Vuk Branković;Kosovska bitka;izdaja;srednji vek;knez Lazar;ljudske pesmi;Vuk Branković;battle of Kosovo;betrayal;middle ages;prince Lazar;folk poetry;info:eu-repo/classification/udc/821.163.41.09:398.5:930

UNIVERZA V LJUBLJANI
FILOZOFSKA FAKULTETA
ODDELEK ZA ZGODOVINO
ODDELEK ZA SLAVISTIKO

ALJOŠA REBRAČA
Vuk Branković između istorije i narodne poezije
Vuk Branković med zgodovino in ljudsko poezijo

Diplomsko delo

Mentorja: doc. dr. Dušan Mlacović,                                            Univerzitetni študijski program
izr. prof. dr. Đurđa Strsoglavec                                                         prve stopnje: Zgodovina,
                                                                                univerzitetni študijski program prve
stopnje: Južnoslovanski študiji

Ljubljana, 2020

2

Izvleček
Vuk Branković, srbski plemič iz 14. stoletja, je zgodovinska osebnost in tudi mitologiziran lik
ljudskih pesmi. Skozi ljudsko poezijo odmeva njegovo slavno poreklo, obenem pa je
demoniziran kot glavni antijunak in izdajalec v bitki na Kosovu. Mit o njegovi izdaji se je
razvijal postopoma, postal pa je največji simbol izdaje v srbskem spominu. Moderno
zgodovinopisje je sicer zavrnilo ljudsko podobo Vuka kot izdajalca. Najverjetneje je do
razvoja Vuka kot antijunaka prišlo zaradi njegovega vzpona po bitki in prevzema osrednje
vloge med srbskim plemstvom, ko je zamenjal kneza Lazarja. Morda je Vuk res umaknil svojo
vojsko kot del vojne taktike, vsekakor pa je ljudstvo težko sprejelo večjo vojaško sposobnost
Osmanov, zato je iskalo krivca za poraz med svojimi predniki. Ljudska poezija lahko ponudi
ogromno informacij in uvid skupaj z zgodovinsko znanostjo.
Ključne besede: Vuk Branković, Kosovska bitka, izdaja, srednji vek, knez Lazar, ljudske pesmi

Abstract
Vuk Branković, Serbian nobleman form 14th century is a historical personality and a
mythologized character of Serbian folk poetry. Through folk poetry echoes his prestige but
he is also demonized as a main villain and traitor in battle of Kosovo. Myth of his betrayal
developed gradually but he became a symbol of greatest betrayal in Serbian memory.
Modern historiography denies his alleged betrayal. The myth probably developed because
Vuk became the most important Serbian nobleman after the battle, substituting prince
Lazar. He might have really retreated with his army as a part of war tactic, nevertheless the
folk couldn’t accept Serbian defat and therefore needed someone to blame. Folk poetry can
offer a lot of useful information and insights if used together with historiography.
Keywords: Vuk Branković, battle of Kosovo, betrayal, middle ages, prince Lazar, folk poetry

3

SADRŽAJ
1
SAŽETAK
5
2
UVOD
6
3
PREGLED VAŽNIJIH IZVORA I LITERATURE
7
4
POREKLO I PRECI VUKA BRANKOVIĆA
10
4.1
Istorijski kontekst
10
4.2
Srodstvo sa Nemanjićima
10
4.3
Odjek ugleda Vukovih predaka u narodnoj književnosti
14
4.4
Vojvoda Mladen
16
4.5
Sevastokrator Branko Mladenović
17
5
DOBA OBLASNIH GOSPODARA
20
5.1
Posle smrti Branka Mladenovića
20
6
VUK BRANKOVIĆ
22
6.1
Život i delo Vuka Brankovića do 1371. godine
22
6.2
Nova podela snaga
24
6.3
Odnos Kneza Lazara i Vuka Brankovića prema Kosovskom boju
24
6.4
Zavisnost ili nezavisnost Vuka Brankovića
28
6.5
Vuk Branković od Maričke bitke do Kosovskog boja
30
6.6
Vuk i Lazar uoči Kosovske bitke
36
6.7
Događaji kod Pločnika u narodnoj poeziji
39
7
KOSOVSKA BITKA
44
7.1
Između istorije i narodnog predanja
44
7.2
Vuk Branković u narodnim pesmama Kosovskog boja
47
7.3
Razlozi za stvaranje mita o izdaji Vuka Brankovića
59
7.4
Geneza izdaje
64
4

7.5
Poslednje godine Vuka Brankovića
69
8
ZAKLJUČAK
72
9
POVZETEK
74
10
IZVORI I LITERATURA
82
10.1
Izvori
82
10.2
Literatura
82

5

1 Sažetak
U ovom smo radu predstavili srpskog vlastelina i oblasnog gospodara Vuka Brankovića kao
istorijsku ličnost i lik iz narodnih pesama. Upoređivanjem istorijske građe i literature sa
narodnim pesmama pokušavali smo odrediti istorijsku vrednost narodnog predanja. Na tom
putu predstavili smo ključna istraživanja koja predstavljaju temelj izgrađivanja istoriografske
slike ovog vlastelina te upozorili na brojne kontroverze i nedoumice, uzrokovane
nedostatkom istorijskih izvora, te različita objašnjenja kvalitetnih i relevantnih istorijskih
radova, koje različitim stavovima i argumentima pokušavaju osvetliti nerazrešene probleme.
Preci Vuka Brankovića, Vojvoda Mladen i Branko Mladenović bili su među uglednijim
vlastelinima srpskog srednjeg veka, što se reflektira i u narodnim pesmama. Narodne pesme
svedoče i o njegovom srodstvu sa Nemanjićima što se ne može utvrditi ali ni odbaciti sa
sigurnošću. Njegovi su potomci imali krvi Nemanjića što bi moglo objasniti narodno
predanje. U narodnim pesmama Vuk je zapamćen kao gospodar Kosova i grada Prizrena. Vuk
je određeno vreme to i bio, koristeći slom Altomanovića, Mrnjavčevića i Balšića za ekspanziju
svoje oblasti čiji su baštinski posedi bili u Drenici na Kosovu. Branković je kao oblasni
gospodar nesporno samostalno upravljao unutar svoje oblasti. Neki su autori verovali i u
njegovo vazalstvo prema Lazaru, koji je bio njegov tast ali je mišljenje većine da je njihova
složnost u delovanju političke prirode i motivisana turskom opasnošću. Lazar je kroz isprave
propagirao viši politički status od Vuka i pomagan od crkve sebe predstavljao vladarem Srbije
što ne poništava samostalnost Vuka Brankovića. Njihov je odnos prema narodnim pesmama
bio vrlo blizak, nalik ocu i sinu. Vodili su zajedničku politiku, što potvrđuju izvori i
istoriografija. Vukovo se učešće u okršaju sa Osmanlijama na Pločniku ne može utvrditi ali je
on sigurno učestvovao u bici sa Osmanlijama na Kosovu 1389. godine, koja i danas nije do
kraja razjašnjena. Vuku je narodno predanje pripisalo izdaju u ovom sukobu što je zastupano
u narodnim pesmama, prema kojima Vuk povuče svoju vojsku u kritičnoj fazi bitke, a
motivisan je mržnjom prema junaku Obiliću kao i željom da se domogne Lazarevog položaja.
Većina kritičkih istoričara odbacivala je mit o izdaji, međutim Vukova vernost ne može se
sigurno utvrditi. Razloge za portretisanje Vuka kao izdajnika istoričari su nalazili u
nespremnosti naroda da prihvati vojničku nadmoć protivnika, u srednjevekovnom shvatanju
da ratnici moraju poginuti uz gospodara (Lazara) i u samoj činjenici da je bio najpoznatiji i
najugledniji preživeli vlastelin ove bitke. Najzastupljeniji stav istoričara jeste da je krivo
Vukovo političko uzdizanje i pokušavanje nasleđivanja Lazara te preuzimanje njegove uloge
posle bitke što nisu pozitivno prihvatili Lazarevi naslednici i crkva. Vukovo dalje protivljenje
Turcima i smrt u turskom zarobljeništvu idu u prilog vernosti, a ne izdaji, koje geneza se
naslućuje u ranim tekstovima, no prvi put je spomenut kao izdajnik u Kraljevstvu Slovena iz
1601. godine. Nijedan turski izvor Vuka ne tereti za izdaju, a nijedan hrišćanski pre 1601. kad
je kosovska legenda već u završnim fazama. Najnovija saznanja ne odbacuju Vukovo mitsko
povlačenje s vojskom kao deo ratne taktike možda i uobičajene među srpskom vlastelom tog
doba. Koncept Vukove izdaje mogao je biti stvoren i zbog političkog motivisanja srpskog
stanovništva jer se on u ključnim momentima borbe za oslobođenje sve češće javlja.
Ključne reči: Vuk Branković, Kosovska bitka, izdaja, srednji vek, knez Lazar, narodne pesme
6

2 Uvod
U ovom ćemo radu, pokušati osvetliti život i delo vlastelina te oblasnog gospodara Vuka
Brankovića te pokušati izmeriti upotrebnu vrednost narodnih pesama kao potencijalne
istorijske građe, kontrastivnim predstavljanjem Vuka kroz narodne pesme i istorijske izvore
te literaturu. Većina će naših upotrebljenih pesama biti iz knjige skupljenih i u celinu
povezanih narodnih pesama kosovskog ciklusa Srete Stojkovića takozvane Lazarice sa prvim
izdanjem iz 1901. Ove smo pesme odabrali jer prema mišljenju struke predstavljaju najbolji
pokušaj spajanja odvojenih pesama kosovskog ciklusa u celinu. U njima se mnogo češće
pojavljuje ime Vuka Brankovića nego u kultnim i prema struci poetski najkvalitetnijim
pesmama, u knjigama Vuka Stefanovića Karadžića.
Osvetlićemo i one delove Vukovog života kojih se narodne pesme ne dotiču s namerom da
stvorimo što kvalitetniju sliku ovog srednjevekovnog plemića. Predstavićemo poznate pretke
Vuka Brankovića i njihovo doba, kao relevantan uvod u razumevanje perioda i situacije u
kojem je delovao Vuk Branković. Proverićemo tačnost narodnih pesama u kojima je zapažen
stav da su Brankovići srodnici Nemanjića kao i često naglašen ugled i gospodstvo Vuka
Brankovića. Predstavićemo kraći politički razvoj srpske srednjevekovne države koji je doveo
do takozvanog doba oblasnih gospodara, perioda delovanja i života Vuka Brankovića.
Osvetlićemo svu složnost ondašnjeg doba te pokušavali razjasniti ulogu kneza Lazar sa
ostalim oblasnim gospodarim sa posebnim osvrtom na specifičnost odnosa sa njegovim
zetom Vukom Brankovićem.
Budući da su mnoga pitanja vezana za Vuka Brankovića nerazjašnjena, predstavićemo
različite istoriografske stavove i njihove argumente kojima se približavamo odgovorima na
određena pitanja. Tu valja spomenuti odnos sa knezom Lazarom pre svega u političkom i
državnopravnom smislu kao i u privatnom. Kasnije ćemo objasniti Vukovo uzdizanje i
izgrađivanje oblasti koje takođe prate nedoumice. Budući da je lik Vuka Brankovića u
narodnim pesmama najviše vezan za Kosovsku bitku u kojoj se pojavljuje kao lik izdajnika
odgovornog za poraz i posledično propast srpske države posvetićemo posebnu pažnju nekim
od pitanja vezanim za tu temu.
Nećemo se baviti rekonstrukcijom Kosovske bitke, već ćemo samo kratko naglasiti
najutvrđenije činjenice. Pokušaćemo razjasniti postanak mita o izdaji Vuka Brankovića te
ponovo evaluirati istorijske stavove o mogućem držanju Vuka Brankovića bez potpuno slepog
poverovanja većinskom delu istoriografije koja odbacuje Vukovu izdaju na osnovu kasne
pojave koncepta Vukove nevere u izvorima. Predstavićemo različita objašnjenja za postanak
mita o izdaji i hronološki predstaviti hrišćanske i turske izvore sa namerom da proverimo
koliko se u njima može naslutiti ili uočiti koncept izdaje. Na kraju ćemo posvetiti pažnju i
Vukovim poslednjim godinama života.

7

3 Pregled važnijih izvora i literature
Na osnovu dosad pronađenih izvora, istorijska nauka nije mogla da sastavi potpunu i
zaokruženu sliku srpskog velmože i gospodara Vuka Brankovića na šta ćemo kroz naš tekst i
obratiti pažnju. Nedostatak izvora nije retkost, kad se govori o srpskom srednjem veku,
izuzetak predstavljaju pre svega osobe koje je kanonizovala pravoslavna crkva, to su najčešće
vladari iz dinastije Nemanjića i crkveni dostojanstvenici na najvišim položajima srpske
pravoslavne crkve. S namerom utvrđivanja kulta oko ovih kanonizovanih ličnosti, nastali su
tekstovi nazvani hagiografije ili žitija. Vuk Branković uprkos svojoj važnoj ulozi u određenom
razdoblju srpske istorije nije ušao u krug svetitelja srpske pravoslavne crkve i za to su mnoga
pitanja vezana za njegov život do danas nerešena. Međutim čitajući naš rad, a pogotovo
poglavlje u kojem se osvetljava odnos Lazarevića i Brankovića posle Kosovske bitke, postaće
ubrzo jasno zašto o Vuku Brankoviću nije napisana nijedna hagiografija. Rekonstrukcija
Vukovog života moguća je pre svega na osnovu diplomatske zaostavštine, gde značajnu
ulogu ima ćirilična građa dubrovačkog arhiva te povelje Vuka Brankovića i njegove braće,
koja nam približava vladarsku ideologiju, način vladanja te, obim Vukove oblasti.
Dokumenti dubrovačkog arhiva, ključni su izvor za razumevanje kompleksnog odnosa Vuka
Brankovića i njegovog tasta kneza Lazara. Dubrovačka građa, ćirilična i latinička, važna je i za
razumevanje šireg istorijskog zbivanja u zaleđu Dubrovačke republike. Manje praznine ovog
istorijskog mozaika popunjuju i srednjevekovni književni zapisi kao i letopisi, međutim oni
češće otvaraju nova pitanja nego što nam pružaju odgovore. Nekoliko informacija, pogotovo
o razdoblju samostalnog delovanja Vuka Brankovića može se naći i u arhivima Mletačke
republike.
Kao što je rečeno, bez dubrovačke građe tako ćiriličke kao i latiničke ne bismo mogli da
sastavimo sliku Vuka Brankovića koju poznajemo danas. U vezi sa time trebamo spomenuti
sakupljeno gradivo pod naslovom Odluke veća Dubrovačke Republike I (1959) i II (1964) te Iz
Dubrovačkog arhiva III (1967) koje je sakupio i objavio Mihailo Dinić. Nezaobilazni su i
dokumenti koji svedoče o radu dubrovačkih veća, koje je objavila Nella Lonza u knjigama
Odluke dubrovačkih vijeća 1390–1392 (2005) i Odluke dubrovačkih vijeća 1395–1397 (2011).
Važnije kompilacije istorijskih izvora objavio je Ljubomir Stojanović pod naslovom Stare
srpske povelje i pisma (1934) te Stari srpski zapisi i natpisi (1926), dok je jedan od prvih
pokušaja skupljanja istorijskog materijala južnoslovenskog prostora obavio slovenački
lingvista i naučnik Fran Miklošič u delu Monumenta Serbica spectantiam historiam Serbice,
Bosnae, Ragusii (1858).
Što se tiče Kosovskog boja i turskih izvora rad Turski izvori o kosovskom boju objavio je
Olesnicki (1934). Važne turske izvore koji se osvrću na prostor bivše Jugoslavije skupljao je
Gliša Elezović: Turski izvori za istoriju Jugoslovena (1932), Dva turska hroničara iz 15. veka
(1932), Turski spomenici (1940) te Boj na Kosovu 1389 god. u istoriji Mula Mehmeda Nešrije
(1957) u kojima se takođe nalaze važne informacije o osmanskom razumevanju Kosovskog
boja.
Krajem 19. veka u srpskoj istoriografiji suočavala i sukobljavala su se dva istoriografska
pravca, romantičarski, kojem su pripadale starije generacije i kritičke škole, koju su činili
mlađi istraživači, upoznati sa modernim metodama istraživanjima. Romantičarski se oslanjao
8

