da zrakoplov nosi fotografski aparat te vrši ortogonalno snimanje terena.
Nakon slijetanja slike bi se spajale i postojala bi mogućnost analize situaci-
je. U nastavku ovog rada prikazat će se upotreba zrakoplovnih modela na
daljinsko upravljanje koji mogu ponijeti male, ali kvalitetne fotoaparate s
mogućnošću slanja slike u realnom vremenu prema zemaljskoj postaji.

Ključne riječi: Zapovijedanje, zrakoplovni model, analiza terena
* Mladen Vinković, dipl.ing., DUZS
831
Uvod
Kvalitetno i brzo donošenje odluka zahtjeva točnu i jasnu informaciju koju
mogu prihvatiti i analizirati više ljudi koji sudjeluju u rukovođenju akci-
jom ublažavanja posljedica katastrofe. Stožer ili zapovjedništvo informacije
mogu prikupljati na više načina kao što su glasovne (informacije s terena
prenose se radio vezom, telefonom ili neposrednim kontaktom), pisane
(skice poslane telefaksom ili e-mail-om), osobnim obilaskom terena i sl.
Svaki od navedenih primjera daje parcijalnu i subjektivnu sliku situacije.
Potpunu sliku, uz sve gore navedene mogućnosti prikupljanja informacija,
može dati pogled iz zraka. Kada se pomisli na pogled iz zraka prvo što
padne na pamet je let avionom ili helikopterom iznad ugroženog područja,
no postavlja se pitanje da li čovjek ili grupa ljudi mogu u tom trenutku sa-
gledati posljedice katastrofe te nakon slijetanja isto to točno interpretirati
ostalim članovima stožera ili zapovjedništva. Naravno da ne. Bolja varijanta
je da zrakoplov nosi fotografski aparat te vrši ortogonalno snimanje terena.
Nakon slijetanja slike bi se spajale i postojala bi mogućnost analize situacije.
No problem je taj što nema uvijek u blizini aerodrom, a i zrakoplove za
takve namjene teško je unajmiti.
Slika 1 Polijetanje besposadne letjelice Harmes 450S
Jedno od rješenja koje se nameće je upotreba besposadnih sustava. Vojni sus-
tavi, kao što su američki „Predator“ ili izraelski „Harmes 450S“ su vrlo skupi.
Takvi sustavi bi sigurno bili od velike koristi međutim osim što su vrlo skupi
ograničava ih zakonska regulativa i nemoguće ih je koristiti za civilne svrhe. U
nastavku ovog rada prikazat će se upotreba zrakoplovnih modela na daljinsko
upravljanje koji mogu ponijeti male, ali kvalitetne fotoaparate s mogućnošću
slanja slike u realnom vremenu prema zemaljskoj postaji.
Mladen Vinković
832
Zrakoplovni model
Prvo treba razlučiti što je besposadni zrakoplov, a što zrakoplovni model. Os-
novna razlika je u ukupnoj poletnoj masi. Zrakoplovnim modelom se smatra
letjelica koja ima ukupnu masu do 5 kg, a sve što je preko 5 kg je zrakoplov,
a isto je propisano Zakonom o zračnoj plovidbi.  Nadalje zrakoplovni model
smije letjeti do visine od 300 m od tla, iznimno uz dopuštenje kontrole leta i
više te na udaljenosti koja omogućuje pilotu vizualni kontakt tijekom cijelog
leta. Besposadni zrakoplov nije još pronašao svoje mjesto u civilnoj zrakoplov-
noj regulativi stoga se za sada može koristiti jedino u vojne svrhe i na području
koje mora biti zatvoreno (od strane kontrole leta) za civilne zrakoplove.
Kada govorimo o zrakoplovnim modelima misli se na modele aviona i modele
helikoptera. Svaki od tih tipova ima svoje prednosti i mane te jedan ne isključuje
drugi, već naprotiv u potpunosti se nadopunjuju.
Tehničke karakteristike
Model šestero-rotornog helikoptera
Broj motora: 6  svaki snage 110 W
Masa: 1,4 - 3 kg
Brzina leta: 0-50 km/h
Autonomija leta: 10-15 min.
Visina leta: 300/1000 m
Radijus letenja: 500 m
Brzina vjetra: 8 m/s (28,8 km/h)

Slika 2 Model šestero-rotornog helikoptera
Mladen Vinković
833
Model aviona
Autonomija leta: 60/90 min.
Radijus letenja: 1 – 5 km
Brzina – max: 150 km/h
Brzina – min: 20 km/h
Visina leta: 300/1000 m
Polijetanje i slijetanje u ruku
Masa: 4,1 kg
Raspon krila: 3,75 m
Slika 3 Model aviona
Za opsluživanje jednog i drugog sustava potrebna su dva čovjeka, pilot i opera-
tor. Oba sustava koriste isti tip fotoaparata s mogućnošću slanja video signala
u realnom vremenu. Masa fotoaparata iznosi 250g, rezolucija videa je 640x480,
slika ima 12Mp, a maksimalno približavanje 12x (žarišna duljina 25-300 mm).
Slika 4 Posada sustava
Mladen Vinković
834
Operativna upotreba
Koji će se od gore navedenih sustava koristiti ovisit će o mnogim faktorima.
Prije početka rada operater se treba pripremiti na način da pripremi podloge
terena na kojem će se letjeti, da procijeni veličinu područja te optimalna mjesta
za slijetanje i polijetanje. Kada to učini uzimajući u obzir karakteristike sustava,
imajući u vidu dobre i loše strane odlučuje se za sustav.
Opisani sustavi mogu se koristit u šumskim požarima (požari otvorenih pros-
tora), poplavama, potresima, ali i za druge specijalne namjene u vojsci i polic-
iji. Također se mogu koristit u slučajevima radioaktivnog zagađenja kada je
potrebno spriječiti izlaganje ljudi, a da se pri tome izmjeri stupanj radioak-
tivnosti (tada bi se zrakoplov opremio, osim fotoaparata i uređajem za mjerenje
radioaktivnosti). Nakon što sustav prikupi podatke operater iste mora obra-
diti i proslijediti u zapovjedništvo (stožer) kao bi operativni časnici pripremili
mjere za ublažavanje posljedica katastrofe. Budući da sam video signal nema
zadovoljavajuću rezoluciju te se ne mogu vidjeti potrebni detalji, operater vrši
fotograiranje određenog terena šaljući signal prema fotoaparatu sa zemaljske
postaje ili namješta automatsko fotograiranje u slučaju ortogonalnog fotogra-
iranja. Sam let može biti upravljan od strane pilota ili ga se može programi-
rati što je bolje u slučaju potrebe za ortogaonalnom projekcijom. Automatika
u zrakoplovu održava zadani (programirani) smjer i visinu leta. Po završetku
leta slike s memorijske kartice prebacuje u računalo te uz pomoć računalnog
programa vrši spajanje kako bi se dobio prikaz ukupne površine zahvaćene
nesrećom. Spojena slika može se ukomponirati u neki od računalnih programa
Mladen Vinković
835
kao što su ArcView ili slični GIS alati ili u npr. „Google Earth“ (slika 5.) da bi
se mogla vršiti potrebna mjerenja, ucrtavati različiti podaci, a sve sa svrhom
prikaza trenutne situacije.
Slika 5 Umetanje i georeferenciranje fotografije u Google Earth
Slika 6 Shema koordiniranja akcijom gašenja šumskog požara
U nekim slučajevima gdje se traži hitno djelovanje u akcijama spašavanja oper-
ater, direktno, putem radio veze može informirati voditelja akcije spašavanja/
gašenja šumskog požara (slika 6.) o situaciji na terenu, odnosno prenositi mu
potrebite podatke.
Opisani sustavi uz pomoć određenih računalnih programa mogu dati i trodi-
menzionalni prikaz (slika 7.). Takav prikaz može se upotrijebiti u analizi stanja
objekata nakon potresa ili neke druge situacije gdje je došlo do oštećenja objek-
Mladen Vinković
836
ta, a da pristup nije moguć. Tako obrađeni podaci od strane operatera pogodni
su za slanje s terena, putem interneta, prema krajnjem korisniku (stožeru).