pre svega na narodnu umetnost i crpeo je svoje poglede na istorijska zbivanja iz bogatog
korpusa narodnih umotvorina ne mareći za stručni pristup ka istorijskoj građi. Prvak srpske
kritičke škole, koji se borio sa konzervativnim i tradicionalnim pogledima romantičarske
škole, bio je Ljubomir Kovačević. Uspeo je da otvori novo poglavlje srpske istoriografije, kad
je krajem 19. veka održao predavanje Vuk Branković (1888) na kojem nije samo hteo da
opere Vuka Brankovića svih grehova koje mu je pripisala narodna tradicija, a moderna
kritička nauka ga rehabilitovala, već je hteo da izbavi srpsku istoriografiju iz romantičarskih
okova te da razreši i razbije srednjevekovne mitove, koji su se zadržali u narodu.
Ovaj period ne predstavlja samo goli sukob između dva metodološka principa, već između
dva različita viđenja istorijske sudbine srpskog naroda, koji je do tog vremena svoje viđenje
prošlosti bazirao na istorijskim zabludama. Predavanje Ljubomira Kovačevića zajedno sa
istoimenim delom, istog autora, znači prekretnicu srpske istoriografije. Sa jedne strane znači
pobedu kritičke škole. Sa druge strane autor je na osnovu istorijskih izvora uspeo da dokaže
da Vuk Branković nije izdajnik Kosovskog boja kao što mu to pripisuju Mavro Orbini i narodna
umetnost.
Arhimandrit Ilarion Ruvarac koji je podjednako odolevao napadima tradicionalističkih i
konzervativnih krugova, u monografiji O Knezu Lazaru (1887) nezavisno od Ljubomira
Kovačevića dolazi do sličnih zaključaka, da Vuk Branković nije izdajnik Kosovskog boja. Bio je
prvi koji je isticao veliku vremensku udaljenost između samog Kosovskog boja i prvih naznaka
Vukovog izdajstva. A oba autora bili su prvi koji su došli do saznanja da je Mavro Orbini u
svom delu Kraljevstvo Slovena (1601) bio taj koji je prvi u izvorima osudio Vuka Brankovića za
izdajstvo. Utvrdivši da u najranijim izvorima nema ni reči o Vukovom izdajstvu Kovačević je
počeo da se bavi pitanjem, zašto je uopšte došlo do toga da u narodnom sećanju Vuk ostaje
upamćen kao najveći izdajnik.
Generacije pre Drugog svetskog rata i kasnije počele su produbljeno na osnovu
Kovačevićevih saznanja istraživati određena nedoumice vezane za Brankovića. U tom
periodu nastaju mnogi temeljni radovi koji osvetljavaju pitanja poput zemljišnih poseda,
političkog delovanja, vojnih događaja i izgradnje vlasti Vuka Brankovića. Nekoliko decenija
posle Kovačevićevog rada ponovo je pitanje izdaje pokrenuo Ivan Božić u raspravi Neverstvo
Vuka Brankovića (1975). Pokušavao je pronaći razlog za stvaranje narodne tradicije koja je
osudila Vuka, koncentriravši se pre svega na izvore koji nude informacije o odnosu između
Lazara i Vuka pre Kosovske bitke te kasnije Lazarevića i Brankovića. Za tog autora ključ
formiranja mita oko izdaje bio je politički odnos i status Lazarevića i Brankovića pre i posle
bitke, odnosno gubitak primata Lazarevića među srpskim oblasnim gospodarima, koji je
posle bitke pripao vuku Brankoviću koji se tad istakao kao najjači.
Od važnijih radova valja spomenuti Vuk Branković i Kosovska bitka (1996) Momčila Spremića,
poglavlje Oblast Brankovića u knjizi Srpske zemlje u srednjem veku (1978) Mihaila Dinića te O
izdaji ili neveri Vuka Brankovića (2009) Miloša Blagojevića.
Osim nekoliko kvalitetnih članaka, rasprava, kraćih osvrta na određena pitanja u vezi sa
Vukom Brankovićem, do nedavno, osim Kovačevićeve monografije, nije postojala moderna,
produbljena monografija koja bi sva naučna dostignuća tog područja spojila, produbila i
9

povezala u zaključenu celinu. Ovakva preko potrebna monografija, Vuk Branković, izašla je
2014. godine i delo je autora Marka Šuice. Nema sumnje da je ovaj naučni rad jedan od
najvažnijih ako ne i najvažniji na tom području s obzirom da je najobimniji i najsavremeniji
naučni tekst, koji se bavi životom i delom Vuka Brankovića te pri tom spaja sva dosadašnja
saznanja i pored toga daje neke nove moguće odgovore na određena pitanja. Što autoru
daje poseban autoritet i legitimitet jeste brojnost stručnih radova u vezi sa Vukom
Brankovićem, koje je krunisao ovom monografijom. Članci poput Vuk Branković u delu
Ljubomira Kovačevića (2009), Povelja Vuka Brankovića Dubrovčanima (2010), O mogućoj
ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bici (2011), Vuk Branković i sastanak u Seru (2008), Odnos
kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu Dubrovačkih isprava iz 1387. godine (2010).

10

4 Poreklo i preci Vuka Brankovića

4.1 Istorijski kontekst
U razdoblju srednjeg veka pripadnost određenom društvenom sloju bila je od velikog
značaja. Među vlastelom bile su rodbinske veze kojima se neka plemićka kuća ponosila od
ključnog značaja za uspešnu karijeru, bilo u svetovnoj ili religioznoj sferi.1 Bliskost ili
povezanost sa najvažnijim i najuglednijim plemićkim porodicama, vlastelinima je
omogućavala da se domognu do boljih funkcija unutar feudalnog poretka. Pre svega su
bliskost vladarskoj rodbini te značajni odnosno veliki feudalni posedi, približili određenog
vlastelina vladaru unutar takve hijerarhije. Mnoge su funkcije u službi vladara, omogućavale
plemstvu život na dvoru i potencijalno uzdizanje te povezivanje sa ostalim porodicama što je
posledično značilo jačanje ugleda i važnosti određene plemićke kuće i veći uticaj u samoj
državi. Zato je i poreklo porodice Vuka Brankovića od velikog značaja, koliko je isto njegova
životna priča važna za sudbinu njegovih potomaka.2
Da bismo bolje razumeli Vuka Brankovića i njegove pretke moramo osvetliti i istorijski
kontekst koji je u mnogočemu određivao živote ove vlasteoske porodice. 14. vek u kojem se
odvila i priča Vuka Brankovića, bio je za srpsku srednjovekovnu državu veoma buran, pun
promena i dramatičnih događaja. »Kao da su početak, sredina i kraj stoleća pripadali
različitim istorijskim epohama, a ne jednom istom veku.«3 Kraj 13. i početak 14. veka
obeležila je relativno složna uporedna vladavina kralja Milutina i Dragutina, koji su vladali
svako svojim delom srpske države. U tom periodu sve više se isticala uloga vlastele u politici
srpskih vladara. Pa je tako posle povrede 1282, a najverovatnije i zbog pritiska vlastele, sa
prestola smenjen kralj Dragutin, kojeg je nasledio njegov brat Milutin. Dragutin je nastavio
da vlada u severnim delovima srpske države a očigledno i nekim područjima koji se nisu
nalazili u sklopu srpske države.4 Milutin je uspeo da zaposedne veći deo Vizantijske teritorije
i tako pomerio državne granice sve do Ohrida, Prilepa i Štipa. Što ne bi uspeo bez podrške
vlastele koja je bila ključni faktor u vojnim pohodima. Posle perioda mirnog zajedničkog
vladanja unutar srpske države došlo je do otvorenog sukoba. Rat koji se vodio zbog
nasledstva, budući da su i jedan i drugi vladar računali, da će njihovi potomci postati srpski
vladari, posle decenije borbi okončan je 1312, pobedom Milutina. Milutinu je pobedu donela
njegova iskusna i sa borbom upoznata vlastela. Jačanje države i proširivanje teritorije davalo
je mogućnost vlasteli da još uveća svoj ugled, proširi vlastite baštine i da se uzdiže na
hijerarhijskoj lestvici.5
4.2 Srodstvo sa Nemanjićima
Kad je krajem 19. veka objavljen čuveni naučni rad Ljubomira Kovačevića, Vuk Branković,
postojalo je nekoliko zabluda o poreklu Vuka Brankovića, po mišljenju samog autora. Kako
Kovačević kaže, u njegovo doba utvrdilo se mišljenje u književnosti da je Vuk Branković

1 Marko Šuica, Vuk Branković (Beograd, 2014), 17.
2 Ibid., 20–21.
3 Ibid., 19.
4 Rade Mihaljčić, Kraj srpskog carstva (Beograd, 1989), 124.
5 Šuica, Vuk, 19–20.
11

potomak Vukana Nemanjića, pripadnika najmoćnije srpske vladarske dinastije.6 U srpskoj
narodnoj poeziji tačnije u ciklusu pesama koje tematizuju zbivanja pre, za vreme i posle
Kosovske bitke, naknadno nazvanom i Lazarica, više puta se kao jedna od elementarnih
ličnosti pojavljuje i Vuk Branković. U jednoj pesmi, čija se fabula vrti oko kneza Lazara i
njegovog uzdizanja posle pogiblje Mrnjavčevića na Marici, skupili su se najugledniji vlastelini
na saboru, da bi odlučili ko će po smrti kralja Vukašina vladati srpskom državom.
Pogledajmo šta kažu versi:
Zbor zboriše letnji dan do podne
Al od zbora vajde ne bijaše,-
Gospoda se složit ne mogoše:
Svaki svome naginjaše ćaru:
Hoće krunu Brankoviću Vuče
Surodica silnog car-Stepana
A gospodar od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga;7
U narodnom sećanju, Vuk Branković je ostao upamćen kao srodnik svetorodne dinastije
Nemanjić. Da li sa pravom ili ne, pitanje je na koje nije jednostavno odgovoriti. U prilog
narodnom predanju išlo je nekoliko dokumenata, Kovačević je u svojoj monografiji izneo tri.
Prvi dokument bio je opis života i prenošenja tela Kneza Lazara u manastir Ravanica gde je
zapisano da Vuk proizlazi od »plemena Nemanjina, sevastokratora Branka sin a Mladenov
unuk«. Prema jednom letopisu otac Vojvode Mladena (ded Vuka Brankovića) bio je Đurđic,
koji je bio sin Zavide a sam Zavida bio je prema tom tekstu sin Vukana Nemanjića.
I biografija despota Stefana, kao i jedna od povelja Vukove unuke Mare iz 1479. svedoče o
navodnom srodstvu porodice Brankovića sa Nemanjićima. Svi se ovi na prvi pogled vrlo jaki
dokazi prema rečima autora mogu oboriti. Ako počnemo od teksta koji opisuje život kneza
Lazara, postojalo je troje ovakvih tekstova ali se prema rečima Ilariona Ruvarca u najstarijem
od tekstova o srodstvu Lazara i Vuka sa Nemanjićima ne govori. Već je to u kasnijim
tekstovima dodato verovatno zbog utvrđivanja vlasti Vukovih naslednika, koji su u periodu
od 1404. do 1427. imali vlastitu državu odvojenu od Stefana Lazarevića. Sličnu nameru, to
jeste dovođenje Brankovića u vezu sa Nemanjićima zbog ugleda i vladarskog legitimiteta nosi
i genealoško stablo koje smo malopre spomenuli. Ne samo da je stablo nastalo krajem 15.
veka ako ne čak i kasnije već su pogrešna čak imena Vukanovih sinova, koji su se zvali Đurađ i
Stefan a ne Dmitar i Zavida kako to navodi genealoško stablo.
Ovakva greška prema Kovačeviću mogla se desiti isključivo ako se radi o namernom
prekrajanju istorije da bi se Brankovići doveli u vezu sa Nemanjićima. Kad Carica Mara naziva

6 Ljubomir Kovačević, Vuk Branković (Beograd, 1888), 9.
7 Lazarica ili Boj na Kosovu: Narodna epopeja u 20 pesama (Beograd, 1903), 40–41.
12

Nemanjiće svojim precima može se opet raditi o pokušaju dovođenja Brankovića u vezu sa
Nemanjićima ili se pak radi o njezinoj prababi kneginji Milici, koja istinski potiče od Vukana
Nemanjića.8
Kovačević dalje navodi nekoliko argumenata koji idu u prilog teorije o rodbinskoj
nepovezanosti Nemanjića i Brankovića. Činjenica da car Uroš u svoјoj povelji iz 1365. gde
potvrđuje priloge Hilandaru, Brankoviće ne naziva rođacima, kao što je to u nekim drugim
tekstovima činio sa Vojislavom Vojinovićem može nas navesti na pomisao da mu nisu bili
rod. Svi srodnici su zahvaljujući ugledu i slavi dinastije Nemanjić ponosno isticali svoje
srodstvo sa ovom dinastijom što nije slučaj sa Vukom Brankovićem koji se nikad u svojim
dokumentima nije pohvalio sa ovim srodstvom dok je u jednoj povelji sa ponosom isticao da
je sin sevastokratora Branka i unuk vojvode Mladena kako bi se pohvalio sa ugledom svojih
predaka. Za vreme vladavine despota Đurđa opisao je život despota Stefana, Konstantin
Filozof. U tom tekstu autor pokuša dovesti Nemanjiće u srodstvo sa carom Konstantinom
Velikim dok docnije navodi i potomke Vukana Nemanjića, gde među ostalima navodi i
kneginju Milicu a nigde Brankoviće iako je to razdoblje vladavine Brankovića. Posle ovih
argumenata Kovačević navodi i fakt da su Vukanovi potomci nosili kneževsku i župansku
titulu dok se Vuk Branković i njegova braća spominju samo po imenu a nikad sa ovakvom
titulom. Ma da je ovaj argument problematičan budući da i sam Kovačević navodi da je
Mladen nosio župansku titulu a i Šuica u svom radu navodi kako je vojvoda Mladen, Vukov
predak, nosio titulu župana. Opet Kovačević ne isključuje mogućnosti da je sevastokrator
Branko bio oženjen ženom iz ogranaka Nemanjića, pre svega jer se titula sevastokratora
davala najčešće srodnicima vladarske dinastije.9
Šuica ne odbacuje mogućnosti da je vojvoda Mladen mogao biti u srodstvu sa Nemanjićima
pre svega jer je u jednom dokumentu navedeno kako je kao župan u sudskom sporu
presudio Petru, sinu župana Toljena. Budući da je župan Toljen bio u srodstvu sa
Nemanjićima a prema srednjovekovnim zakonima sudija i porotnici morali su biti najmanje
ravnopravni sa optuženom stranom po hijerarhiji jeste moguće da je vojvoda Mladen ipak
bio neki daljni potomak iz loze kneza Vukana, sina Stefana Nemanje.10 Ipak starije poreklo ne
može se pouzdano znati jer je najstariji poznat predak Vuka Brankovića, vojvoda Mladen.11
Imamo dakle nekoliko argumenata na svakoj strani a nijedan dovoljno čvrst koji bi jasno
presudio da li je Vuk bio u srodstvu sa Nemanjićima.
Kovačević je uspeo oboriti mnoge dokumente koji su na izgled bili jaki dokazi te ih smestio u
pokušaje prikazivanja navodne srodnosti sa nekadašnjom vladarskom dinastijom. Svrha
prikazivanja srodnosti može se pre svega razumeti kao pokušaj uvećanja ugleda. Možda
ključan razlog treba tražiti u braku ćerke kneza Lazara i Vuka Brankovića. Milica, žena kneza
Lazara bila je potomak Nemanjića. Od svih mogućih veza između Brankovića i Nemanjića, ova
je istorijski potvrđena. Potomci Vuka Brankovića, sasvim sigurno su dakle imali krvi

8 Lj. Kovačević, Vuk, 9–10.
9 Kovačević, Vuk, 11–13, Šuica, Vuk, 22.
10 Šuica, 22.
11 Kovačević, 13.
13

Nemanjića. Možda je zato i Vuk Branković u narodnim sećanjima kao zet Milice doveden u
vezu sa dinastijom Nemanjić.12
Da bismo ocenili koliko su narodne pesme iz ciklusa Lazarice pouzdan izvor informacija,
možemo uporediti kako se ostale informacije koje nam pruža skladaju sa dosadašnjim
naučnim saznanjima. Ako analiziramo nastavak pesme dobijamo zanimljivu predstavu
narodnog predanja o društveno političkim profilima i prestižu pojedinih istorijskih ličnosti.
Dalje versi idu ovako:
Hoće krunu kraljev sine Marko
Od Prilipca grada bijeloga,
Jer mu krunu i babo nosio;
Hoće krunu Dragaš i Kostadin,
Ponosita braća od Kratova
Šurevići silnog car-Stepana
Hoće krunu braća Vojnovići
A sestrići cara čestitoga;
Hoće krunu Zećanine Balša;
Hoće krunu kralj Stevan bosanski.13

Narodno predanje verovalo je da su Vojinovići bili sestrići cara Dušana a braća Dragaš i
Kostadin pri kojima se najverovatnije misli na Jovana i Konstantina Dragaša, šurevići cara
Dušana. Ovi se versi delimično pokrivaju sa istorijskim činjenicama. Braća Dragaši jesu bili
najbliži preostali srodnici Nemanjića, jer je njihova majka bila rođena sestra cara Dušana14
Već smo ranije spomenuli, da je Car Uroš, Vojinoviće smatrao rodbinom, pa možemo
zaključiti da je i ova informacija narodnog predanja istinita. Utvrđeno je, da je »kraljev sine
Marko« stvarno bio kraljev sin, njegov je otac Vukašin Mrnjavčević bio krunisani kralj i
savladar cara Uroša, dok je posle njegove pogiblje njegov sin Marko, kao naslednik krunisan
za kralja i savladara caru Urošu.
Dakle narodno predanje sačuvalo je veoma precizno pozicije i političke uloge, koje su
protagonisti tadašnjeg doba imali. Ipak narodno predanje izostavilo je, zaboravilo ili
namerno prećutalo da je „Stevan bosanski“ (misli se na prvog krunisanog kralja Bosne i Srba,
Tvrtka I Kotromanića) takođe imao krv Nemanjića, ta činjenica bila je jedan od temelja
njegovog krunisanja za kralja Bosne i Srba.15 Ivan Božić istaknuo je da korene narodnog

12 Andrija Veselinović, Radoš Ljušić, Srpske dinastije (Novi Sad; Beograd, 2001), 84.
13 Lazarica ili Boj na Kosovu, 41.
14 Rade Mihaljčić, »Doba oblasnih gospodara«, Istorija srpskog naroda vol. 2 (Beograd, 1982), 22.
15 Sima Ćirković, Istorija srednjevekovne bosanske države (Beograd, 1964), 137.
14

predanja o Kosovskom boju u kojeg možemo staviti i ovaj isečak moramo tražiti u najvišim
svetovnim i pre svega duhovnim krugovima a ne u širokim narodnim masama.16 S toga
možemo ovo prećutkivanje razumeti, kao posledicu odnosa srpske pravoslavne crkve
tadašnjeg perioda prema Tvrtku I Kotromaniću, naime ova institucija nije priznavala Tvrtka I
Kotromanića kao naslednika i nastavljača nemanjićke tradicije, pa je očigledno uticaj crkve
koja je prema Božiću jedan od glavnih stvaralaca Kosovskog narodnog predanja vidljiv i u
ovoj narodnoj pesmi, koja prećutkuje njegovo srodstvo pa i kasnije krunisanje za kralja
Srba.17
Ako verujemo narodnom predanju, za koje smo utvrdili da relativno precizno svedoči o
političko društvenoj situaciji, Vuk Branković je dakle bio u rodbinskim vezama sa
nekadašnjom vladarskom dinastijom Nemanjić. Sa sigurnošću na osnovu dosadašnjih
naučnih saznanja, ne možemo utvrditi ovih srodstvenih veza. Da je Vuk Branković stvarno bio
u srodstvu sa »svetorodnom dinastijom« zašto to nikad nije spomenuo u svojim ispravama?
Sa druge strane kako je moguće razumeti, da je Vukovom ocu, Branku bila dodeljena veoma
prestižna funkcija sevastokratora, koja se, kao što smo spomenuli, davala skoro isključivo
samo srodnicima vladarske porodice? Prema našem mišljenju moguće je da je u okviru
odnosa, koji su nastali među knezom Lazarom i ostalim oblasnim gospodarima, Vuk
Branković možda namerno prećutkivao ovakve veze, ne bi li poremetio hijerarhijski poredak,
prema kojem je knez Lazar, među svojim zetovima – ostalim oblasnim gospodarima imao
vrhovnu ulogu.18
Svakako je ovo pitanje treba detaljnije istražiti, da bismo mogli doći do sigurnijih odgovora ali
zbog kontradiktornosti izvora i neujednačenih interpretacija koje smo gore naveli ne
možemo naći pouzdanih zaključaka. Moguće je isto tako, da je upravo veliki ugled koji su
stekli Vukovi preci vojvoda Mladen i sevastokrator Branko, u sinergiji sa Vukovim usponom i
ulogom njegovih naslednika, omogućio da se dovede Vuka Brankovića u vezu sa
Nemanjićima.
A možda i najverovatnija mogućnost jeste da je Vuk zbog braka sa Lazarevom ćerkom, preko
koje su i njegova deca nosila krv Nemanjića doveden u vezu sa njima. Pa se zbog činjenice da
su potomci Vuka Brankovića nosili krv Nemanjića interpretiralo kao da je Vuk a i njegovi preci
pripadao nekom ogranku Nemanjića.

4.3 Odjek ugleda Vukovih predaka u narodnoj književnosti
Pored navodnog srodstva sa Nemanjićima na više se mesta u Kosovskom ciklusu ističe
gospodstvo, i slavno poreklo Vuka Brankovića. Kad se izdvajaju vrline Vuka Brankovića i
Miloša Kobilića, Lazarovih zetova, Vuk je hvaljen zbog svog gospodstva odnosno porekla a
Miloš zbog junaštva.

16 Ivan Božić, »Neverstvo Vuka Brankovića«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), 224.
17 Dimitrije Bogdanović, »Oživljanje nemanjičkih tradicija«, Istorija srpskog naroda vol. 2 (Beograd, 1982), 9.
18 Detalnije objašnjenje odnosa kneza Lazara i ostalih oblasnih gospodara, te odnosa kneza Lazara i Vuka
Brankovića u poglavlju Uloga kneza Lazara i Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića.
15

Čuveni su van carevine
Sa junaštva i gospodstva svoga. 19

I »Carica« Milica, kad je hvalila Miloša Obilića i Vuka Brankovića istakla je kod svakog već
spomenute vrline:
Jedan mi je po junaštvu čuven,
Viteškoga stasa i obraza,
A drugi je po kolenu slavan,
Gospodskoga roda i plemena;20

Prema narodnoj poeziji kad se srpska vlastela skupila oko kneza Lazarа pred Kosovskim
bojem opet je knez Lazar istaknuo među brojnim ostalim plemićima, »gospodstvo Vuka
Brankovića«:

A kada su večerali bili
Car uzima zlatan pehar vina,
Pa govori svoj gospodi srpskoj:
Kome ć 'ovu čašu nazdraviti?
Ako ću je napit po stareštvu
Napiću je starom Jug-Bogdanu
ako ću je napit po gospodstvu,
Napiću je Vuku Brankoviću
Ako ću je napit po milosti;
Napiću je mojim devet šura

Ovu perspektivu narodne poezije o navodnom slavnom i prestižnom poreklu lakše ćemo
proveriti od navodnih rodbinskih veza sa Nemanjićima. Iako bi ovo »gospodstvo« i »slavno
koleno« opet moglo proizlaziti iz pretpostavke, da su Brankovići poreklo vodili od Nemanjića,
kao što je verovalo i narodno predanje.

19 Lazarica, 51.
20 Ibid., 52.
16

4.4 Vojvoda Mladen
Najstariji poznat predak Vuka Brankovića, Mladen prvi put se spominje u izvorima u doba
poodmakle vladavine Kralja Milutina, u vremenu kad se kralj Dragutin zamonašio a Milutin
nastavio da vlada još nekoliko godina.21 Kao što smo već spomenuli, o poreklu samog
Vojvode Mladena pouzdano se ne može govoriti; svoje je baštinske posede imao na teritoriji
Kosova ali se pretpostavlja da su njegovi preci poreklom bili sa područja između Neretve i
Dubrovnika, poznatog kao Hum. Noseći titulu župana ispočetka se nije ubrajao među najvišu
vlastelu budući da su župani bili predstavnici lokalne uprave, pre svega su obavljali sudske i
upravne poslove u unutrašnjosti s namerom sprovođenje zakona i obezbeđivanja stabilnosti
države.22
Kao kraljevi činovnik obavljao je posao u zapadnim oblastima tadašnje srpske države u
župama Trebinja i Dračevice.23 Prema Ljubomiru Kovačeviću, župan Mladen u 1323. godini
bio je gospodar Trebinja. Već je ranije spomenuto svedočanstvo o Mladenovom suđenju
ostavilo utisak da se radi o osobi koja ipak nije bila samo običan župan ili je barem imala
važnije poreklo. Mesto gde je Mladen obavljao svoje administrativne poslove bilo je od
velikog značaja, kao namesnik u krajevima u zaleđu Dubrovnika koji je bio od velike
ekonomske i trgovačke važnosti, mogao je sticati samo sve veću moć i ugled. Neki Pave
Ivanović u dokumentima zabeležen je kao Mladenov čovek, što samo potvrđuje misao da je
Mladen bio više od običnog namesnika koji je mogao uopšte imati »svog čoveka«.24 Već se u
delu Ljubomira Kovačevića spominje da je župan Mladen ista ličnost sa vojvodom
Mladenom.25 Istina je da je zahvaljujući svojoj vernosti kralju Stefanu Dečanskom i svome
umeću, upravnim i očigledno i ratnim veštinama, Mladen napredovao u vojvodu. Posle smrti
srpskog kralja Milutina26 Mladen je stao na stranu Stefana Dečanskog prilikom borbi koje su
se vodile oko nasleđa srpskog prestola oko 1321. godine.27
Kad govorimo o Vojvodi, treba naglasiti da se radi o visokoj tituli koja je krajem srednjeg veka
dobivala sve veći i veći ugled zahvaljujući militarizaciji ondašnjeg društva. Ovakva titula
osigurala je Mladenu, veliki ugled i važno mesto među vlastelom o čemu govori i sama
činjenica da se u vojničkom smislu u tadašnje doba, vojvoda nalazio odmah iza vrhovnog
vojnog starešine to jeste samog vladara. Još jednu potvrdu ugleda ovog Vukovog pretka naći
ćemo u činjenici da se on nalazio među svedocima u dokumentu kojim je srpski kralj Stefan
Dečanski potvrdio trgovačke povlastice Dubrovniku. Prisustvo svedoka prilikom stvaranja
dokumenata značilo je saglasnost sa sadržajem.
Iz samog reda navedenih svedoka možemo saznati ponešto o njihovoj važnosti i ugledu,
budući da je Vojvoda Mladen naveden kao prvi to jeste najvažniji, samo pojačava misao da je
stekao velik ugled. Ova povelja Stefana Dečanskog poslednji je istorijski trag posle kojeg

21 Šuica, Vuk, 21.
22 Miloš Blagojević, »O izdaji ili neveri Vuka Brankovića« Zbornik matice srpske za istoriju vol. 79–80 (Novi Sad,
2009), 11–12.
23 Šuica, 21.
24 Blagojević, »O izdaji ili neveri«, 44–46.
25 Kovačević, Vuk, 13.
26 Šuica, 23.
27 R. Mihaljčić, Kraj srpskog carstva, 141.
17

gubimo bilo kakve informacije o životu i radu ovog Vukovog pretka.28 Vojvoda Mladen imao
je brata Nikolu koji je vršio vlast negde u severnoj Albaniji, verovatno je slično kao i njegov
brat izvršavao službu župana odnosno upravljao nekim tamošnjim oblastima.29 Više od toga
ne znamo jer je brat gotovo nepoznat u istorijskim izvorima, spominje se samo jednom
prilikom 1329. godine.30 O vojvodi Mladenu dakle gubi se trag, kasnije će se u istorijskim
izvorima članovi njegove porodice opet pojaviti ali tek kad će u srpskoj državi opet doći do
smene vladara i posledično velikih društvenih, teritorijalnih i ekonomskih promena.