Slika 7 2D prikaz
Slika 8 3D prikaz situacije
Mladen Vinković
837
Prednost dobivanja informacije iz zraka uz pomoć zrakoplovnih modela („bes-
posadni sustav“) je brzo pokrivanje relativno velikog terena uz mali inancijski
trošak, velika leksibilnost te lagani transport. Nadalje takvi sustavi ne zahtije-
vaju velike (posebne) poletno-sletne površine. Upravljanje opisanim sustavima
nije pretjerano zahtjevno stoga s malim ainitetom prema letenju zrakoplov-
nim modelima relativno brzo se može osposobiti za pilota i/ili operatera. Na
kraju treba spomenuti da sustav razvija hrvatska tvrtka i naši stručnjaci što
omogućuje konstanto praćenje razvoja i nadogradnje kako samih zrakoplova i
njegovo upravljanje tako i računalnih aplikacija koje prate taj sustav.
Data collection and analysis in crisis situation using
aircraft models
Abstract
Good and fast decision making requires accurate and clear information
which can be received and analyzed by several people involved in the man-
agement of a disaster mitigation operation. The headquarters or the com-
mand may collect information transferred by radio, telephone or personally
from the field (voice information), sketches sent by fax or e-mail (written
information) or they may collect them by visiting the site personally. All of
the above mentioned examples provide only a partial and subjective image
of the situation. While using all of the above methods for collecting infor-
mation, a complete picture may be provided by the view from the air. In
this respect, the first thought that comes to mind is the view experienced
from an airplane or helicopter but one cannot but wonder if one or more
persons aboard can perceive all consequences of the disaster and then relate
them accurately to other headquarters and command members. It cannot
be done. A better solution would be to have orthogonal camera aboard the
plane take photographs of the field. After the flight the images would be put
together for a better analysis of the situation. This paper discusses the use of
remote control airplane models which can carry small but quality cameras
that can send real time images to the ground station.
Keywords: Commanding, UAV1, terrain analysis
1 UAV – Unmanned Arial Vehicle
Mladen Vinković
838
udk 636.7.044:614.8
Tomislav Marević*
Potražni psi u sustavu zaštite i
spašavanja
Sažetak
Potražni psi igraju ključnu ulogu kada govorimo o akcijama spašavanja
unesrećenih ili nestalih osoba u otvorenim prostorima, ruševinama, odroni-
ma, lavinama i sl. situacijama.  Oni su posebno obućeni kako bi uz pomoć
svog izvrsnog njuha locirali unesrećene osobe u vrlo kratkom vremenu,  na
velikom području, u bilo koje doba dana ili noći i pod bilo kakvim vre-
menskim uvjetima. Potražni psi su jednostavno heroji na četiri noge, koji
se bore protiv vremena da se do unesrećenih ili nestalih osoba stigne na
vrijeme.

Ključne riječi: potražni psi, potraga i spašavanje
* Tomislav Marević, DUZS
839
Uvod
Djeca  nestala negdje u prirodi. Ljudi odlutali od svojih kuća, vikendica,
hotela, kampova, bolnica, planinari, lovci, paraglajderi, zmajari, izletnici,
izgubljeni u nepreglednim otvorenim prostorima. Žrtve lavina, odrona,
potresa, poplava, eksplozija, nevremena, avionskih nesreća, sudara vlakova,
suicidi, žrtve ubojstava... Svi ovi navedeni slučajevi su samo primjer sit-
uacija u kojima se koriste potražni psi, odn. vodiči poražnih pasa i potražni
psi kao jedan tim.
Putem medija smo se često znali susretati s raznim velikim nesrećama ili
katastrofama u kojima je akcija spašavanja svaki sat sve dramatičnija, upra-
vo zbog vremena koji je najveći neprijatelj i žrtvama i spasiocima. Već sama
pomisao da je žrtva uspjela ostati živa nakon rušenja zgrade je nevjero-
jatna, ali na žalost tek tada započinje borba za njenim preživljavanjem. Kod
npr. akcija urbanih potraga i spašavanja znamo da je svaka sekunda bitna,
ali isto tako znamo da je lociranje žive osobe u potpuno srušenoj zgradi
poprilično nemoguće. Poprilično nemoguće, ako u takvoj situaciji nemamo
na raspolaganju potražne pse. Potražni psi su u takvim situacijama možda
jedina šansa žrtvama i najveći borci s vremenom da se do žrtve stigne na
vrijeme.
Slika 1 Potražni psi Tau i Ska
Tomislav Marević
840
Potražni psi kroz povijest
Najpoznatiji primjer i slika koju ljudi zamišljaju kada govorimo o psima
koji pomažu izgubljenim osobama je definitivno bernardinac. Teško da
malo tko zna nešto više o samoj pasmini i načinu na koji su ti psi nekada
radili, osim što jako dobro pamte da ti psi nose interesantnu čuturicu oko
vrata.
Slika 2 Potražni pas Barry
Bilo kako bilo, bernardinci zaista jesu prvi psi koji su zabilježeni kao
potražni psi. Podaci koji to dokazuju nalaze se u dokumentima švicarskog
samostana Sv. Bernard. Prvi zapisi datiraju iz 1707.g., gdje su redovnici uz-
gajali bernardince koji su pronalazili unesrećene osobe u sniježnim uvjeti-
ma na planinskom graničnom prijelazu između Italije i Švicarske po imenu
Sv. Bernard. Najpoznatiji bernardinac koji je tada radio kao potražni pas
zvao se Barry (Slika1). Aktivno je radio od 1800 – 1812.g., a uginuo je 1814.g.
Za sustavno školovanje potražnih pasa moralo je proći neko vrijeme.
Školovanje pasa započeto je unutar vojnih sanitetskih jedinica, pa tu i nal-
zimo naziv “sanitetski pas“. Prva knjižica koja govori o školovanju sanitet-
skih pasa je knjižica iz 1903. godine: „Upute za dresuru i upotrebu sanitet-
nog psa“, A.Berdez (Bern, Švicarska). Rusko-japanski rat (1904.-1905.)bio je
prvi pravi test za sanitetske pse, kojima je zadaća bila da pronađu preživjele
ranjenike u rovovima i glasnim lavežom jave pronalazak. Isti takav način
korištenja sanitetskih pasa nastavila se i tijekom Prvog svjetskog rata (1914.-
1918.). Kako su tada psi bili označeni s crvenim križem, znali su ih nazivati

i “bolnički psi“.
Godine 1938. švicarski gorski spasioc Feutz otkrio je da mu se pas na la-
vini u jednom trenutku počeo čudno ponašati, počeo je s kopanjem i lajan-
Tomislav Marević
841
jem. Radilo se o potrazi za 17 nestalih skijaša u švicarskim alpama. Takvo
ponašanje psa na lavini nagnalo je švicarskog gorskog spasioca Ferdinanda
Schmutza da se pokusno krene sa sustavnim školovanjem pasa za traženje
zatrpanih ljudi u lavinama. Knjiga po kojoj su radili izdana je 1954.g.
Drugačiji način ratovanja tijekom drugog svjetskog rata (1939.-1945.) donio
je korištenje pasa za traženje unesrećenih osoba u ruševinama. Osobitu vri-
jednost su pokazali u bitci kod Staljingrada gdje su pronašli i tako spasili
više od 200.000 ranjenika. Potražni psi pokazali su se od izuzetne koristi
također i nakon bombardiranja Londona kada su ispod ruševina pronašli
velik broj ljudi.
Nakon iskustava iz Drugog svjetskog rata većina zemalja je započela sa
školovanjem potražnih pasa. Ekipe s potražnim psima su se počele stavljati
u nadležnost civilne zaštite, gdje se u velikoj većini slučajeva nalaze i danas.