4.5 Sevastokrator Branko Mladenović
Stefana Dečanskog zbacio je sa prestola 1331 godine njegov sin Stefan Dušan. »Ponovo su
ambicije vlasteoskog staleža pogurale mladog vladara ka nasilnoj promeni na srpskom
kraljevskom prestolu.«31 Srpska se država za vreme Dušanove vladavine znatno proširila pre
svega na jug, na račun Vizantije. Opet je od velikog značaja bila uloga vlastele, u kojoj je
oslonac potražio kralj Stefan Dušan. Tako su se u okviru srpske države našli Ohrid, Prilep i
Strumica i jedan od najvažnijih vizantijskih gradova Ser. Ambiciozan Stefan Dušan iskoristio je
svoje velike ratne uspehe i sebe 1346. proglasio carem dok je pre toga srpskoj arhiepiskopiji
dodelio status patrijaršije. Proglasivši sebe carom Srba i Grka preuzeo je državničke tradicije
Vizantije. To je značilo i velike promene u sistemu vlastele. Domaćoj vlasteli, počeo je vladar
dodeljivati i vizantijske titule poput despota, sevastokratora i despota. Ovakvi plemićki
naslovi postali su uobičajeni unutar hijerarhijskog sistema srpske srednjevekovne države i
ponekad je nošenje ovakvih titula podrazumevalo i stupanje u rodbinske odnose sa
vladarskom porodicom.
Ovakve mogućnosti koje su se nudile srpskom srednjevekovnom plemstvu, uticale su i na
porodicu Brankovića. Od potomaka vojvode Mladena poznajemo samo dve osobe, što ne
isključuje da je vojvoda imao više dece. Poznati su nam sin Branko po kome se naziva ova
porodica i njegova sestra Ratoslava koja se u nekim izvorima zbog pogrešne interpretacije
tekstova naziva i Vitoslava.32 Ratoslava se udala za jednog jako uglednog vlastelina velikog
župana Altomana, sina vojvode Vojina, koji je upravljao teritorijom oko Dubrovnika. Braća
župana Altomana doživeli su uspon za vreme Stefana Dušana noseći dvorsku titulu stavioca.
Njihov sin Nikola Altomanović postaće sedamdesetih godina 14. veka jedan od najuticajnijih
velikaša posle završetka vladavine poslednjeg Nemanjića.
Porodica Vukovih predaka, po ženskoj liniji uspela je da se poveže te utvrdi svoj ugled, kroz
brak sa Vojinovićima, dok je Mladenov sin Branko nastavljao da se kao i njegov otac pre
njega, probija ka najuticajnijim vlastelinima srpske srednjovekovne države. Jačanje srpske
države, teritorijalna ekspanzija te preuzimanje vizantijskih tradicija otvarali su mogućnost
sinu vojvode Mladena, da se domogne važnijih titula. Ova ekspanzija nije osnažila samo
srpskog vladara već su povećanje vlastite baštine te posledično i ekonomsko pojačanje osetili

28 Šuica, Vuk, 23–24.
29 Mihailo Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku (Beograd, 1978), 148.
30 Šuica, 24.
31 Šuica, 24.
32 Ibid., 26.
18

i vlastelini. Jedan od važnijih procesa koji karakterizira ovo doba srpske države jeste i
preseljenje određenog dela vlastele iz starijih krajeva srpske države u novo usvojene
teritorije gde su u službi vladara obavljali različite upravne poslove. Najčešće je preseljenje
išlo od Huma i Trebinja ka nekadašnjim vizantijskim posedima. Jačanjem vlastele, centralna
vlast je polako gubila na snazi.33
Branko Mladenović se prema Kovačeviću prvi put u izvorima spominje u okviru rata Stefana
Dečanskog sa Dubrovčanima od 1326. do 1328., gde je navodno u Župi naneo štetu
Dubrovčanima. I novija saznanja potvrđuju da se Branko Mladenović prvi put spominje u
dokumentu iz 1328 godine.34 Branko Mladenović stekao je jedno od najviših zvanja unutar
hijerarhije koju je srpska država preuzela od Vizantije. Nosio je titulu sevastokratora, jednog
od četiri carska dostojanstva koju je dodeljivao isključivo car, najčešće istaknutoj vlasteli koja
je sa carskom porodicom delila i rodbinske veze. Sevastokratorska titula Branka Mladenovića
zabeležena je u izvorima tek 1365. godine u darovnici Cara Uroša kojom je vladar potvrdio
poklone sinova Branka Mladenovića manastiru Hilandaru. Nije poznato kad i gde je Branku
dodeljena ova prestižna titula. U svakom slučaju posledica je velikih osvajanja te posledičnih
političkih i ekonomskih promena unutar srpske države kao što smo već spomenuli.35 Branko
je uoči osvajanja novih grčkih teritorija postao i poglavarem grada Ohrida. U ovom važnom
verskom i administrativnom centru države obavljao je namesničku službu.36
Dok za vreme vojvode Mladena, nemamo konkretnih informacija o posedima njegove
porodice, imamo dovoljno istorijskih izvora da približno nacrtamo moguće posede Branka
Mladenovića.37 U jednom psaltiru koji je napisan po zapovesti Branka Mladenovića u mestu
Borač, koji je kako zaključuje Kovačević ležao u Drenici a zapisan je 1346. »u dane
blagovernog i bogočastivog i samodršca svih srpskih zemalja i pomorskih kralja Stefana i sina
mu kralja Uroša«.38 Kovačević zaključuje da je po svemu sudeći Drenica sa gradom Borčem
»bila postojbina Vuka Brankovića, kojom je praded njegov gospodovao.«
Teško je u potpunosti razrešiti pitanje šta je od teritorija Vuka Brankovića bilo nasleđeno od
oca a šta je posledica Vukovog delovanja. U jednoj povelji Vuka Brankovića gde Grgur i Vuk
Branković daruju posede Hilandaru, kao zaostavština Branka Mladenovića spomenuta je
crkva sv. Arhangela sa selom Trstenikom, Tušilj, selo Hudince i selo Bežaniče. Ne može se
utvrditi da li su i ostali darovani posedi koji su spomenuti u ovoj povelji takođe nasledstvo
njihovog oca ili su kasnije dobijeni ali su svakako to sela u okolini Drenice.39 Tačno vreme
smrti Branka Mladenovića nije poznato, najraniji izvori u kojima se ne spominje kao živ
potiču iz 1365., prema tome otac Vuka Brankovića umro je oko 1365. godine ili ranije.40
Ako rezimiramo i uporedimo informacije narodne tradicije i poznatih istorijskih činjenica
mogli bismo naivno zaključiti da se one podudaraju. Time ne mislimo čitaoca navesti na

33 Šuica, Vuk, 27–28.
34 Kovačević, Vuk, 24.
35 Šuica, 30–31.
36 Kovačević, 14.
37 M. Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku, 148.
38 Kovačević, 14.
39 Ibid., 3, 4, 7.
40 Kovačević, Vuk, 14.
19

misao o redudantnosti istorijske nauke u vezi sa problematikom koju obrađuje narodna
poezija. Tek sa dobrim poznavanjem istorijske gađe i obimnom podlogom istorijskih
saznanja, narodna se tradicija može lakše razumeti, no narodna poezija ne može zameniti
istorijsku nauku Na osnovu svih sakupljenih informacija možemo reči da su Vukovi poznati
preci, bili jako ugledni i uticajni ljudi, koji su obavljali najvažnije funkcije u određenom
periodu i društvu. Ovo potvrđuju i rodbinske veze sa uglednim plemićkim porodicama
tadašnjeg vremena. Narodna tradicija nije sačuvala imena Vukovih predaka ali je ugled kojeg
su akumulirali njegovi preci kroz narodne pesme odjekivao kao često isticanje Vukovog
ugleda i visokog porekla. Narodne umotvorine uspele su da sačuvaju samu esenciju iako su
zaboravile protagoniste Vukovog genealoškog stabla ali se svakako podudaraju sa istorijom
po ovom pitanju.

20

5 Doba oblasnih gospodara

Složeni proces propadanja kratkovremenog srpskog carstva, formiranje oblasti na teritoriji
nekadašnjeg carstva i uspon oblasnih gospodara događaji su koji su obeleželi vreme Vuka
Brankovića, odnosno njegovih poznatih predaka. Ovaj je proces iznimno važan za
razumevanje života i perioda u kojem je delovao Vuk Branković. Budući da ova složena tema
nije pitanje kojim ćemo se baviti u našem radu ali je važna kao polazište, mi ćemo navesti
ključnu literaturu.41

5.1 Posle smrti Branka Mladenovića

Branko je imao tri sina: Nikolu Radonju, Grgura, najmlađeg Vuka i jednu ćerku. Ćerka
Teodora se udala za Đorđa Topiju, vlastelina koji je gospodario Dračem i njegovom okolinom.
Najstariji sin Nikola Radonja oženio se sa Jelenom sestrom Vukašina Mrnjavčevića oko 1350
godine kada su Brankovići dobivali sve značajniju ulogu među najkrupnijom vlastelom.
Mrnjavčevići će i kasnije za vreme Cara Uroša odigrati mnogo važnu ulogu i nametnuti se kao
naslednici srpskog prestola, jer će car Uroš već za života pristati na savladarstvo sa tada
najuticajnijem velikašem unutar države, Vukašinom Mrnjavčevićem. Dakle radilo se o veoma
uticajnoj i jakoj porodici koja će kasnije pritisnuti na cara Uroša da započne proces prenosa
vlasti na novu dinastiju to jeste njih. Činjenica da se porodica Brankovića putem ženidbe
vezala za ovako uticajnu vlastelu govori o ugledu kojeg je tada uživala. Kuga je odnela živote
žene Jelene i dece Nikole Radonje.
Ova porodična tragedija usmerila je najstarijeg Brankovog sina u monaški život. Tako se kao
monah Roman spominje već 1365. godine. Velika posvećenost monaškom životu i duhovnim
idealima otvorili su monahu Romanu put, da oko 1376. godine primi shimu i dobije ime

41 Period propadanja srpskog carstva donekle je istražen u istoriografiji. Kapitalni rad: Mihaljčić, Rade, Kraj
srpskog carstva (Beograd, 1989). Ostala literatura: Blagojević, Miloš: »Savladarstvo u srpskim zemljama posle
smrti cara Uroša«, Zbornik radova Vizantološkog instituta (1982), 21: 183–212, Blagojević, Miloš; Medaković,
Dejan, Istorija srpske državnosti 1, Ogranak SANU (Novi Sad, 2000), Blagojević, Miloš: Srpska državnost u
srednjem veku, Srpska književna zadruga (Beograd, 2011), Ostrogorski, Georgije: Serska oblast posle Dušanove
smrti (Beograd, 1965), Sedlar, Jean W.: East Central Europe in the Middle Ages, 1000–1500, University of
Washington Press (Seattle, 1994), Soulis, George Christos: The Serbs and Byzantium during the reign of Tsar
Stephen Dušan (1331–1355) and his successors, Dumbarton Oaks Library and Collection (Washington, 1984),
Ćirković, Sima: Srbi u srednjem veku, (Beograd, 1995), Fine, John Van Antwerp Jr.: The Late Medieval Balkans: A
Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest, University of Michigan Press (Michigan,
1994), Mihaljčić, Rade: »Doba oblasnih gospodara«, Istorija srpskog naroda vol. 2, (Beograd, 1982),  Ljubomir
Maksimović: »Srpsko carstvo od 1355. do 1371. godine«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV
veka (Beograd, 1989), Dimitrije Bogdanović: »Oživljanje nemanjičkih tradicija«, Istorija srpskog naroda, vol. 2
(Beograd, 1982).

21

Gerasim. Imao je vrlo važnu ulogu u delovanju manastira Hilandar na Svetoj Gori brinući o
ekonomskom i političkom statusu ovog srpskog manastira na Svetoj Gori, bio je jedna od
najzaslužnijih ličnosti za opstanak ovog manastira u nesigurnim vremenima nakon raspada
srpskog carstva. Svoju monašku aktivnost produbio je kad je 1380. godine osnovao srpsko
kaluđersko bratstvo u manastiru Sv. Pavla kojeg je otkupio od nekog drugog svetogorskog
manastira. Svome bratu Vuku bio je oslonac i zaslužan za Vukovo jačanje uticaja u Hilandaru
posle Kosovske bitke. O drugom Vukovom bratu, Grguru ne postoji mnogo informacija,
spomenut je u povelji potvrđenoj od cara Uroša, gde je zajedno sa mlađim bratom Vukom
darovao posede manastiru Hilandar. Prema zapisu iz 1371. Grgur je držao oblast Pologa u
severozapadnoj Makedoniji. Za Grgura je vezana i jedna preljubnička priča, naime njegovu
ženu Teodoru je prema jednom tekstu preoteo Marko kraljević ali se ona kasnije vratila svom
mužu. Ranija istraživanja jednačila su kesara Grgura i Grgura Brankovića ali se u savremenoj
istoriografiji utvrdilo mišljenje da se ne radi o istoj ličnosti.
Odrastanje i delovanje Vuka Brankovića odvijalo se u turbulentnim vremenima za srpsku
državu. I za vreme njegovih predaka, srpska država doživljava krupne promene ali će te
promene za vreme Vuka Brankovića postati kobnije i odrediti dalju budućnost srpske
srednjovekovne pa i docnije istorije. Proces sloma carstva i nestajanja sa političke mape
Evrope, nije doživeo Branko Mladenović ali će se ove promene desiti za života Vuka
Brankovića.42

42 Šuica, Vuk, 33–35.
22

6 Vuk Branković

6.1 Život i delo Vuka Brankovića do 1371. godine
Zbog nedostataka dokumenata istorijska nauka nije u stanju da odgovori na određena
pitanja vezana za Vuka Brankovića. Posebno se to odnosi na život ovog vlastelina do 1371.
godine. Postoje neki izvori koji nam posredno mogu dati odgovore ili pažljivom analizom
možemo doći do približaka ali nas oskudnost izvora sprečava da bismo mogli sa sigurnošću
odgovoriti na mnoga pitanja. Ne poznajemo tačan datum njegovog rođenja ali se on može
približno odrediti na osnovu nekih drugih indicija, to jeste njegove ženidbe sa Lazarevom
ćerkom Marom i na osnovu njegovog rekonstruiranog ali oštećenog portreta u crkvi
Bogorodice Perivlepte u Ohridu.43 Tako je prema nekim autorima Vuk Branković rođen 1345.
godine, za vreme najvećeg procvata srednjevekovne srpske države. Vuk je rođen u Ohridu
gde je proveo i svoje mlađe dane. Zbog pritiska dinastije Mrnjavčević, koja je nastavljala sa
svojom agresivnom ekspanzijom, Vuk je sa svojom braćom bio prinuđen, da se vrati na svoje
baštinske posede u Drenici na Kosovu.44 Narodna tradicija ne pamti Vukov postepen uspon i
izgrađivanje oblasti. Prema njoj Vuk je posle pogiblje Vukašina i smrti cara Uroša dakle 1371.
predstavljen kao gospodar Kosova.
»Zbor zboriše letnji dan do podne
Al od zbora vajde ne bijaše,-
Gospoda se složit ne mogoše:
Svaki svome naginjaše ćaru:
Hoće krunu Brankoviću Vuče-
Surodica silnog car-Stepana.
A gospodar od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga;« 45
Nije potpuno jasno da li je u sastavu teritorije Brankovića u to vreme bilo i neko drugo
imanje osim Drenice. Svakako je baština u Drenici postala temelj za izgrađivanje Vukove
oblasti i uspon na političkoj mapi.46 Prema mišljenju Ljubomira Kovačevića, Brankovići su do
1371. godine uspeli znatno proširiti svoja imanja. Jedan od ključnih razloga ove ekspanzije
bila je prema autoru zahvalnost cara Uroša, koji je sklonivši se od Mrnjavčevića našao
utočište kod Vuka i njegovog brata. Kovačević tvrdi da je za vreme Uroševe smrti (1371)
pored brojnih sela, u sastavu Vukove »države« bilo i nekoliko važnijih gradova i utvrđenja,
kao što su Priština, Vučitrn i Trepča te tvrđave Borač, Zvečan i Petrč kod Nerodimlja.47 Ovo se
ne može utvrditi, najverovatnije veći deo Kosova do 1365 još nije bio u sastavu oblasti

43 Šuica, Vuk, 34.
44 Šuica, 37.
45 Lazarica, 40–41.
46 Dinić, Srpske zemlje, 148–149.
47 Kovačević, Vuk, 15.
23

Brankovića s obzirom da je car Uroš u Prištini te godine izdao jednu povelju, ali to nije
apsolutan argument jer je car Uroš mogao boraviti i na Vukovoj teritoriji. Na ovakav stav
navela je Kovačevića pogrešna datacija određene povelje prema kojoj je Vuk Branković
darovao manastiru Hilandaru neka sela oko Prištine. Međutim tek je kasnije utvrđeno, da se
radi o pogrešnoj dataciji ovog dokumenta s toga ovaj argument nema više vrednosti.48
Svakako se u to vreme u »državi« Brankovića nije nalazio Prizren koji je zaposeo Vukašin
Mrnjavčević. Kovačevića je na ideju da je Vuk znatno proširio svoju teritoriju došao na
osnovu jednog izvora u kojem se opisuje prenos tela kneza Lazara i gde je spomenuto, da je
navodno Lazar odvojio deo svojih poseda i darovao ih Vuku. Kovačević je verovao, da taj koji
je darovao posede nije bio Lazar, jer nije bio u mogućnosti da to čini. Po njegovom mišljenju
car Uroš je odstupio posede Vuku Brankoviću.49 Ipak najverovatnije je da je Vukovo
proširivanje ovakav mah uzelo tek kasnije, kad su uslovi bili pogodniji. Do 1371. Vuk
Branković najverovatnije nije vidljivo uvećao svoju baštinu u Drenici, već je kasnije iskoristio
posledice tri važnija događaja. Bitku na Marici, poraz Nikole Altomanovića i gubljenje snage
Balšića.50
Ranije od ratnih i ekspanzionističkih akcija Vuk je počeo sa delatnostima na religioznom
polju, naime već je u svoje mlađe dane započeo sa ktitorstvom. Zajedno sa bratom Grgurom
i najstarijem bratom monahom Romanom, koji je verovatno barem ispočetka bio inicijator,
započeli su svoju epohu darivanja i pomaganja manastirima ranije od mnogih uticajnih
velmoža tog perioda. Ktitorstvo je značilo podizanje, obnavljanje i darovanje manastirskih
kompleksa u svrhu dobivanja političke naklonosti crkve kao i duhovnog ispunjenja. Time je
jedan vlastelin jačao svog ugled te dobivao neophodnu podršku crkve, kao i večni pomen u
hramovima.
Već ranije spomenuta povelja iz 1365., svedoči o darivanju Brankovića manastiru Hilandaru i
ubrzo posle prvog poklona Hilandaru na inicijativu najstarijeg brata Romana, Grgur i Vuk
uvećali su dar te dodali još četiri sela. Iz povelje se vidi da je reč o Vukovom prilogu
manastiru iako se navodi da povelju izdaje Grgur. Ktitorsku delatnost nastavljali su i kasnije
pa je tako 1370. prema jednom dokumentu zabeleženo da su braća Vuk i Roman darovali i
manastir Kutlumuš. Vuk će godinama nastavljati sa ovim delatnostima pa će s toga biti
nagrađen privilegijom davanja pomena još za njegovog života što je svakako bilo znak velikog
prestiža.51
Kao ključni događaj ovog razdoblja Vukovog života možemo označiti njegovo rodbinsko
povezivanje sa knezom Lazarom. Istorijska nauka nema preciznog datuma tog događaja ali se
on obično smeštava u 1371. godinu. Tim je kako smo i ranije naglasili Vuk ušao u krvno
srodstvo s Nemanjićima.52 A Lazar se tim činom povezao sa pripadnikom jedne od
najuglednijih plemićkih porodica čime je sebi još uvećao ugled. Ovaj brak bio je temelj

48 Dinić, Srpske zemlje, 149.
49 Kovačević, 15–16.
50 Dinić, 153.
51 Šuica, 41–43.
52 Andrija Veselinović, Radoš Ljušić, Srpske dinastije (Novi Sad; Beograd, 2001), 84.
24

uspona i stabilnosti za oba vlastelina. Oba su uspeli unovčiti ovaj savez koji je vremenom
prerastao u prijateljski odnos.53

6.2 Nova podela snaga
Dok su šezdesetih godina južnim srpskim oblastima vladali Mrnjavčevići, na severu srpske
države izdvojile su se dve ličnosti, koje će igrati važnu ulogu na pozornici srpske istorije.
Nećak kneza Vojislava Vojinovića, župan Nikola Altomanović i knez Lazar Hrebeljanović koji
su se našli u opoziciji ambicioznih osvajanja Vukašina Mrnjavčevića.54 Posle smrti Vojislava
Vojinovića, Nikola Altomanović uspeo je da prigrabi sebi veliki deo njegove nekadašnje
teritorije. Među svim oblasnim gospodarima najveći je nemir stvarao upravo mladi Nikola
Altomanović. Bio je u konfliktu gotovo sa svim susedima umešao se i u konflikte u Bosni,
napao je Dubrovnik, maltretirao građane i tražio danak koji se davao srpskom vrhovnom
vladaru.55 Najverovatnije je tražnje saveznika protiv moćnih Mrnjavčevića zbližilo Lazara
Hrebeljanovića i Vuka Brankovića; očigledno je Lazar u vernom podaniku srpskog cara i sinu
uglednog sevastokratora Vuku Brankoviću video sigurnog saveznika. Posedi Vuka Brankovića
nalazili su se pored Lazarevih, pa je verovatno da je Lazar u svojoj okolini hteo sigurnost pa je
tako od svoga suseda zbog stabilnosti i bezbednosti vlastitih poseda napravio prijatelja.56

6.3 Odnos Kneza Lazara i Vuka Brankovića prema Kosovskom boju
Uloga i pozicija kneza Lazara za vreme oblasnih gospodara te njegov odnos prema ostalim
vlastelinima istraženi su u istoriografiji.57
Bilo koji ćemo istorijski stav zauzeti po pitanju Lazareve političke pozicije u odnosu na ostale
oblasne gospodare, ovaj se problem ne sme proučavati bez analize odnosa Lazara i kao što
ga naiva Šuica »njegovog prvog zeta, gospodina Vuka Brankovića«.58 Zbog fragmentarnosti
informacija i ovo pitanje istorijske nauke nije potpuno rešeno. Savremena istorija nije
potpuno jedinstvena po pitanju odnosa između kneza Lazara i Vuka Brankovića. Kroz godine
istraživanja neki su istoričari počeli da se intenzivnije bave ovim pitanjem, jer je sve snažnija
postajala teza, da se okrivljenje Vuka Brankovića za izdaju na Kosovu u narodnoj tradiciji ne
može razumeti bez dublje analize odnosa Brankovića i Lazarevića pre i posle Kosovske

53 Marko Šuica, »Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu dubrovačkih isprava«, Stari srpski arhiv, vol. 9
(Beograd, 2010), 218.
54 Šuica, Vuk, 43.
55 Sima Čirković, The Serbs, 78.
56 Šuica, ibid.
57 Gledati: Franjo Barišić, »Vladarski čin kneza Lazara«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), Dimitrije Bogdanović,
»Oživljanje nemanjičkih tradicija«, Istorija srpskog naroda vol. 2 (Beograd, 1982), Sima Ćirković, Stare i nove
kontroverze o knezu Lazaru i Srbiji uoči Kosovske bitke., Dušanka Dinić Knežević, »Srpske zemlje od maričke do
kosovske bitke«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989), Božidar Ferjančič,
»Vladarska ideologija u srpskoj diplomatici posle propasti Carstva«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), Rade
Mihaljčić »Knez Lazar i obnova srpske države«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), Ivan Božić, »Neverstvo Vuka
Brankovića«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).
58 Marko Šuica, »Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu dubrovačkih isprava«, Stari srpski arhiv, knj. 9
(Beograd, 2010), 219.
25

bitke.59 Uspeh kneza Lazara ne može se zamisliti bez rodbinskog povezivanja sa Vukom
Brankovićem. Brak Lazareve ćerke Mare i Vuka Brankovića sklopljen je za vreme početka
širenja države kneza Lazara. Lazar je sebi svakako podigao ugled, vezavši se za pripadnika
starog srpskog plemstva a uz to ovaj je brak postao jedan od temelja kneževe državničke
politike jer je u Vuku Brankoviću našao vernog saveznika.60 Radilo se o pažljivo odabranom
političkom savezu, jer je Vuk Branković dolazio iz jedne veoma ugledne porodice kao sin
sevastokratora i unuk vojvode sa prestižnim porodičnim vezama koja je više generacija verno
služila na dvoru Nemanjića.61 Korist ovog povezivanja bila je naravno obostrana, u ovako
složenim vremenima nestabilnosti i nepredvidljivosti, te potpunog kolapsa centralne vlasti,
saveznici su bili preko potrebni. Tako su i Vuk Branković i knez Lazar sebi obezbedili
međusobne granice, mogli bismo reći da su jedan drugome štitili leđa.
Kad se u obzir uzme činjenica, da je sa raspadom jedinstvene države formirano više manjih
oblasti koje su bile u stanju da se zarate jedna sa drugom a sa druge strane pretila je
veličanstvena ratna snaga osmanske imperije, ovakvo povezivanje bilo je logično i politički
mudro. Sa ovim brakom genealoško stablo nije oplemenio samo Lazar već je putem stupanja
u brak sa Lazarevom ćerkom Marom i Vuk stekao krvno srodstvo sa Nemanjićima.
Šuica dalje osvetljava jednu potpunu novu perspektivu povezivanja ova dva vlastelina.
Budući da se Vuku Brankoviću rodio prvi sin mnogo ranije nego starijem knezu Lazaru
moguće je (verovatno da je već 1371. dobio prvog sina) da je Lazar putem ovog braka sebi
obezbedio naslednika u slučaju da sam ne bi nikada dobio sina. Lazar je kasnije ipak dobio
sina Stefana Lazarevića, koji je rođen 1377. što je odbacilo ovakav rasplet događaja.62
Važnost Lazarevog povezivanja sa Vukom već je isticao autor prve monografije o Vuku
Brankoviću, Ljubomir Kovačević, koji je istakao par pogleda na odnos ova dva vlastelina.
Prvo, da je upravo brak Lazareve ćerke Mare i Vuka Brankovića, Lazaru obezbedio južne
granice, što mu je omogućilo, da se je okrenuo osvajanjima u drugim pravcima. Vuk
Branković i Lazar tako su prema Kovačeviću vodili zajedničku politiku; zajedničko su ratovali
protiv Nikole Altomanovića, Vuk je pomagao Lazara u osvajanju Braničeva, a ujedinjeni su bili
i u spoljnoj politici – prema Ugarima i Turcima.63
Prema izvorima, može se zaključiti, da su odnosi kneza Lazara i Vuka Brankovića bili veoma
bliski. Beleška na hronografu svetogorskog manastira sv. Pavla iz 1387. svedoči o
zajedničkom delovanju. Knjiga koja je napisana po Vukovoj zapovesti u Prizrenu kazuje da su
oni »u slozi i ljubavi pobeđivali neprijatelje svoje«. Mnogo nam govori i misao da je
dokument napisan za vlade »blagovernog i hristoljubivog i bogom prosvećenog gospodina
kneza Lazara i ljubaznog mu sina gospodina Vuka«64. Ove reči idu u prilog mogućeg jako
prisnog i tesnog prijateljstva i toplog odnosa između Vuka i kneza Lazara. Pitanje koje se
može pojaviti jeste da li su ove reči prisne i odraz realnog stanja ili je njihova namera stvoriti
idealiziranu sliku. U istorijskim izvorima nećemo naći nijedan trag koji bi svedočio o

59 Blagojević, O izdaji ili neveri Vuka Brankovića, 8–9.
60 Šuica, »Odnos kneza Lazara…«, 218.
61 Šuica, Vuk, 61.
62 Ibid., 67.
63 Kovačević, Vuk Branković, 16–17.
64 Fran Miklosich, Monumenta Serbica spectantiam historiam Serbice, Bosnae, Ragussi (Wienna, 1858), 301.
26

neprijateljstvu između ova dva vlastelina.65 Sa druge strane činjenica da je Vuk jednog od
svojih sinova nazvao po Lazaru i da je knez Lazar jednog od svojih sinova nazvao po Vuku
Brankoviću, pre će potvrditi da se ne radi u pukoj »propagandi« niti o političkom sarađivanju,
koji bi se zasnivao samo na zajedničkoj koristi, već o prisnim i duboko prijateljskim
odnosima.66
Ovakva bliskost, kneza Lazara nije ispričana sa ostalim zetovima. Već smo spomenuli da je
Vuk kovao svoj novac nezavisno do Lazara. S obzirom na numizmatička saznanja, Vuk je
kovao čak 17 različitih tipova novaca ali je najviše pažnje posvećeno jednom tipu novca u
kojem se na jednoj strani nalazilo Vukovo ime a na drugoj Lazarevo. Kao i brojni ostali dokazi
i ovaj novac razdvajao je istoričare. Miloš Blagojević u ovom novcu video je dodatnu potvrdu
teze o zavisnom položaju Vuka Brankovića, dok je interpretacija Šuice išla više u smeru
potvrde tesnih prijateljskih veza, sloge i političke ujednačenosti.67 S obzirom na političku
situaciju i istorijski kontekst u kome su se našli knez Lazar i Vuk Branković, politička složnost
dvaju oblasna gospodara i nije iznenađenje. Osmanska imperija nezadrživo je širila svoje
granice pa i uticaj na balkanskom poluostrvu. Dok su Vuk Branković i knez Lazar tek
sagrađivali i utvrđivali svoje oblasti, brojni su srpski gospodari južnih oblasti postali vazali
osmanskog carstva.68
Osmanska država uspela je da konsolidira i proširi svoju vlast u Maloj Aziji do kraja osme
decenije 14. veka. Time su se stvorili pogodni uslovi da osmanska imperija predvođena
sultanom Muratom nastavi sa osvajanjima srpskih oblasti.69 U ovakvim okolnostima, gde su
teritorije Vuka i Lazara bile ugrožene znatno većom vojnom silom, jedina mogućnost je bila
jedinstvena politika. Mavro Orbini, Vuka Brankovića portretiše kao poslušnog prema knezu
Lazaru. Pojam poslušnosti koji koristi autor Kraljevstva Slovena možemo tumačiti na više
načina. Može se razumeti kao priznavanje vodećeg položaja kneza Lazara od strane Vuka
Brankovića ali možemo razumeti i kao međusobno razumevanje političke realnosti te s toga
jedinstveno delovanje dvaju nezavisna oblasna gospodara. Poslušnost možemo razumeti i
kao simbol odnosa oca i sina, odnos kojeg nam prepričavaju i ranije spomenuti izvori. Prema
autoru Kraljevstva Slovena, Vuk Branković i knez Lazar živeli su »u miru sa svim svojim
susedima«70.
Mada je ova konstatacija svakako problematična, budući da je knez Lazar ratovao sa Nikolom
Altomanovićem i sebi priključio teritorije Radića Brankovića, a Vuk mu je verovatno u tim
ratovima i pomagao. Ali ova konstatacija jeste tačna ako se odnosi na period kad su teritorije
kneza Lazara i Vuka Brankovića već bile zaokružene. Sa tom se rečenicom naravno misli na
politiku mira i saradnje zbog mnogo opasnijeg spoljnjeg neprijatelja koju je promovisao knez
Lazar što je bilo poznato i Mavru Orbiniju, naime i on je kao glavnog pokretača ovakve
politike naveo strah od Turaka.71

65 Šuica, Vuk, 94.
66 Šuca, Vuk, 99–100.
67 Ibid., 79, i Blagojević, O izdaji ili neveri…, 15–16.
68 Ibid., 73.
69 Inaldžik, Osmansko carstvo, klasično doba 1300–1600 (Beograd, 1974), 80.
70 Mavro Orbini, Kraljevstvo Slovena (Beograd, 2016), 379.
71 Ibid.
27

Prijateljstvo i bliskost opisani u istorijskim izvorima, podudaraju se sa slikom epskog
narodnog stvaralaštva. Narodne pesme koje opisuju zbivanja pre Kosovskog boja, slikaju nam
ljubazan, blizak i prisan odnos kneza Lazara i njegovih zetova Miloša Obilića i Vuka
Brankovića:
Lepo ti je okom pogledati
Gospodara slavnog car-Lazara,
Kad pošeta sa dva zeta mila
Kao soko među sokolima!
Ponosi se Lazo zetovima,
Milo mu je biti među njima
S njima hodit, s njima besediti;
Ponosi se carevina cela
Čuveni su i van carevina
Sa junaštva i gospodstva svoga.72
U ovim versima saznajemo da je knezu Lazaru »milo« u društvu njegovih zetova Miloša i
Vuka. Da su odnosi Vuka i kneza Lazara strogo formalni i politički, ne bismo mogli biti svedoci
ovakvoj poetskoj slici. Ovi versi nam pričaju o skladnosti, o milini i ljubavi među troje
vlastelina. U njima se jasno vidi, da je knez Lazar središnja figura, koja je zbog rodbinskih
odnosa – ipak su oni njegovi zetovi pa i zbog očigledno višeg hijerarhijskog statusa – ističe se
naime da je on gospodar, iznad Vuka Brankovića i Miloša Obilića. Slično gore spomenutim
izvorima i ovi versi narodne pesme svedoče o tome da je odnos između Vuka i kneza Lazara
bio nalik odnosu sina i oca, naime knez se Lazar ponosi Vukom, kao što se otac ponosi
vlastitim sinom, a takođe knez Lazar se šeta i priča sa svojim zetovima i u tvome uživa, kao
što bi se otac družio sa svojim sinovima.