Početak potražnih pasa u Hrvatskoj
U Hrvatskoj se sve počelo događati 1998.g., kada je jedna grupa entuzi-
jasta iz Zagreba otišla u Sloveniju na tabor vodiča potražnih pasa. Godine
1999. je ista ta grupa entuzijasta počela u Zagrebu s prvim treninzima
pasa za potrage unutar Udruge za promicanje humanitarnih aktivnosti sa
životinjama “4 za 2”.
Nakon nekog vremena članovi spomenute udruge se razilaze i u Zagrebu se
unutar Kluba za obuku službenih i sportskih pasa “Zagreb” osniva sekcija
za spasilačke pse, a u Svetoj  Nedjelji se osniva specijalizirana udruga za
obuku potražnih pasa, Hrvatska udruga za obuku potražnih pasa. Tijekom
2009.g. u Rijeci je osnovana Hrvatska udruga za obuku potražnih pasa –
Grupa potražnih pasa Rijeka. Također, u tom periodu i Hrvatska gorska
služba spašavanja počinje s obukom potražnih pasa.
Kao možda najbitnije godine po pitanju potražnih pasa u sustavu zaštite
i spašavanja u Hrvatskoj možemo navesti 2004.g. kada vodiči potražnih
pasa ulaze u sastav civilne zaštite MUP-a RH, a od 01.01.2005. osnivan-
jem Državne uprave za zaštitu i spašavanje, ulaze u postrojbe civilne zaštite
DUZS. Prvi korak učinjen je putem Područnog ureda za zaštitu i spašavanje
Zagreb, koji je prvi prepoznao važnost i potrebu da se i kod nas u sustav
zaštite i spašavanja stave na raspolaganje potražni psi.
Paralelno s tim, počinje i odlična suradnja s Hrvatskom gorskom službom
spašavanja, posebno stanicama Samobor i Zagreb, da bi se s vremenom ta
suradnja proširila na gotovo sve stanice HGSS-a.
Tomislav Marević
842
Državna uprava za zaštitu i spašavanje kao krovna nacionalna organizaci-
ja za sustav zaštite i spašavanja od svojeg osnivanja uvelike podupire rad
timova s potražnim psima, a unazad nekoliko godina se u podupiranje
potražnih pasa aktivno uključuju i lokalne zajednice; grad Samobor, grad
Rijeka i grad Zagreb.
Slika 3 Vodiči i potražni psi na milenijskoj fotografiji
Tomislav Marević
Što su potražni psi?
Svi mi ljudi (živi ili mrtvi) imamo miris. Taj miris konstano emitiramo u
obliku mikroskopskih čestica. Milijuni tih mikroskopskih čestica se nalaze
i putuju zrakom i ovisno o vjetru dosežu različite udaljenosti. Potražni psi
traže upravo po tom principu. Njima nije potreban trag te tražene osobe, pa
im samim time i ne smeta što je već velik broj osoba prošlo istim područjem
kao i nestala osoba.  Pas se u potrazi za unesrećenom osobom koristi mirisi-
ma iz zraka, pa otuda i dolazi engleski naziv za ovaj način rada: air-scenting
dog. Tajna leži u tome što psi posjeduju oko 220.000.000 mirisnih stanica,
razlikuju oko 500.000 različitih mirisa, čulo njuha je 11.500 puta osjetljivije
od ljudskog.
843
Sluh je također izvanredno dobro razvijen, pogotovo kod pasmina sa us-
pravnim ušima. Na razdaljini od 500m pas dobro razaznaje i lokalizira čak
i ultrazvučne valove, neslušljive za uho čovjeka. Pas razlikuje frekvencije
od 30.000 do 40.000 vibracija u sekundi (čovjek 16.000 -20.000), visinu od
1/8 tona itd. Sposobnost pasa da uoče i prepoznaju razne mirise na velikim
udaljenostima, pa tako i miris čovjeka, neizbježno je dovela do formiranja
posebne humanitarne aktivnosti: obuke odn. korištenja potražnih pasa kao

najpouzdaniji način lociranja unesrećenih osoba.
Potražni psi imaju samo jednu zadaću u akciji spašavanja, a to je pronaći
osobu i obavijestiti svog vodiča o pronalasku. Kao obavijst o pronalasku
unesrećene osobe najčešće se koristi sistem da pas ukaže na pronalazak la-
janjem, ali postoje i drugi načini poput npr. “bringsela“ ili “recalla“.
Sam rad potražnih pasa možemo podijeliti u tri faze:
1. traženje
2. pronalazak
3. označavanje pronalaska unesrećene osobe (najčešće lavežom)
Dobar potražni pas nije stvar pasmine ili izgleda, već je to spoj ispravnog
odabira šteneta, kvalitetnog i sustavnog školovanja, edukacije vodiča,
iskustva, inteligencije, motiviranosti, talenta i genetskih predispozicija
samog psa. Pasmina nikako ne garantira uspjeh, ali naravno da odabir psa
ima vrlo značajnu ulogu. Izuzetno je bitna okolina i odnos prema štencima,
te procjena naravi prilikom odabira, te još bezbroj drugih faktora koji spo-
jeni u jednu jedinstvenu cjelinu daju dobrog i pouzdanog kandidata za
potražnog psa.
Potražni psi su psi koji su ušli u program obuke, završili program obuke,
te položili potrebne ispite. Ispiti koji polažu psi kako bi dobili dozvolu za
rad uređuje Svjetska organizacija potražnih pasa, International Rescue Dog
Organisation, IRO.
Po položenom ispitu obuka potražnih pasa ne završava. Kako bi psi nastavili
s uspješnim daljnjim radom i pripremanjem za stvarne situacije, neophod-
no je konstantno uvježbavanje i treniranje različitih situacija na različitim
terenima i u različitim uvjetima.
Tomislav Marević
844
Tko su to vodiči potražnih pasa?
Kao i u većini zemalja, tako i kod nas, vodiči potražnih pasa su volonteri
koji svoj posao obavljaju profesionalno. Pojam “volonter” se obično tumači
kao netko tko besplatno odrađuje neki posao ili zadatak i svi moramo biti
sretni što je to tako. To je apsolutno pogrešno, barem što se tiče vodiča
potražnih pasa. Vodiči potražnih pasa rade taj posao volonterski, što samo
znači da za svoje aktivnosti ne dobivaju novčanu naknadu, ali tempo kojim
rade i zahtjevi koji su stavljeni pred njih su u potpunosti na profesionalnom
niovu.
Kako psi kandidati tako se i kandidati za vodiče odabiru posebnim metoda-
ma testiranja. Na taj način se već pri pristupu u obuku odabiru kondicijski
i psihofizički odlično pripremljeni kandidati, sa potrebnim predznanjem i
iskustvom.
Vodiči potražnih pasa se školuju i uvježbavaju pod nadzorom i u organi-
zaciji instruktora za obuku potražnih pasa u obliku cjelodnevnih treninga,
Slika 4 Potražni pas Rama označava mjesto kopanja
Tomislav Marević
845
Slika 5 Obuka vodiča potražnih pasa
višednevnih vježbi, seminara, tečajeva i natjecanja na kojima je cilj što bolje
pripremiti se za stvarnu situaciju. Po završenoj obuci vodiči i potražni psi su
osposobljeni za sudjelovanje u potražnim akcijama spašavanja unesrećenih
osoba  i sposobni su surađivati sa svim hitnim službama u kojima bi njihova
pomoć bila potrebna.
Tomislav Marević
Kroz svoje školovanje vodiči potražnih pasa moraju položiti sljedeće ispite:
• Opasnosti u ruševinama
• Opasnosti u gorama i lavinama
• Prva pomoć za ljude
• Prva pomoć za pse
• Orijentacija i topograija
• Osnove alpinističkih i speleo tehnika
846
Slika 6 Trening pružanja prve pomoći
Vodiči potražnih pasa su također i pripadnici interventne specijalističke
postrojbe civilne zaštite RH, te kao takvi mogu biti mobilizirani za
slučajeve urbanih potraga i spašavanja u slučaju velikih nesreća ili katastro-
fa. Također, u slučaju potrebe, kao dio navedenog tima mogu biti poslani i
u međunarodne akcije spašavanja.