I u narednim versima u kojima knez Lazar šalje pismo kojim poziva Vuka da se pridruži
njegovoj vojsci u borbi protiv Osmanlija dobivamo sličan utisak:
Treću šalje, a četvrtu piše,
Pa je šalje u Prizrena grada
Svome zetu Vuku Brankoviću:
Mio zete uzdanico moja!73
Ovde je opet spomenuto da je Vuk Branković u kneževim očima mio ali i da se u njega uzda.
Istorijska je nauka utvrdila kako smo gore spomenuli, da su knez Lazar i Vuk Branković vodili

72 Lazarica, 51.
73 Lazarica, 117.
28

skladnu i ujedinjenu politiku odnosno je Vuk prema rečima Mavra Orbinija bio poslušan
prema Lazaru. Za to i ne čudi da je za kneza Lazara, Vuk Branković, bio uzdanica, jer je verno
sledio kneževoj političkoj delatnosti. Knez je Lazar u Vuku Brankoviću video čoveka od časti,
slavnog i plemenitog porekla, vernog njegovoj političkoj ideji, prema kojem se odnosi kao
prema sinu. Istina je, da se knez Lazar u narodnim pesmama ovako u svojim obraćanjima
delimično odnosi i prema drugim zetovima. I svog drugog zeta, Đurađa Balšića, koji je u
narodnim pesmama nazvan Zečanin Balša naziva »mili zete«.74
Ipak Zečanin Balša, u ovom korpusu narodnih pesama, nije portretisan u Lazarevom
intimnijem krugu kao što su to Miloš Obilić i Vuk Branković. Sa njim se ne šeta i ne »besedi«.
Zečanin Balša iako zet kneza Lazara, nije prikazan kao osoba sa kojom knez Lazar provodi
vreme, druži se, jede i slično. Jasno je, da mu je kao zet »mio« ali njegov odnos nije dubok i
blizak kao što je na primer odnos Lazara i Vuka ili Lazara i Obilića. U narodnoj poeziji, opisano
je i kako, Lazar, Vuk i Miloš Obilić, zajedno idu u lov, dok »carica Milica« sa svojim ćerkama,
ženama Obilića i Brankovića, čeka na njihov povratak.75 Na ovaj način stvara se nekakva
stereotipna porodična slika određenog razdoblja.

6.4 Zavisnost ili nezavisnost Vuka Brankovića
Ljubomir Kovačević, autor prve monografije o Vuku Brankoviću nije sumnjao u nezavisnost
Vuka Brankovića i njegovo potpuno autonomno upravljanje u vlastitoj »državi« ali je i on
smatrao da je knez Lazar u sebi video vrhovnog gospodara budući da je imao jaču i veću
državu od svojih zetova, međutim, Vuku Brankoviću nikad nije osporavao nezavisnost. Prema
Kovačeviću, Vuk je na neki način priznavao Lazarevu vrhovnu vlast, jer nije »zadržao sebi za
pravo da se zarati s Dubrovčanima a to je mogao i kao vazal činiti«76. Može biti da se radi o
vrhovnoj Lazarevoj ulozi, ali mogli bismo reći, da se radilo o vrlo ujedinjenoj spoljnoj politici,
kao što je i sam Kovačević naveo ranije. O Vukovoj nezavisnosti svedoči i činjenica, da Lazar u
svojim ispravama nije spomenuo drugog grada osim Novog Brda kad je reč o zabaštinjanju
Dubrovčana, koji su živeli i u drugim gradovima poput Prizrena, Prištine i Trepče koji su tada
već bili u okviru Vukove države. Dakle nije se usudio uređivati odnose sa Dubrovčanima koji
su se nalazili izvan njegove oblasti tačnije na Vukovim posedima.
Činjenica da je Vuk Branković kovao vlastiti novac naterala je Kovačevića da još više poveruje
u Vukovu nezavisnost ali kao što smo i ranije spomenuli, novce su kovali brojni vlastelini u to
vreme pa i neki gradovi i patrijarh, čak više neki manje poznati vlastelini za koje se zna, da su
kovali vlastiti novac verovatno su se nalazili upravo na području Vukove oblasti.77 Stoga ne
možemo kovanje novca u potpunosti smatrati indikatorom nezavisnosti.
Na drugoj strani, dubrovačka politika i postupanje prema određenim srpskim velmožama
toga vremena, može biti od izuzetnog pokazatelja realnog stanja toga vremena. Dubrovčani
koji su kao i u prošlosti i u ovim nemirnim vremenima i periodu stalne opasnosti od

74 Lazarica, 116.
75 Ibid., 51–53.
76 Kovačević, Vuk, 20.
77 Kovačević, Vuk, 20–21, i Sima Ćirković, Stare i nove kontroverze o knezu Lazaru i Srbiji uoči Kosovske bitke, 12.
29

osmanskih sila želeli da regulišu svoja prava u srpskim zemljama, poslali su svoje poslanstvo
da obnovi stare privilegije, koje su imali već od razdoblja Nemanjića. Hijerarhijsku razliku, u
kojoj je Lazar očigledno bio stepen više od Vuka Brankovića, dubrovački poslanici potvrdili su,
kad su 1386. prvo otišli na dvor kneza Lazara a tek posle posetili i Vuka Brankovića.78
Ali pored hijerarhijskih razlika koje nam otkriva čin dubrovačkih dostojanstvenika, potvrđuje
se da Vuk Branković nije bio vazal kneza Lazara nego je samostalno vladao na prostoru svoje
države, jer u suprotnom Dubrovčani ne bi zasebno od njega tražili potvrdu privilegija.79 Još
nam više otkrivaju povelje, koje su svako za sebe Dubrovačkoj republici potvrdili Vuk i Lazar.
Iz isprava možemo iščitati Lazarevo nastavljanje nemanijćke prakse i propagiranje vlastitog
prvenstva. Dobija se utisak da su i jedan i drugi oblasni gospodar pokušavali da jasno ukažu
na međusobne razlike, Vuk skromnošću koja odlikuje njegove dokumente a Lazar
elementima unutar isprave, koji jasno ukazuju na njegov pokušaj pokazivanja vrhovnosti ili
čak de facto prvenstveni položaj. Lazareva je isprava uočljivo svečanija, u njoj se nalaze
formule i elementi koji odgovaraju vladarskim poveljama. Vukovi su dokumenti mnogo
jednostavniji i skromniji, njegova povelja više liči na otvoreno pismo nego na vladarske
isprave. Razlike u uvodnim delovima isprava svedoče o određenoj političkoj i starešinskoj
gradaciji između Lazara i njegovog zeta. Delovanje Dubrovačkih poslanika sklada se sa
formom i sadržajem isprava, gde je uočljivo Lazarevo prvenstvo. Najverovatnije da je
skromnost Vukovih isprava rezultat svesnog postupanja Vuka Brankovića, koji je namerno
izostavio ceremonijalno naglašavanje vlasteo-vladalačkih obeležja u svojoj povelji u nameri
da jasno ukaže na hijerarhijsku razliku između njega i njegovog tasta Lazara.
Ovakva razlika u pozicijama nije dovoljna podloga da bismo razmišljali o nekakvom vazalnom
odnosu. Ove razlike više svedoče o spremnosti Vuka Brankovića da radi stabilnosti i
jedinstvenosti potpuno odstupi prvenstvo Lazaru i svojom skromnošću pokuša da ne
poremeti ovo sistematsko građenje Lazarevog središnjeg položaja. To nas samo može
podsetiti na više puta spomenut odnos oca sina i na poslušnost Vuka Brankovića, kojom je
Mavro Orbini opisao odnos zeta prema tastu. Vukove isprave potvrđene Dubrovniku, nemaju
arenge.
Njegova povelja počinje intitulacijom dok je upravo u arengi Lazareve povelje, sačuvana
vladarska ideologija koju je promovisao knez Lazar. Arenga kneza Lazara sadrži isticanje
dometa njegove vlasti zajedno sa pretenzijama do određenih teritorija. Prema toj povelji i
ostalim dokumentima, Lazar je bio vladar Srpske zemlje, Pomorja i podunavskih oblasti.
Koristeći vladarsko ime »Stefan«, Lazar jasno pokazuje svoje namere da postane nastavljač
nemanjićke tradicije. U intitulaciji jasno je izraženo da je Lazar pravo da koristi vladarsko ime
»Stefan« dobio po »milosti božijoj«.
Ovo smo takođe spomenuli u prošlom poglavlju, ovakva formulacija bila je ključna da natera
određene istraživače na misao da je nekim crkvenim obredom Lazar potvrđen za vrhovnog
vladara i da je barem na simboličkom nivou to i bio. Intitulacija Vuka Brankovića sasvim je
skromna, ni svoju nisku titulu gospodina on nije istaknuo, već je ona spomenuta tek na kraju

78 Šuica, »Odnos kneza Lazara…«, 220.
79 Šuica, Vuk, 97.
30

isprave. Vukova isprava izdata je posle Lazareve a sadrži i informacije o prethodno donetoj
tastovoj povelji. Vuk Lazara naziva gospodinom knezom, čime potvrđuje poštovanje
Lazarevog državno-političkog primata i opšte međusobno poštovanje u okviru relacije otac i
sin.80
Božidara Ferjančića to je navelo na ideju da je Vuk Branković priznavao kneza Lazara za
vrhovnog gospodara nekih delova nekadašnje jedinstvene srpske države ali ni on nije
sumnjao da Vuk potpuno samostalno vlada u svojoj oblasti.81 Miloš Blagojević zastupao je
stav da je zbog postepenog jačanja Lazarevog položaja Vuk Branković postao njegov vazal.82
Rade Mihaljčić izdvojio je bitne razlike u odnosu između dokazanih vazala i kneza Lazara te
na drugoj strani kneza Lazara i Vuka Brankovića. Vazalima poput Obrada Dragoslavića,
čelnika Muse i drugima, Lazar je potvrđivao i izdavao isprave, što nije slučaj sa Vukom
Brankovićem pa ja s toga još teže poverovati da je Vuk Branković bio vazal svoga tasta.83
Kako je Šuica naglasio treba razumeti da se ne radi o običnim odnosima, budući da je i sama
istorijska situacija u kome su se snašli ovi vlastelini bila vrlo složena, pa je od ovih vlastelina
zahtevala netipično postupanje.84

6.5 Vuk Branković od Maričke bitke do Kosovskog boja

Više puta citirani versi narodne pesme
Hoće krunu Brankoviču Vuče
Surodica silnog car-Stepana.
A gospodar od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga;85
Otkrivaju još jednu perspektivu narodnog shvatanja istorijskih zbivanja. Naime, ovi versi čiji
je hronološki kontekst smrt Cara Uroša, pretpostavljaju da je u to vreme, dakle oko 1371.
godine, Vuk Branković zaključio izgrađivanje svoje oblasti, odnosno je ovako zaokruženu
dobio u nasledstvo, pa ga nazivaju „gospodarem Prizrena grada i Kosova polja širokoga“. U
poglavlju gde se bavimo najranijim životom Vuka Brankovića, utvrdili smo da Vuk svakako
nije nasledio sve ove spomenute posede odnosno celo Kosovo, koje je na vrhuncu svoje
političke snage imao. Već smo spomenuli da je Ljubomir Kovačević 1888. godine utvrdio da
se baština Brankovića nalazila u Drenici na Kosovu.

80 Šuica, »Odnos kneza Lazara…«, 223–225.
81 Božidar Ferjančić, »Vladarska ideologija u srpskoj diplomatici posle propasti Carstva (1371)«, O knezu Lazaru
(Beograd, 1975), 149.
82 Blagojević, Medaković, Istorija srpske državnosti, 250–251.
83 Rade Mihaljčić, Lazar Hrebeljanović, istorija, kult, predanje (Beograd, 2001), 98.
84 Šuica, »Odnos kneza Lazara…«, 226.
85 Lazarica, 41.
31

Dakle Vuk nije nasledio izgrađenu i obimnu oblast, već je ona plod njegove političke i vojne
delatnosti. U vreme kad je Vukova oblast bila zaokružena i relativno obimna, Vuka bismo
stvarno mogli smatrati gospodarem Kosova a nesumnjivo se u toj oblasti nalazio i grad
Prizren. Mihailo Dinić konstatovao je »Kad je Vuk Branković dostigao svoj najveći uspon
njegova oblast je bila vrlo prostrana: držao je Prištinu, Vučitrn Trepču, Zvečan, Peć, Prizren,
Skoplje, Sjenicu i Komorane na Limu« i posle toga postavio je sasvim legitimno pitanje, šta je
od toga nasleđeno a šta je njegova tekovina.86 Blagojević nije sumnjao u zaključke Dinićeve
analize ali je istaknuo da su Vuku u proširivanju oblasti išli na ruku i događaji posle Kosovske
bitke.87 Dakle, ako je Vuk stvarno iskoristio posledice Kosovske bitke da uveliča svoju državu,
da li je on pre ovog događaja gospodario celokupnim Kosovom? Istoričari sa kraja 19. veka
bili su takvog mišljenja; prema njihovim shvatanjima Vuk je uspeo u svoju oblast uključiti
Kosovo u celini, izvan njegovih granica ostalo je samo Novo Brdo i nekoliko manjih poseda
koje je držao njegov tast knez Lazar.88
Do danas u istorijskoj nauci nije osporavano saznanje Ljubomira Kovačevića da se baština
Brankovića nalazila u Drenici na Kosovu. Ipak može biti da zbog nedostatka izvora ne
poznajemo svu njegovu baštinu. Međutim kao što nismo u mogućnosti da potpuno precizno
odredimo celokupnu njegovu baštinu, ne možemo ni u potpunosti pratiti kako je išlo njegovo
izgrađivanje oblasti. Razlog je u tome da su izvori koji svedoče o obimu njegove oblasti
docniji i najčešće posredno govore o tome da se neki grad našao u Vukovoj oblasti. Ne
možemo dakle hronološki jasno pratiti a nažalost ni utvrditi uvek sa sigurnošću koji su
događaji doprineli tome da se odjednom neki komad zemlje nalazi u Vukovoj »državi«.
Neki izvori bi nas mogli navesti na ideju da je ipak Vuk Branković relativno rano postao
gospodar Kosova, pa bi se s toga istorijska saznanja mogla poklapati sa narodnom tradicijom,
koja vidi Vuka kao gospodara Kosova već za vreme smrti Cara Uroša. Ljubomir Kovačević
smatrao je da je već 1365. godine, Vuk znatno proširio svoju oblast te da je pre smrti Cara
Uroša u svojoj oblasti imao brojne važnije gradove poput Prištine, Vučitrna i Trepče. Svoju
tezu crpeo je iz jedne pogrešno datirane povelje u kojoj Vuk Branković daruje manastiru
Hilandar sela Gornju i Donju Galimlju kod Prištine dok je Car Uroš još bio živ. Kasnije je
utvrđeno da je ova povelja izdata posle 1371. godine svakako posle smrti Cara Uroša. Sa
druge strane, Car Uroš je i sam izdavao povelje pre svoje smrti u Prištini, što najverovatnije
govori u prilog tome, da se tamo njegova vlast još zadržala, pa ćemo lakše poverovati da je
do Vukove ekspanzije moralo doći kasnije.
Istorijska nauka danas je više privržena konceptu da je ključan period izgrađivanje Vukove
oblasti tek posle smrti Cara Uroša. Ključni događaji koji su Vuku išli na ruku u uzdizanju i
teritorijalnoj ekspanziji bili su propast Mrnjavčevića posle katastrofalnog poraza na Marici,
poraz Nikole Altomanovića i padanje moći Balšića.89 Ipak treba naglasiti da za ove
pretpostavke nemamo drugo nego posrednih dokaza. Da je Vuk iskoristio spomenute
političke situacije zaključujemo na osnovu činjenice da su se u sastavu Vukove države u

86 Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku, 149.
87 Blagojević, O izdaji ili neveri…, 22.
88 Šuica, Vuk, 76.
89 Dinić, Srpske zemlje…, 153.
32

određenom momentu našli krajevi kojima su nekad vladali Altomanović, Balšići i
Mrnjavčevići. Jedan od važnijih faktora koji su doprineli uspehu, svakako je Vukovo
povezivanje sa knezom Lazarom. Savez sa najsnažnijim vlastelinom regiona sigurno je
omogućivao Vuku da se zaštiti od potencijalnih protivnika i sa druge strane iskoristi tastovu
vojnu snagu za vlastitu ekspanziju. U okviru dubokog međusobnog poštovanja moglo se
desiti i da je knez Lazar odstupio deo svoje teritorije Vuku Brankoviću pa je moguće da je i to
jedan od načina kojima se uvećala država Vuka Brankovića. O tome vrlo eksplicitno svedoči
jedno Slovo o knezu koje smo više puta u raznim kontekstima već bili spomenuli i kaže: „Tada
i ovome dovoljno zemlje odvoji, a naročito se desiše velike varoši na delu države njegove.“90
Za neke je autore bilo i nesporno da se na putu uzdizanja Vuk koristio i silom.91 Prema Mavru
Orbiniju, Vuk se nikad nije posluživao rata kao sredstva širenja svog uticaja već se
zadovoljavao vlastitim posedima. Naravno, iako je politika međusobnog mira u određeno
vreme postala promovisana od Vuka i kneza Lazara, i jedan i drugi koristili su silu kad su
zaokruživali svoje oblasti.92 Izvori ne beleže da je Vuk učestvovao u prvom talasu
zaposedanja teritorija, kad je propala snaga Mrnjavčevića.93 Vukovo korišćenje sile u
izvorima nije osvedočeno, on se ne spominje ni kao saveznik kneza Lazara i bana Tvrtka u
ratu protiv Nikole Altomanovića. Vukova se teritorija nije ni graničila sa posedima Nikole
Altomanovića u to vreme, međutim to ne znači da nije učestvovao u ovom ratu a još manje
da se nije koristio posledicama toga rata.94

Iako je Vuk najverovatnije unovčio i situaciju posle Kosovske bitke za svoje uzdizanje, jasno je
da je jezgro svoje oblasti formirao u periodu od 1371. do 1389. godine. Tad su se pod
njegovom vlašću već našli brojni važni gradovi nekadašnjega carstva, trgovi, manastirska
središta i mnogobrojne plodne župe. Među važnijim gradovima možemo izdvojiti Prizren,
Prištinu i Skoplje.95 Najverovatnije da je od važnijih gradova Vuk u ovom periodu zaposeo i
Vučitrn. Prizren bio je mnogo važan grad u nekadašnjoj oblasti Mrnjavčevića te docnije
Balšića koji se na kraju našao u oblasti Vuka Brankovića. Jasno je iz ovog primera da je
dugoročno propast ovih velikaša bila od koristi za Vuka Brankovića. Direktnih svedočenja o
Prizrenu kao Vukovom gradu nema, ali je ipak Dinić uspeo putem posrednih izvora zaključiti,
da je Vuk zauzeo ovaj grad za vreme smrti Đurađa I Balšića (1378) ili čak ranije. Smrću
Đurađa Balšića, Vuk je osim Prizrena sebi priključio i Prizrensku kotlinu, šire područje
Orahovca, Đakovice i manastir Dečane.
Ovim događajem Vuk je zagospodario gotovo celokupnoj južnoj Metohiji, koja je
predstavljala bogato agrarno područje.96 I Skoplje, takođe nekada u državi Mrnjavčevića,
koju godinu ranije verovatno od 1376. do 1377. postalo je deo Vukove oblasti. Na području
Vardara osim Skoplja i okoline, ništa drugo nije bilo Vukovo, budući da su se samo nekoliko

90 Kovačević, Vuk, 15–16.
91 Božić, Vera ili nevera…, 230.
92 Orbini, Kraljevstvo Slovena (2016, Beograd), 379.
93 Šuica, Vuk, 60.
94 Dinić, Srpske zemlje…, 150, i Blagojević, O izdaji ili neveri..., 20.
95 Šuica, Vuk, 70.
96 Blagojević, 21–22.
33

kilometara jugozapadnije, nalazili posedi Andrijaša Mrnjavčevića.97 Da je Vuk stvarno
gospodario Skopljem, zaključujemo iz darovnice, odnosno povelje, kojom svetogorskom
manastiru Hilandar poklanja manastir Svetog Đorđa kod Skoplja.98 Spomenuli smo da se Vuk
ne spominje kao saveznik Tvrtka I i Lazara u okršaju sa Nikolom Altomanovićem iz 1373.,
kojim je Altomanović uklonjen sa istorijske pozornice. Ipak se krajevi Sjenica i Zvečan, nekada
u vladanju Altomanovića, docnije spominju kao Vukovi posedi. Nije potpuno jasno da li je do
zauzimanja ovih teritorija došlo pre ili posle Kosovske bitke ali je svakako sad moguće
zaključiti da su propast Altomanovića i Mrnjavčevića te slabljenje Balšića pridoneli Vukovom
uzdizanju.
Od važnijih gradova, Vuk je prema Diniću držao i Peć. Dinića su na to navele posredne
informacije ali opet nije uspeo da razjasni, kad se tačno ovo versko središte našlo u oblasti
Vuka Brankovića.99 Mi smo u ovom radu već spomenuli, da je 1375. sabor u Peći na kojem se
izabrao novi patrijarh zajedno sa svojim zetom Đurađem Balšićem, sazvao knez Lazar. I
kasnije kad je biran 1379. patrijarh Spiridon, inicijator novog sabora bio je samo knez Lazar.
Dakle, da je Vuk u to vreme gospodario ovim krajem, sigurno bi bio barem spomenut u
jednom ili drugom slučaju, stoga veoma je sigurno da do 1379. godine, Peć sigurno još nije
bio grad u sastavu Vukovih poseda.
Miloš Blagojević bio je mnogo oprezniji po pitanju Vukovih poseda, prema njegovoj oceni,
Vuk pre Kosovskog boja nije osvojio ni Peć, Zvečan, Trepču, Gluhavicu, Sjenicu ni Komaran.100
Peć sa pećkom patrijaršijom prema ovom autoru pripala je posle slabljenja moći Balšića
knezu Lazar, dok je Vuk iskoristio gubitak snage ove plemenite porodice da zaposedne
Prizren, prizrensku kotlinu i južne delove Metohije.101 Dešavanja unutar crkve potpuno se
poklapaju sa ovim potencijalnim razvojem događaja. 1375. godine, knez Lazar i Đurađ Balšić
zajedno su sazvali crkveni sabor; knez Lazar mogao je to činiti zbog svoje središnje političke
uloge u srpskoj pravoslavnoj crkvi, a Đurađ jer je jednostavno bio gospodar Peći. Kad je moć
Balšića počela da slabi i kad je Peć ušla u sastav Lazareve države, više nije bilo prepreka da
knez Lazar sam sazove crkveni sabor, što je i učinio 1379.
Veoma važno je naglasiti da je mišljenje istoriografije 19. veka o Kosovu kao oblasti kojoj u
potpunosti gospodari Vuk Branković prevaziđeno. Prema savremenim shvatanjima za života
kneza Lazara, Vuk Branković svakako nije bio gospodar celokupnog Kosova. Verovatno da je
kontrolirao većinski deo Kosova, pa je s toga nazvan u narodnim pesmama »gospodarem
Kosova« međutim već je Mihailo Dinić u izvorima našao informacije, koje svedoče o tome da
je knez Lazar, pa kasnije i njegovi naslednici na području Kosova imao posede. Naime knez
Lazar je 1380-81. darovao crkvu Spasovu u Hvosnu svetogorskom manastiru Sv.
Pantelejmona. U Dinićevom radu ostalo je nerešeno da li je reč o malom klinu teritorije
unutar Vukove oblasti ili je Lazar držao više enklava unutar oblasti svoga zeta.102

97 Dinić, 150, 154.
98 Stojan Novaković, Zakonski spomenici srpskih država srednjeg veka (Beograd, 1912), 451.
99 Dinić, 151–152.
100 Blagojević, O izdaji ili neveri…, 22.
101 Ibid., 25.
102 Dinić, 156–157.
34

Dinić je zanemario neke od izvora, koje je izdvojio Blagojević i na osnovu kojih veoma izvesno
možemo zaključiti da je pre Kosovske bitke, Lazaru pripadala cela severna Metohija a ne
samo manji klin kako je predviđao Dinić.103
Kao što nam nije potpuno jasan put Vukovog izgrađivanja oblasti, ponekad su i neizvesne
granice između njegove države i njegovih suseda. Ovakvo pitanje predstavlja poseban napor,
budući da su granice bile podložne relativno brzim promenama. U poređenju sa ostalim
granicama, Vukova je granica na istoku bila relativno stabilna. Nju je sačinjavao pojas ovih
krajeva: Skopska Crna Gora – Žegovac – Koznica – Prugovac – donji tok Laba.104 Istočno od
ove linije nalaze se veoma važni gradovi poput Novog Brda i Gnjilana, koji su već ulazili u
sastav Lazareve oblasti. I severnije teritorije gde se nalazila župa Lab nazvana i »Malo
Kosovo« bile su deo Lazareve države a ova teritorija nije pripala Vuku ni posle Kosovskog
boja.105 Ranije spomenuta severna Metohija koja se nalazila u Lazarevoj oblasti, graničila se
je sa Vukovim posedima na gornjem toku reke Kline, koja teče sa severa prema jugu.106 Na
zapadnim granicama Vukove države, gde su se nalazili posedi oslabljenih Balšića, Vukove su
teritorijalne ambicije išle sve do mora ali se to odnosi na razdoblje posle Kosovske bitke.
Njegove su realne granice na zapadu bile na Koritniku i Paštriku.107
Pod okriljem svoga tasta, Vuk je uspeo da izgradi snažnu oblast, koristeći kao i ostali oblasni
gospodari slabljenje velikaša u okolini. Njegovo je uzdizanje došlo kasnije od ostalih oblasnih
gospodara ali je ipak uspeo uz svoga tasta postati najuticajnija politička figura srpske istorije
poslednje dve decenije 14. veka.108 Vukova država bila je relativno bogata. Već smo
spomenuli da su se unutar Vukove oblasti nalazili bogati plodni posedi južne Metohije. Ono
što je pridonelo jakoj privredi svakako su bili rudnici na Kosovu, više puta spomenuti razvijeni
gradovi poput Prizrena, Vučitrna, Trepče, Skoplja i Prištine te razgranata mreža puteva u
državi koja je obezbedila nesmetanu trgovinu unutar granica te također sa drugim oblastima
odnosno državama.109
Grad Prizren koji se takođe našao u sastavu Vukove države, bio je u periodu jedinstvene
države dakle za vreme dinastije Nemanjić jedan od najvažnijih trgovačkih središta čije je
privredno značenje nastajalo da raste. Zato i ne čudi da je tamo bilo stalno sedište
dubrovačkog konzulata. Bio je i prvi grad u okviru srpske države gde je znatno narastao broj
domaćih trgovaca. Ipak ovaj grad je posle propasti centralne vlasti počeo da gubi nekadašnju
ulogu. To se opet odgledalo u odlasku dubrovačkih trgovaca koji su pronašli pogodnije
krajeve za svoje trgovačke aktivnosti. Razlog za napuštanje grada nije bio toliko u naglim
teritorijalnim i političkim promenama zbog kojih se i gospodar Prizrena u relativno kratkom
vremenu više puta zamenio a ni potencijalna opasnost turskih napada. Opadanje značaja
Prizrena povezano je pre svega sa određenim privrednim promenama koje su u velikoj meri