Zaključak
Dosadašnji broj uspješnih intervencija pokazao je da su pomoću posebno
odškolovanih potražnih pasa spašeni mnogi ljudski životi i da ne postoji
zemlja koja nema potrebu za ulaganjem u ovaj mali, ali izuzetno bitan ele-
ment sustava zaštite i spašavanja. Kao primjer tome u nastavku su nave-
deni  samo neki primjeri inozemnih akcija potraga i spašavanja u kojima su
potražni psi igrali bitnu ulogu u spašavanju ljudskih života.
Bombardiranje Oklahoma City-ja, 23.4.1995.
Nakon što je Timothy McVeigh postavio eksplozivnu napravu u zgradu
Alfred P. Murrah, poginulo je 168 osoba. Traženje u ruševinama srušene
Tomislav Marević
847
zgrade koja je stalno prijetila daljnjim urušavanjima, trajalo je 24 sata
tokom više od 13 dana. Pronađeno je više tijela i dijelova tijela.
Potres u Izmitu, Turska, 17.8.1999.
Potres katastrofalnih razmjera (7,4 R) koji je pogodio Izmit u Turskoj, do
temelja je sravnio velik broj zgrada i rezultirao velikim brojem mrtvih.
Zahvaljujući pomoći potražnih pasa, pronađen je velik broj mrtvih ali i ve-
lik broj preživjelih osoba.
Potres u Tajvanu, 20.9.1999.
Potres u Taiwanu ubio je više od 2000 ljudi, a još na tisuće ih je nestalo pod
ruševinama. Organizirane su spasilačke jedinice iz cijelog svijeta.
Ova je misija ekipama s potražnim psima predstavljala specifičan i oso-
bito težak zadatak jer je većina fasada zgrada bila pokrivena keramičkim
pločicama koje su pri urušavanju stvorile velik i debeli sloj sitne prašine.
Dio keramike koji nije bio u potpunosti uništen, napravio je vrlo opasan
i sklizav teren za vodiče i pse. Nakon velikog broja pronađenih, akcija je
završena sedmog dana od početka potrage.
Napad na Svjetski trgovački centar (WTC), New York, 11.9.2001.
Nakon najvećeg terorističkog napada u američkoj povijesti, 11.9.2001.,
započela je akcija spašavanja. Sa svih krajeva Amerike poslana je pomoć
u ljudstvu, potražnim psima i tehnici. U 10 dana koliko je trajala potraga
sa psima, pronađeno je tisuće ljudskih tijela i njihovih ostataka. U znak
sjećanja na te događaje, podignut je i spomenik potražnim psima na Man-
hattan-u, kojih je u toj akciji spašavanja sudjelovalo preko tri stotine.
Literatura
ABC ... za vodnike reševalnih psov, autor g. Vlado Gerbec, (1984.)
Kako se štitimo od katastrofa, zbornik radova Hrvatskog crvenog križa,
Veleučilišta velika Gorica i Državne uprave za zaštitu i spašavanje. (2007.)
INSARAG Guidelines and Methodology, UN OCHA
Internet stranica: Swissinfo, Urs Maurer in Martigny
Internet stranica: American Rescue Dog Association
Tomislav Marević
848
Slika 7 Potražni pas u akciji WTC 9/11
Tomislav Marević
Search dogs in the protection and rescue system
Abstract
The search dogs play one of the most important roles in case of accidents
or disasters related to the disappearance of persons in nature, ruins, land-
slides, avalanches, and similar situations. They are specially trained to use
their sense of smell to help people in emergencies and crisis situations, i.e.
it may be said that the search dogs are the main fighters against time in
order to save lives of missing i.e. injured persons. They are used in all situ-
ations important for rescuing i.e. locating injured persons. The cooperation
between the guides and the search dogs in that case is of invaluable impor-
tance, which is achieved by long and constant trainings and education. Also,
a great role in everything is the selection of the candidates, where already
when entering the Croatian society for search dogs training the candidates
are taken who have the necessary foreknowledge and experience, as well as
dogs that satisfy the entry tests to be able to do their job.
Keywords: search dogs, search and rescue
849
udk 623(497.5)”1991/1993”
Dr. sc. Dinko Mikulić, mr. sc. Zdenko Matijašić,
dr. sc. Vjekoslav Stojković*
Temelji razvoja vojne proizvodnje
  u Domovinskom ratu 1991.-1993.
Sažetak
Bilo je nekoliko faza organizacije vojne proizvodnje u Domovinskom
ratu, od 1991. do 1993. godine. U prvoj fazi, dolazila je do izražaja ljudska
domišljatost i vrhunska improvizacija proizvodnje oklopnih vozila i lakog
naoružanja. U drugoj fazi, formiranjem Sektora za razvoj, proizvodnju i
znanstveni rad, postavljeni su temelji razvoja vojne proizvodnje naoružanja
i opreme za hrvatsku vojsku. U trećoj fazi, formiranjem Uprave za proiz-
vodnju, počinje sustavno organizirana masovna proizvodnja i remont
naoružanja i vojne opreme. U ovom članku se, na temelju primjera raz-
voja oklopnih vozila, opisuju temelji stvaranja hrvatske vojne proizvodnje
koja je ispunjavala ratne zadatke i podmirivala potrebe te tako poslužila
oslobađanju zemlje.
Ključne riječi: oklopna vozila, razvoj i proizvodnja, domovinski rat
* Dr. sc. Dinko Mikulić, dr. sc. Vjekoslav Stojković,  Veleučilište Velika Gorica, mr. sc.
Zdenko Matijašić, Visoka politehnička škola u Zagrebu
850
Uvod
U ljeto, ratne 1991. godine, počinje izrada vojne opreme za hrvatske vojnike
Zbora narodne garde (ZNG). Izrađivalo se ručno u malim i velikom po-
gonima te radionicama i garažama. Prvo su se oklapali kamioni i poklan-
jali hrvatskom vojniku koji se bori na braniku slobode. Bila je to pomoć
najprije policiji, zatim ZNG. Takva improvizirana vozila su pružali zaštitu
od pješačkog oružja i omogućili obavljanje različitih logističkih zadaća, od
prijevoza hrane, streljiva do prijevoza ranjenika.
S obzirom da Hrvatska nije raspolagala nikakvom količinom oklopnih
vozila, osim dijela policijskih transportera, ovi primjerci ručno izrađenih
oklopnih vozila, koji su rukama hrabrih branitelja viđeni na TV ekranima,
snažno su podigli moral ljudi i dali veliki poticaj bržem stvaranju i drugim
materijalnim sredstvima za obranu. Približno je pedesetak poduzeća sud-
jelovalo u njihovu stvaranju, najviše u Zagrebu, zatim Splitu, Slavonskom
Brodu, Rijeci, itd.
1. Početak organizirane proizvodnje
Počelo je najprije u Saboru i Vladi Republike Hrvatske. Neposredni kon-
takti između vojnih zapovjedništava s privredom i rezultirali su dolaskom
rukovodećih ljudi poduzeća u Sabor, gdje je bio čelnik ministarstva obrane
general pukovnik Martin Špegelj i suradnici. U kancelariju pomoćnika min-
istra obrane V. Kikereca i saborskog zastupnika gosp. M. Hlada su dolazile
osobe i zahtjevi poduzeća za razvoj i proizvodnju opreme za vojsku među
kojima i ponude za izradu oklopnih vozila.
Čelnicima ministarstva obrane ponudili su svoje stručne usluge dobrovolj-
ci, stručnjaci vojnotehničkih znanosti, napustivši prije toga Tehničku vojnu
akademiju s Črnomerca u Zagrebu. Kao stručni savjetnici preuzimaju koor-
dinaciju razvoja i proizvodnje različite opreme. Brzo su slijedile koordi-
nacije razvoja kod zagrebačkih poduzeća TAZ, Hidroelektra-Mehanizacija,
Autodubrava, Autoservis-Borongaj, i drugo, te pružanje stručnih uputa za
oklapanje vozila, pancir prsluka, lakog pješačkog naoružanja, i drugo.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
851
1.1. Sektor za razvoj, proizvodnju i znanstveni rad
(Sektor RPZR)
Sustavni razvoj sredstva za potrebe obrane počeo je formiranjem Sektora
za razvoj, proizvodnju i znanstveni rad. Predsjednik Republike Hrvatske dr.
Franjo Tuđman je donio 16.09.1991. godine odluku o imenovanju Gojka Šuška
na dužnost ministra obrane, a predsjednik Vlade RH dr. Franjo Gregurić je
25.09.1991. godine donio rješenje o imenovanju dr.sc. Vladimira Volarevića za
pomoćnika ministra obrane, koji preuzima organizaciju razvoja i proizvodnje
naoružanja i vojne opreme, te formira Sektor za razvoj, proizvodnju i znan-
stveni rad (Sektor RPZR, privremena formacija pri MORH-u).
Prva postava tek formiranog Sektora uključivala je različite vojne stručnjake,
uglavnom predavače s Tehničke vojne akademije s Črnomerca u Zagrebu, te
stručnjake iz Remontnog zavoda Bregana, koji su se kao dobrovoljci prijavili u
hrvatsku vojsku, a koji su bili kompetentni za određeno vojno područje razvoja
naoružanja i vojne opreme. To su bili slijedeći časnici hrvatske vojske:
Mr.sc. Dinko Mikulić, mototehnika; mr.sc. Zdenko Matijaščić, mototehnika;

dr.sc. Vjekoslav Stojković, mototehnika; dr.sc. Mijo Vrhovski, mototehnika;
dr.sc. Simeon Kovačev, mototehnika; dr.sc. Nikola Gambiroža, eksplozivi; dr.sc.
Mirjana Gambiroža Jukić, eksplozivi; mr.sc. Milan Prpić, eksplozivi; dr.sc.
Mladen Pleše, eksplozivi; dr.sc. Mladen Barković, elektronička sredstva; mr.sc.
Artur Goričanin, elektronička sredstva; mr.sc. Aljoša Božiković, radari; mr.sc.
Mirko Jukl, radari; mr.sc. Mihalj Strmečki, PZO; mr.sc. Vladimir Lebinac, ele-
ktronika; mr.sc. Goran Prokopec, veza; mr.sc. Ivan Pokaz, veza; mr.sc. Mirko
Kukolj, naoružanje; mr. sc. Milan Ivanušević, ABK oprema; Josip Petrović,
elektronička sredstva; Josip Vinter, remont; Vinko Turk, topničko naoružanje;
Ivan Peica, PZO; Vitoš Bebić, inženjerija; Zdravko Pavelić, naoružanje; Petar
Radonjić, mornarica.
U cilju koordinacije i nesmetanog djelovanja stručnih savjetnika ministarst-
va obrane u poduzećima, uspostavljena je suradnja između Sektora za razvoj,
proizvodnju i znanstveni rad MORH-a i Uprave za energetiku Ministarstva in-
dustrije Republike Hrvatske.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
852
1.2. Popis dijela poduzeća na izradi oklopljenih vozila
Autodubrava, Zagreb, Brodosplit, Split, TAZ - tvornica autobusa Zagreb,
Autoservis Borongaj, Zagreb, Hidroelektra-Niskogradnja-Mehanizacija, Za-
greb, Idustrogradnja, Zagreb, Tehnika, Zagreb, TPK, Zagreb, J. Gredelj, HŽP
Zagreb, Jedinstvo, Zagreb, Tehnomehanika, Marija Bistrica, Đ.Đaković Speci-
jalna vozila, Sl. Brod, Čelik/TVIL, Križevci, Torpedo, Rijeka, Rijekaprojekt, i
drugi.

Proizvodnja dijela oklopljenih vozila, rujan-prosinac 1991. godine
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
853
Ključni sastanci  u poduzećima
Ključni sastanci predstavnika Sektora za razvoj, proizvodnju i znanstveni rad
MORH-a i Uprave za energetiku Ministarstva industrije s predstavnicima
poduzeća koja mogu ponuditi vojnu proizvodnju „oklopnjaka“, održani su po
slijedećem planu.

Sastanak u tvornici „Torpedo“ Rijeka, 1.10. 1991.

Sastanak u tvornici „Đ.Đaković“, Slavonski Brod, 15.10. 1991.

Sastanak u brodogradilištu „Brodosplit“, Split, 4.12. 1991.
Koliko treba takvih vozila i na koji način razvijati, bila su osnovna pitanja
proizvođača, kao i mogućnost inanciranja projekata. U proizvodnji oklopnih
transportera na bazi kamiona, treba težiti tipizaciji podvozja, a za oklapanje
koristeći ploče brodskog čelika debljine 8-10 mm. U cilju razvoja nadgradnje
i pojedinih sustava, Brodarski institut je kao tehnički institut ponudio pomoć
stručnjaka instituta.
Slika 1 Oklopni transporteri, Otočac, Gacka, Krešimir, Domagoj,
Industrogradnja, Zagreb, 1991.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
854
1.3. Pismo proizvođačima naoružanja i vojne opreme,
10.11. 1991.
U suradnji s ministarstvom industrije i razgovora s potencijalnim proizvođačima
naoružanja i vojne opreme (NVO), pomoćnik ministra obrane V. Volarević je
uputio proizvođačima NVO slijedeći dopis:
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
855
Tipičan primjer zahtjeva od zapovjedništava
1.4. Izvješće o proizvodnji i razvoju mototehničkih
sredstava, 20.11.1991. pomoćniku ministra obrane
1. Proizvodnja oklopnog inženjerijskog vozila „Straško“ teče prema planu

 isporuke (15 isporučeno).
2. Proizvodnja oklopnih transportera u poduzećima Brodosplit je završena,
a završavaju se kod Hidroelektre, Tehnika-Bjelovar.
3. Nabavljen je pancirni čelik HPA-10 za oklapanje vozila, različitih debljina,
smješten u krugu TAZ-a.
4. Proizvodnja sigurnosnih autoguma s masom za punjenje, postavljena i
 ispitana u Hidroelektri-Mehanizacija, Žitnjak, Zagreb.
5. Razvoj Čistača mina s diskovima, u tijeku je ispitivanje njegove eikas-
nosti.
6. Pripremljen je projekt višenamjenskog oklopnog vozila s Brodarskim
 institutom Zagreb, na podvozju TAM 150 T11 6x6
7. Pripremljeni su Taktičko-tehnički zahtjevi za razvoj lakog oklopnog
vozila (LOV-a).
8. Priprema se mogućnost kooperacije na terenskom vozilu PUCH.
9. Priprema se projekt oklopnih sanitetskih autobusa u TAZ-u.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
856
10. Priprema se proizvodnja vojnog kamiona na bazi TAM 110 T7 4x4.
Nakon izrade prvih primjeraka oklapanja vozila, proizvođači su stekli dobro
iskustvo pa su tražili nova raspoloživa vozila za oklapanje, kamione marke
TAM 260, TAM 170, TAM 190, ili slične. Međutim, na raspolaganju nije bilo
dovoljno takvih kamiona, jer je veliki broj vozila bio mobiliziran, osim toga
građevinska poduzeća koja su najviše posjedovala kamione ostala bi bez sred-
stava za rad. Može se procijeniti da je ručno izrađeno, približno 200 različitih
oklopnjaka, na kojima je sudjelovalo preko 1000 ljudi, u više od 50 poduzeća i
radionica u Republici Hrvatskoj.
2. Zahtjevi hrvatske vojske i organizirana proizvodnja
oklopnih vozila
S obzirom na ratnu situaciju, Hrvatska vojska je zahtijevala sve bolju vojnu
opremu, boljih tehničkih značajki zaštite, veće pokretljivosti i mogućnosti
borbenog djelovanja, kao i njihovu prateću logistiku, rezervne dijelove i in-
terventne ekipe. Time je hrvatska vojska željela povećati taktičku i strategijsku
pokretljivost hrvatske vojske na cijelom operativnom prostoru Republike Hr-
vatske.
Zahtjevi za boljom opremom temeljila su se na tri bitna čimbenika, oklopnoj
zaštiti, pokretljivosti i vatrenoj moći. Zapovjednici traže mobilnost vatrene
moći a to je moguće samo pomoću oklopnih borbenih vozila, jer to može dove-
sti do bržeg preokreta u vođenju borbenih operacija. Više nije bilo dovoljno da
se vojnik može samo prevoziti na bojištu zaštićen oklopom, već se traži i vatre-
na moć iz različitog oružja, te prateća tehnička logistika. Treba izraditi takva
vozila iz kojih će pješaštvo moći voditi borbu, a napuštati ga samo u slučaju
nužde i izviđanja. Temelj toga mogu biti višenamjenska laka borbena vozila
na kotačima namijenjena za različita bojna djelovanja u sastavu mehaniziranih
izvidničkih postrojbi, snaga za brzo djelovanje i snaga opće potpore. Stoga, ok-
lopna vozila na kotačima se pri taktičkom djelovanju dopunjavaju s oklopnim
vozilima na gusjenicama. Treba također osigurati održavanje i remont tih sred-
stava.
Prioritetno su od hrvatske vojske tražena prometna sredstva za prijevoz vo-
jnika, vojni kamioni, vozila saniteta, sredstva za vuču teških minobacača MB-
120 mm, zatim i bolje oklopljena vozila s mogućnošću uporabe oružja. U cilju
tipizacije vozila za vojsku predlažu se višenamjenska vozila kako bi se koristila
za različite zadaće.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
857
Sektor za razvoj, proizvodnju i znanstveni rad intenzivira razvoj i proizvodnju
za obranu, čime se ubrzano provode projekti razvoja oklopljenih vozila i pri-
padne logistike.
Tijekom 1991. - 1993. godine postavljena je i ostvarena slijedeća proizvodnja
oklopnih vozila, kamiona i remontna potpora:
• Samovozni minobacač 120 mm, 1991. god.
• Vojni kamion TK 130 T-7 4x4 Torpedo, 1992. god.
• Lako oklopno vozilo LOV 4x4, 1993. god.
• Remont tehničkih sredstava „Jedinstvo“, Zagreb,1991. god.
2.1. Razvoj i proizvodnja samovoznih minobacača
120 mm
Procijenjeno je da na raspolaganju HV ima dovoljno terenskih vozila TAM 150
T11 6x6 koji mogu zadovoljiti taktičko-tehničke zahtjeve izrade višenamjenskog
oklopnog vozila. Projekt je povjeren znanstveno-istraživačkoj ustanovi -
Brodarski institut Zagreb, koji već ima stručnjake i iskustva u razvoju složenih
vojnih objekata. Bio je to prvi složeni razvojni projekt MORH-a koji je pokre-
nut s znanstveno-istraživačkom institucijom.
Kompletnu pripremu projekta vodio je stručni savjetnik Sektora za razvoj,
proizvodnju i znanstveni rad mr.sc. Dinko Mikulić i čelnik Odjela za specijalne
projekte u Brodarskom institutu mr.sc. Vladimir Koroman. Izvršitelj - Brodar-
ski institut se obvezao da će projektirati, izraditi i isporučiti prototip te postaviti
proizvodnju višenamjenskog oklopnog vozila s ugrađenim minobacačem MB-
120 mm i teškom strojnicom PAM 12,7 mm. Postavljene su tri faze projekta:
1. Faza: Izrada funkcionalnog modela do obujma pune upotrebljivosti
2. Faza: Izrada prototipa na temelju usvojenog funkcionalnog modela
3. Faza: organizacija proizvodnje po usvojenom prototipu
Rok izvršenja radova iz 1. faze bio je 10.12.1991. godine. U prostoru instituta,
ljudi različite tehničke specijalnosti su radili dan i noć na oblikovanju prvog
funkcionalnog modela i prototipa. Tehnička dokumentacija se radila po načelu
simultanog inženjeringa (istovremeno preklapanje više faza), kako na dizajnu
oklopa, tako na dizajnu hidrauličkog ovjesa za amortizaciju impulsa udara, do
instalacije minobacača i mjesta za streljivo. Vozilo je projektirano na izdržljivost
u skladu sa mogućim udarima teškog minobacača MB-120 mm, proizvedenoga
o od proizvođača „Prvomajska-Alatni strojevi / INAS“-Žitnjak.
U 1. fazi i 2. fazi razvoja sudjelovalo je više proizvođača: TAZ Zagreb (za oklop),
Strojogradnja Samobor (za hidrauliku), Rade Končar – specijalni uređaji i sis-
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
858
temi (lasersko rezanje lima), Obrada Rovinj (podvozje minobacača na vozilu),
Elmech (inertne mine), i drugi podizvođači. Ispitivanje funkcionalnog modela
samovoznog minobacača je provedeno 22.11.1991. godine na poligonu Veleševec
kod Velike Gorice.
Model samovoznog minobacača SoMB-120 mm je postavljen na hidrauličke
stope i niveliran, te priključena oprema za snimanje. Uporabu minobacača pro-
vodila je grupa časnika GSHV. Ispaljeno je 9 inertnih mina. Vozilo je zatim
pregledano, nije bilo deformacija na vozilu.
Slika 2 Funkcionalni model, Samovozni minobacač SoMB-120 s PZO
strojnicom 12.7 mm, „KISELI“, Brodarski institut, Zagreb 1991.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
859
Slika 3 Ispitivanje prototipa, Samovozni minobacač SoMB-120 s PZO
strojnicom 12.7 mm, „KISELI“, Brodarski institut, Zagreb 1991.
Prijelazom funkcionalnog modela u prototip, potpuno je dovršen prototip te
pripremljen za završno ispitivanje na trajnost i točnost pogađanja ciljeva, od 99
ispaljenih inertnih mina. Daljnja ispitivanja na trajnost i točnost minobacača,
pokazala su ispravnost ovog rješenja ovjesa i načina upravljanja vatrom. Pro-
totip je predan 108. Brigadi ZNG, Slavonski Brod, početkom 1992. godine. Pro-
totipni samovozni minobacač je korišten cijelo ratno vrijeme Domovinskog
rata.
U skladu s 3. fazom ugovora - organizacije proizvodnje po usvojenom prototi-
pu proizvedena su u tvornici TAZ još dva samovozna minobacača SoMB-120
mm prema dokumentaciji i nadzoru radova Brodarskog instituta.
Napomena:
U vrijeme završetka proizvodnje samovoznih minobacača, imenovan je
pomoćnik ministra obrane za logistiku Ivan Čermak, koji formira Sektor lo-
gistike koji uključuje nekoliko uprava: Uprava za proizvodnju, koja preuzima
poslove organizacije vojne proizvodnje (od Sektora za razvoj, proizvodnju i
znanstveni rad), Uprava za nabavu, Tehničko-prometna uprava i Uprava za
graditeljstvo, Uprava za telekomunikacije. Za načelnika Uprave za proizvodnju
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
860
imenovan je brig. dr.sc. Nikola Gambiroža (9.01.1992).
Oba tek proizvedena samovozna minobacača SoMB-120 mm su isporučena hr-
vatskoj vojsci 7.01.1991. godine pred operaciju “Maslenica”
, gdje su samovozni
minobacači uspješno sudjelovali u oslobađanju zadarskog zaleđa.
Posjetom predsjednika Republike Hrvatske dr. Franje Tuđmana i ministra
obrane Gojka Suška Brodarskom institutu dana 31. ožujka 1993. godine pri-
kazan je doprinos instituta razvoju naoružanja i opreme za hrvatsku vojsku,
među kojima i razvoj samovoznog minobacača SoMB-120.
2.2. Razvoj i proizvodnja vojnih kamiona TK 130
T-7 4x4 Torpedo
Ideja proizvodnje vojnog kamiona na temelju podvozja TAM 110 T7 4x4
našla je plodno tlo u tvornici traktora i građevinskih strojeva Torpedo, Ri-
jeka. Nakon proizvodnje inženjerijskog oklopljenog vozila Straško / HIAV na
bazi rovokopača-kombinirke, uprava je odlučila krenuti u pripremu domaće
proizvodnje vojnog kamiona u suradnji sa tvornicom TAM Maribor. U cilju
povećanja udjela domaće proizvodnje, mr.sc. Boženko Vučković i mr.sc. Zden-
ko Novak su rekonstruirali kabinu i tovarni sanduk, koje se kompletno proiz-
vodilo u poduzeću Progres – Jastrebarsko. Mr.sc. Nedjeljko Nedjeljko Škiić je
predložio ugradnju domaćeg dizel motora Torpedo od 130 KS, što je tehnički
i logistički bilo bolje od motora od 110 KS. Studija izvodljivosti je pokazala
opravdanost domaće proizvodnje kamiona. U sklopu tvornice pripremljen je
novi pogon za proizvodnju vozila. U sustavu proizvodnje dir. Neven Dedić i
nabave gospodin Marčelo Jurman su kvalitetno uspostavili plan dobave sklop-
ova i dijelova za montažu, pa je proizvodnja u novom pogonu tvornice mogla
krenuti.
Dio podvozja (osovine, mjenjač okvir) se morao uvesti od proizvođača TAM
Maribor, a sve ostalo se proizvodilo u Hrvatskoj (dizel motor Torpedo, kabina,
tovarni sanduk, cerada, dijelovi). Prema tome, i cijena vozila oko 50% nabavne
cijene sličnog vozila iz uvoza je bila veoma prihvatljiva. Značajno je bilo domaće
učešće približno 60% u cijeni proizvoda. Izrađen je propis o kvaliteti proizvo-
da (PKP), a sva vozila su prije isporuke prošla potrebna poligonska ispitivanja
na poligonu Šljunčara, ispod autodroma Grobnik. Vozila su imala osiguranu
logističku potporu, dvogodišnju garanciju i 10-zalihe rezervnih dijelova. Bila je
to kvalitetna i uspješna odluka u proizvodnji kamiona, u skladu sa smjernicama
ratne proizvodnje, smanjenja troškova i tipizacije vozila u HV.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
861
Prva vozila „0“ serije od 20 kamiona isporučena je krajem početkom 1992.
godine, zatim serija od 200 komada koja je isporučena u 1993/94. godini. To
je osiguralo taktičku i strategijsku pokretljivost hrvatske vojske cijelo vrijeme
rata. U to vrijeme na hrvatskim cestama mogli su se vidjeti najviše vojna vozila
Torpedo TK-130 4x4. To znači da je proizvodnja kamiona Torpedo TK 130 4x4
nosivosti 3 t ili 12 vojnika s kompletnom opremom, bio vrlo važan čimbenik
sposobnosti hrvatske vojske u Domovinskom ratu. Također, serijska proizvod-
nja vojnih kamiona pokazuje da je i pored nametnutog embarga moguća koo-
peracija s stranim partnerima na temelju ekonomske isplativosti.
2.3. Razvoj i proizvodnja lakih oklopnih vozila
LOV 4x4
Temeljem dobrog iskustva na izradi „0“ serije vojnih kamiona, prihvaćana
je inicijativa da proizvođač Torpedo ponudi rješenje lakog oklopnog vozila
(LOV) na bazi šasije istog vozila TK 130 T7 4x4. Time je dobiven veliki stupanj
uniikacije oba proizvoda, kao i niska cijena razvoja i proizvodnje. Pritom su
pripremljeni odgovarajući taktičko-tehnički zahtjevi za LOV 4x4. Masu oklo-
pnjaka od 6,5 tona pokretati će pojačani dizel motor od 150 KS, maksimalne
brzine vozila 120 km/h. Posadu vozila čini 2 + 8 vojnika.
Dva komada „0“ serije vozila LOV OP razvijena su 1992. godine. Glavni inženjer
mr.sc. Zdenko Novak je s lakoćom eksperta dizajnirao suvremeni oblik oklo-
pnog borbenog vozila. Visina vozila je bila ispod 2 metra (1860 mm). Kvalitetno
je oblikovan prednji dio vozila, konstrukcija vrata za brzi i lagani ulazak i izla-
zak vozača, zatim brzi ulazak i izlazak posade. Povećana je snaga dizel motora
na 150 KS, tako je vozilo dobilo više raspoložive snage za kretanje 4x4 po ter-
enu. U suradnji sa stručnjacima Brodarskog instituta, suvremenim metodama
je provjerena čvrstoća oklopnog tijela i oklopa s obzirom na vibracije. LOV OP
je ostvario nosivost od 2 tone streljiva i 8 vojnika.
Osnovna zaštita LOV-a je oklop od pancirnog čelika koji štiti posadu od svih
vrsta streljiva 7.62x51 AP (NATO zaštita) koje bi bilo ispaljeno s udaljenosti od
30 metara, ali i krhotina granata 155 mm. Primijenjene su ploče pancir čelika
Armox debljine 6-8-9 mm i sigurnosna stakla. Veća izloženost oklopnih ploha
vatri, dobila je veću debljinu oklopa. S donje strane vozila izvedena je dodatna
dvoslojna zaštita od PT mina.
Probno tvorničko ispitivanje LOV-a provedeno je na poligonu Šljunčara, iznad
Rijeke. Prisutni su bili predstavnici tvornice, MORH-a, Fakulteta strojarstva i
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
862
brodogradnje i Brodarskog instituta. Demonstracija vozila bila je vrlo dobra.
Utvrđeno je da treba ugraditi regulator za kočenje na stražnjoj osovini, osigu-
rati Run Flat gume, te olakšati otvaranje krovnih vrata i okretanje kupolice.
Završno ispitivanje vozila na terenu u varijanti LOV IZV 4x4 s teškom strojni-
com 12.7 mm je provedeno 13.02.1993. godine na poligonu vojarne Jastrebarsko,
uz prisutnost predstavnika Glavnog stožera HV. General zbora Anton Tus i
predstavnici oklopništva HV bili su iznimno zadovoljni mogućnostima svla-
davanja prepreka, posebice svladavanja tenkovskog rova koji je bio ispunjen
vodom, kao i brzine ulaska i izlaska vojnika iz oklopnog vozila.
Slika 4 Ispitivanje prototipa LOV 4x4 s PZO
strojnicom 12.7 mm, Jastrebarsko, 1993.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
863
Slika 5 Ispitivanje prototipa LOV RAK 24/128 mm, Zečevo, Šibenik 1993.
Nakon pokazane sposobnosti oklopnog vozila, ugovorena je serijska količina
vozila raznih inačica. Isporuka tih vozila je povećala taktičku i strategijsku
sposobnost hrvatske vojske i njenu spremnost za odbacivanje neprijateljskih
snaga i okončanje rata. LOV 4x4 je razvijen i proizveden u slijedećim varija-
ntama: oklopnog transportera (LOV OP), izvidničkog vozila (LOV IZV), za
elektronsko ratovanje (LOV ED), zapovjednog vozila (LOV Z), u varijanti
višecijevnog raketnog sustava (LOV RAK 24/128), nuklearno-biološkog vozila
(LOV ABK), te za izviđanje i upravljanje vatrom topništva (LOV UP 1/2).
U standardnu opremu svih varijanti LOV ulazi PZ strojnica 12.7 mm. Izvidnička
varijanta koristi dodatno naoružanje – ručni top 20 mm RT-20 i 8-cijevni ra-
ketni sustav Obad (8 RL 60 M93), kalibra 60 mm, dometa 8000 metara. Kako
bi se povećala vatrena moć topništva ili topničko-raketne borbe, razvijena je
varijanta LOV RAK 24/128. To je vozilo opremljeno višecijevnim lanserom ra-
keta od 24 cijevi promjera 128 mm. Mogu se raketama pogađati ciljevi dometa
8.550 metara, pa sve do povećanog dometa raketa do 13.500 metara. Izrađena je
također i prototipska varijanta LOV 2 kao usavršena varijanta prethodne serije,
koja je uključivala zaštićeno vitlo na prednjem dijelu, lakše upravljanje vozi-
lom, bolje kočnice, bolju elektroničku opremu, sustav veze i radni prostor.
Složen razvojni projekt familije vojnih vozila LOV Torpedo 4x4 je povezivao
četiri bitna čimbenika, konstrukcijski, tehnološki, upravljački i ekonomski. To
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
864
je dalo njegov logistički identitet. Već u fazi postavljanja taktičko-tehničkih
zahtjeva bili su postavljeni zahtjevi logističkog inženjerstva, tako da je ukupna
logistička potpora za životni vijek procijenjena kroz „ledeni brijeg troškova“.
Postignuta je niska cijena proizvodnje i održavanja takvih vozila u usporedbi
sa nabavom iz uvoza takvih stranih oklopnih vozila. Cijena baznog vozila LOV
OP 4x4 je bila 6 puta manja od ponuđene cijene baznog vozila Pirana 6x6, što
govori o mogućoj isplativosti daljnje proizvodnje.
Ovim projektom originalnog dizajna LOV, niske konture i domaće proizvodnje
pokazalo se da postoji dovoljno domaćeg stručnog znanja, te da se vojska može
osloniti na domaću znanost i proizvodnju kod rješavanja složenih vojnih sus-
tava u najtežim ratnim uvjetima.
2.4. Remont tehničkih sredstava
Djelatnici Sektora za razvoj, proizvodnju i znanstveni rad, izvidjeli su raspoloživi
prostor proizvodnih hala poduzeća Jedinstvo na Jankomiru u Zagrebu i pripre-
mili potrebnu dokumentaciju o izvodljivosti održavanja i remonta ratne tehnike
hrvatske kopnene vojske. Na tome su radili djelatnici, puk. Mijo Vrhovski, puk
Josip Vinter, Zdenko Matijaščić, puk. Vjekoslav Stojković, puk. Josip Petrović, i
drugi časnici hrvatske vojske.
Na temelju toga je 14. listopada 1991. na toj lokaciji formirana jedinica re-
montne potpore, najprije za remont oklopnih sredstava. Tako je počeo razvoj
sustava tehničke potpore razvoju oklopnih vozila, zatim formiranje 310. bri-
gade logističke potpore.
310. brigada remontne potpore je u Domovinskom ratu pružila značajan dopri-
nos razvoju i održavanju naoružanja i vojne opreme. Između ostalog, održavala
je oklopna vozila raznih proizvođača i davala terensku pomoć na nižim razina-
ma po teritoriji Republike Hrvatske. Remontni zavod u okviru Zapovjedništa
za logistiku je postala postrojba Oružanih snaga zadužena za provedbu najviše
razine remonta (III razine) sredstava naoružanja i vojne opreme HKoV-a, kao
i potpora postrojbama OSRH koje sudjeluju u međunarodnim mirovnim misi-
jama.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
865
Zaključak
U tijeku najžešćeg rata protiv neovisne Republike Hrvatske, motiviranost
ljudi i organizirano usmjeravanje projekata naoružanja i opreme, osiguralo
je proizvodnju improviziranih borbenih sredstava. Ta vozila bila su tražena
od postrojbi Hrvatske vojske u prve tri godine rata. Prve količine oklopnih
transportera opravdali su svoju namjenu. S obzirom na neposrednu potražnju
zapovjednika i informacije vojnika s terena, hrvatska vojska je bila zadovolj-
na. Na ručnoj izradi oko 200 „oklopnjaka“ tijekom 1991/92. godine, može
se procijeniti da je sudjelovalo preko 1000 ljudi, iz velikog broja poduzeća i
radionica.
Zahtjevi za vojnom opremom, uvjetovali su potrebu usmjeravanja ratne proiz-
vodnje, kako bi na brži i racionalni način osigurali logistiku opremanja Hr-
vatske vojske. Osim zaštite ljudstva od pješačkog streljiva sendvič oklopom,
ta vozila nisu mogla pružiti potrebnu mobilnost varene moći. Stoga su pokre-
nuti projekti razvoja suvremenih oklopnih vozila s naoružanjem na podvozju
visokopokretljivih vojnih kamiona, samovoznih minobacača SoMB-120
(6x6) i lakih oklopnih vozila (LOV 4x4). Razvijena domaća oklopna vozila su
sudjelovala u sve tri ključne operacije oslobađanja zemlje „Maslenica“, „Blje-
sak“ i „Oluja“. Njihova uporaba u rukama hrvatske vojske, njihovo djelovanje
i njihova proizvodnja je rađena s obzirom na vojne zadaće, ali s pogledom i
na strana suvremena rješenja. Serijska proizvodnja vojnih kamiona pokazuje
da je i pored embarga moguća kooperacija s stranim partnerima.
Na kraju, dakle, bilo je nekoliko faza razvoja organizacije vojne proizvodnje
u Domovinskom ratu od 1991. do 1993. U prvoj fazi, zaista nije bilo ničega
pa je tada dolazila do izražaja ljudska domišljatost i vrhunska improvizacija
oklapanja vozila. U drugoj fazi, formiranjem Sektora za razvoj, proizvodnju
i znanstveni rad, postavljeni su temelji razvoja vojne proizvodnje za potrebe
hrvatske vojske. U trećoj fazi, formiranjem Uprave za proizvodnju, počinje
sustavno organizirana masovna proizvodnja i remont naoružanja i vojne
opreme na temelju domaćeg razvoja. Tako je prevladana kriza nedostatka
vojne opreme, sve do zarobljavanja dovoljne količine vojne tehnike. Ratna
proizvodnja svih vrsta naoružanja od 1991. do 1993. godine je ispunjavala
ratne zahtjeve, a kasnije i podmirivala sve potrebe i tako poslužila oslobađanju
zemlje.
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković
866
Literatura
Ivković Z.: Hrvatski oklopnjaci 1991.-1993., Ministarstvo obrane Republike
Hrvatske, Zagreb, 2001.
Poster, Ručno izrađena oklopna vozila Hrvatske vojske 1991-1992, Galerija
Zvonimir, Zagreb, 1996.
Gambiroža N.: Proizvedeno u Hrvatskoj, Hrvatski vojnik, br. 17/92, Zagreb,
1992.
Bandula D.: Hrvatska vojna industrija, Velebit, 31.12.1997, Zagreb.
Mallet J.: Croatian tanks and rocket launchers hits of Eurosatory 1998: DAI-
LY, Janes Defence Weekly, Le Bourget, Pariz, 1998.
Mikulić D.: Kolegij blok, vlastite bilješke, Zagreb, 1992.
Mikulić D.: Oklopljena vozila: slikovni album, Zagreb, 1992.
Mikulić D.: Oklopna borbena vozila: slikovni album, Zagreb, 1993.
Fundamentals of military production development in
the Croatian war for independence from 1991 to 1993
Abstract
There were several phases in organizing the military production during the
Homeland War from 1991 to 1993. In the first phase, emphasis was placed on
human creativity and top level improvisation in producing armoured vehicles
and light arms. In the second stage, the military armament and equipment
production development fundamentals were established by forming The Sec-
tor for Development, Production and Scientific Research. In the third phase,
a systematically organised massive arms and equipment military production
and overhaul had begun by forming The Production Department. In this
paper, based on an example of armoured vehicles development, the funda-
mentals of Croatian military production are explained, which fulfilled the
military missions and reconciled the requests, thus serving the purpose of the
country’s liberation.
Keywords: Europe, terrorism, security
Dinko Mikulić, Zdenko Matijaščić, Vjekoslav Stojković