103 Blagojević, 27.
104 Ibid., 21.
105 Blagojević, 18, 19, i Dinić, 152.
106 Blagojević, 26.
107 Dinić, 156.
108 Marko Šuica, Nemirno doba srpskog srednjeg veka, vlastela srpskih oblasnih gospodara (Beograd, 2000), 24–
25.
109 Šuica, Vuk, 77.
35

uticale ne samo na privredu već posledično i na druge sfere života, možemo slobodno
zaključiti da su te promene značajno uticale i na oblasne gospodare.110
U jednom trenutku poskupela je cena srebra, pa se zanimanje za ovaj dragoceni metal jako
uvećalo. Pošto je narasla potražnja srebra shodno tome, srebro se u granicama postojeće
tehnologije počelo masovnije proizvoditi. U razdoblju oblasnih gospodara pogotovo u
poslednjoj deceniji pre Kosovske bitke, srebro pa i ostali metali javljaju se daleko više nego
ranije u trgovačkom prometu. Dubrovačke trgovce počeli su naravno sve više privlačiti
rudnici poput Rudnika, Trepče, Janjeva i Novog Brda.111
O unutrašnjem delovanju Vukove oblasti pa čak i ostalih oblasnih gospodara nemamo mnogo
informacija. Svakako da su ovi procesi promene u privredi uticali i na Vuka Brankovića i
njegovu oblast. Razvoj rudnika vidljivo je promenio ne samo infrastrukturu nego i društvo
srpskih oblasti. Države oblasnih gospodara u kojima su se nalazili rudnici, zahvatio je proces
urbanizacije. Zbog izuzetnog značenja rudnika, stanovništvo počelo je donekle napuštati
posede stoga je broj neagrarnih delatnosti narastao a posledično povećao se i broj gradskih
naselja. Proširio se i specifičan oblik urbanih naselja – trgova.
Ovakva su se naselja nalazila i u oblasti Vuka Brankovića, njihova je karakteristika bio danak
»gospodareve carine« ali su takođe uživala visok stepen autonomije. Ovakav se tip naselja
najčešće formirao pored rudnika sli su status trga uživali i Priština i Vučitrn, dakle dva grada
koja se u Vukovoj oblasti nalaze pre Kosovske bitke. Ekonomska snaga koju su rudnici metala
pružali pojedinim vlastelinima, bila je od ključnog značaja u borbama oblasnih gospodara, pa
je Ćirković112 zaključio da ne čudi da su se po snazi u toj regiji izdvojili baš knez Lazar, kralj
Tvrtko I i Vuk Branković budući da su upravo ovi vlastelini posedovali važna aktivna rudna
središta, koja su mogla podržati finansiranje vojnih jedinica.
Novac koji su donosili rudnici, oblasni gospodari koristili su ne samo za izdržavanje vojnih
jedinica, već i za podizanje i obnavljanje fortifikacija, nabavku oružja i naravno za više puta
spomenuto ktitorstvo i mecenstvo. Oblasni su gospodari svoj deo prihoda od rudničke
produkcije zarađivali na osnovu regalnih prihoda. Ovakve privredne i ekonomske promene
nanovo su prekrojile i postojeće društvene odnose, formirane su nove društvene kategorije i
relacije, što je nateralo oblasne gospodare da stvore adekvatne mehanizme za rešavanje
novih sporova.
Prema skromnoj građi oblasni su gospodari u ovakvim situacijama bili uspešni. U oblastima
kneza Lazara i Vuka Brankovića od organa vlasti u izvorima se spominju samo kefalije –
vladarevi namesnici sa sudskim i upravnim ovlašćenjima. U administracijama oblasnih
gospodara nije zabeležena bilo kakva reforma odnosno inovacija, ovaj će proces pravnih
promena zahvatiti ova područja tek za vreme vladanja Stefana Lazarevića, državna
organizacija bazirala je na sistemu koji je postojao još za vreme centralne vlasti. Ono što je
uočljivo u ovom periodu jeste raznovrsna produkcija novca koju smo više puta spomenuli.
Ona više nije vezana na centralnu vlast jer ona ne postoji pa je svaki oblasni gospodar za

110 Mihaljčić, Propast srpskog carstva, 266–267.
111 Sima Ćirković, »Srbija uoči bitke na Kosovu«, Kosovsko metohijski zbornik vol. 1 (Beograd, 1990), 8–9.
112 Sima ćirković, ibid., 10.
36

sebe kovao novac pa čak i pojedini vlastelini. Treba posebice naglasiti da je upravo oblast
Vuka Brankovića specifična, po tome što je zapažen broj vlastelina unutar njegove oblasti,
koji su kovali svoj novac. Takva monetarna situacija nije u ovakvoj meri specifična ili barem
dokazana kod ostalih oblasnih gospodara. Oblast je Vuka Brankovića dakle bila manje
ujednačena, verovatno da je i njegova centralna vlast bila slabija budući da su u njegovoj
državi neki vlastelini uživali ovako važne privilegije.113

6.6 Vuk i Lazar uoči Kosovske bitke
Već smo spomenuli da je sudbonosni poraz Mrnjavčevića veoma olakšao proširivanje i
utvrđivanje osmanskih sila na Balkanu. Baš u periodu kad su oblasti Brankovića i Lazara bile
zaokružene i stabilizirane, na širokom području balkanskih oblasti i zemalja došlo je do
lančanog potpadanja teritorija pod osmanski protektorat. Mnogi su hrišćanski vladari i
oblasni gospodari morali priznati vrhovnu vlast sultanu Muratu, među njima vizantijski car
Jovan V Paleolog, bugarski car Jovan Šišman, braća Dragaši i nominalni srpski kralj Marko.
Korišćenjem vazalnih hrišćanskih vlastelina u vidu uzimanja harača i pomoćnih vojnih
jedinica, Osmani su sebi obezbedili veliku snagu koja je omogućila olakšanu ekspanziju kako
u Evropi tako i u Anadoliji. Posledice ovih procesa Šuica opisuje ovako: »Pojava koja je
ostavila dubokog traga u mentalitetu srednjevekovnih hrišćana bez obzira na društvenu,
kulturnu ili etničku pozadinu i koja je u drugoj polovini XIV veka od individualnog osećanja
prerasla u opšte društvenu klimu na Balkanu, ostala je zabeležena kao ’strah izmailjčanski’, ili
’strah od Turaka’«114.
Ovi su procesi zahvatili područje srpske države u vreme kad je vladavina Nemanjića počela
da slabi odnosno kad je započeo proces dezintegracije nekada jedinstvene srpske države. U
tom kontekstu možemo razumeti da je strah od osmanske ekspanzije, koji nije bio fiktivan
postao elementarni pokretač politike Vuka Brankovića i kneza Lazara.115 Budući da je turska
opasnost postajala sve realnija za Vuka i Lazara, ovi su oblasni gospodari pokušavali da se što
bolje pripreme za potencijalni okršaj sa tadašnjom vojnom silom. Način odbrane koji je
organizovao knez Lazar, imao je korene u razdoblju vladavine cara Dušana. Pogranični krajevi
dobijali su status krajišta – posebne zone, odnosno teritorije specifično usmerene ka odbrani
granica i sprečavanju upada neprijateljskih vojnih jedinica. Po ovom uzoru, Lazar je poverio
odbranu istočne granice jednom od najodanijih vlastelina u njegovim redovima, Crepu
Vukoslaviću.116 Upravo je ovaj Lazarev vlastelin vezan za prvi poznati sukob sa osmanskim
jedinicama.
Pre nego što se uđemo u problematiku vojnih okršaja Osmanlija i kneza Lazara, Vuka
Brankovića i Tvrtka I Kotromanića, treba skrenuti pažnju na nekoliko činjenica. Činjenica je da
osmanska država do Kosovske bitke nije proširila svoje teritorije do te mere da bi uspostavila
granice sa bilo kojom državom spomenutih vladara. Do Kosovske bitke između osmanske

113 Sima Ćirković, ibid., 9–11, i Mihaljčić, Propast srpskog carstva, 228–231.
114 Marko Šuica, »Pripovesti o srpsko-turskim okršajima i 'strah od Turaka' 1386. godine«, Istorijski časopis vol.
LIII (Beograd, 2006), 94.
115 Marko Šuica, ibid., 93–94.
116 Marko Šuica, Nemirno doba srpskog…, 117–119.
37

države i teritorija Lazara i Vuka nalazio se pojas država, odnosno oblasti, koje je Sima Ćirković
podelio u dve zone na osnovu toga koliko su se u tim regijama uopšte zadržale državničke
tradicije nekadašnjeg srpskog carstva. U ovom radu to i nije važno, ali je za nas važno
napomenuti da ni na jednom mestu u periodu do Kosovske bitke dodirivanja granica među
ovim zemljama nije bilo. Zemlje na južnim granicama oblasti Lazara i Vuka bile su u vazalnom
odnosu prema Osmanlijama, među njima zemlje kralja Marka i Konstantina Dragaša, te će
teritorije Turci inkorporirati u svoju državu tek nekoliko godina posle Kosovske bitke.117 Nije
prošlo mnogo vremena od Lazarevog zaokruživanja oblasti, kad su se njegove sile prvi put
sukobile sa osmanskim odredima.
Ovaj prvi poznati sukob između Osmanlija i Lazarevih sila, bio je okršaj manjih razmera.
Najverovatnije se ovaj sukob odigrao 1380. ili 1381. godine. Kao vojskovođe Lazarevih sila u
izvorima spomenuti su Vitomir i Crep, kome je Lazar poverio odbranu istočnih granica.
Kratke i rečima šture savremene obavesti ovog događaja sažete su u kratke rečenice poput
»Crep i Vitomir razbili Turke na Dubravnici« ili da se dogodio »Crepov boj na Dubravnici«118.
Iako sukob manjih razmera ovaj događaj potvrdio je, da su uprkos malom teritorijalnom
obimu, Lazar i Vuk bili dobro organizovani i ratno pripremljeni. Najverovatnije se u ovom
slučaju radilo o zalutalom pljačkaškom odredu osmanskih jedinica a ne većoj vojsci
predvođenoj nekim važnijim vojskovođama. Sasvim je moguće, da je ovakav nalet
pljačkaških trupa bio samo način proveravanja ratnih snaga i vojne organizacije, kojima su
raspolagali knez Lazar i Vuk Branković.119 Ćirković je saglasno sa ovim što smo do sad napisali
zaključio da se radilo o sukobu lokalnog karaktera čija politička pozadina nije potpuno jasna
ali je ovaj okršaj teško povezati sa kasnijim bitkama poput one na Kosovu.120
Sledeći sukob sa osmanskim jedinicama nije bio na teritoriji Srbije, već se on odigrao na
onom delu nekadašnje Dušanove države gde je vladao Balša II Balšić. Iako se ni u ovom
napadu na čelu turske vojske nije nalazio sultan Murat, bio je to okršaj mnogo većih razmera
u poređenju sa onim na Dubravnici. Osmanska vojska predvođena vojskovođom Hajredinom,
potukla se sa četama Balše II. Ćirković ni ovaj okršaj nije označio kao deo ratne predigre, koja
će dovesti do Kosovskog boja. Ipak imala je političkih posledica, koje će se odraziti i na Lazara
i na Tvrtka I pa posledično i na Vuka Brankovića. U ovoj je bici izginuo oblasni gospodar Balša
II pa je posle njegove pogiblje u njegovoj oblasti zavladao Đurađ Stracimirović , koji je uspeo
da se pomiri sa Turcima a sa druge strane povezao se putem braka sa knezom Lazarom.121
Do 1385. godine pod osmansku su vlast pali Sofija, veliki deo Trakije, južna Bugarska te
gradovi Ser, Kastorija, Bitolj i Prilep. Ova ekspanzija pružila je opsežno teritorijalno zaleđe na
osnovu kojeg su bili mogući prodori u oblast kneza Lazara. Ispunivši ove strateške uslove nije
proteklo mnogo vremena kad je došlo do susreta ozbiljnijih snaga kneza Lazara i sultana
Murata. Ovo zbivanje desilo se 1386. godine kod Pločnika, mesta jugozapadno od Niša

117 Sima Čirković, »Kosovska bitka u međunarodnom kontekstu«, Glas CCCLXXVIII Srpske akademije nauka i
umetnosti (Beograd, 1996), 52–53.
118 Ljubomir Stojanović, »Stari srpski rodoslovi i letopisi«, Zbornik za istoriju, jezik, i književost srpskog naroda
XVI (Sremski Karlovci, 1927), 214.
119 Šuica, Vuk, 83.
120 Ćirković, ibid., 55.
121 Ibid., 55–56.
38

između Prokuplja i Kuršumlije, zapadno do reke Toplice. Ovaj događaj kod Pločnika najčešće
se dovodi u vezu i sa turskim zauzimanjem Niša. Možda bi na osnovu dostupnih izvora
stvarno bilo najadekvatnije da zbivanja kod Pločnika nazovemo susretom. Naime, glavna
tačka u kojoj su suglasni manje više svi srpski i turski izvori pa i neki drugi jeste da do okršaja,
odnosno boja kod Pločnika nije došlo. Teško je na osnovu rečima skromnih srpskih izvora
doneti neke sigurne zaključke. Izvori koji se svode na pojedinu rečenicu ipak se međusobno
razlikuju po količini informacija koje nam prenose. Prema jednoj beleški srpskog letopisa, ne
saznajemo više nego to da je sultan Murat došao do Pločnika. Drugi izvor, sličan je prvom,
ipak kazuje da se sultan Murat vratio od Pločnika. Ni prvi ni drugi izvor ne spominju konflikt,
odnosno borbu. Treća varijanta opet donosi slične vesti ali zajedno sa pričom o dolasku
Murata kod Pločnika vezuje i informaciju o osmanskom zauzimanju Niša. Na osnovu toga,
istoriografija pretpostavlja da su ovi događaji povezani i spadaju u okvir iste vojne kampanje.
Jedan od interesantnijih izvora, šalje nam veoma neobičnu poruku prema kojoj bi knez Lazar
i sultan Murat oboje pobegli od Pločnika te izbegli ratni okršaj.
Ove zbunjujuće informacije nisu nam ponudile nikakvo objašnjenje šta bi moglo vojskovođe
sukobljenih strana naterati da se oboje povuku. Uprkos siromašnim vestima u srpskim
izvorima, Pločnik je predstavljao određenu tačku u ratnoj kampanji Osmanlija usmerenoj
prema severnim srpskim oblastima. Ipak ovakvi izvori neopravdano u srpskoj su istoriografiji
predstavljeni kao Lazarevo zaustavljanje napredovanja osmanskih trupa. Povlačenje
Osmanlija nije toliko sporno koliko je problematično pitanje razloga a još je veći problem ovo
opisivati kao srpski uspeh budući da su u okviru ovog pohoda uspeli zauzeti Niš, što je
strateški vrlo važna pobeda, koja je znatno smanjila logističke teškoće Osmanlija, budući da
se Niš nalazio na vrlo važnom putu sagrađenom već za vreme rimske imperije, takozvane vie
militaris, koja je povezivala Balkansko poluostrvo.
Ovi događaji opisani su i u turskim izvorima koji nam pružaju drugačiju sliku ali se naracija
kao što smo već naglasili ipak u određenim delovima pokriva sa srpskim letopisima. O ovom
je događaju pisao Mehmed Nešrija, turski istoričar sa kraja XV i polovine XVI veka. Pri analizi
njegovih opisa događaja treba imati u vidu da je Nešrija, pišući sa određene vremenske
distance bio pod uticajem ideologije perioda u kojem je živeo. U delu Nešrije Ogledalo sveta
nalaze se detaljniji podaci o tome kako je sultan Murat skupljao vojsku, ko je od njegovih
vojskovođa pošao sa njim i kakav je bio pravac vojske koja se usmerila prema srpskim
zemljama. Prema Nešriji, Murat je u svom logoru kraj Pločnika čekao četrnaest dana da mu u
susret dođe knez Lazar, što on prema ovom autoru nije učinio. Nešrija je Lazarevo
nepojavljivanje tumačio jačinom i brojem Muratove vojske. Posle toga sledila je priča o tome
kako su Osmanlije zauzele Niš.
Iako se Nešrija i srpski izvori slažu u tome da do sukoba nije došlo, Nešrija tvrdi da se srpska
vojska uopšte nije pojavila dok postojeći srpski letopisi pričaju o susretu i obostranom
povlačenju. Još jedan turski izvor koji se zasniva na prepisci između sultana Murata i njegovih
vojskovođa prenosi da su se srpske vojne jedinice povukle u nedostupna brda i tvrđave kad
su uvidele snagu osmanske vojske.
Oba se turska izvora slažu u tome da je knez Lazar uvidevši da nema drugo rešenje, zatražio
za milost sultana Murata I i tako postao njegov vazal priznavši sultanov suverenitet. Ovaj je
39

događaj spomenut i u čuvenom radu Mavra Orbinija Kraljevstvo Slovena. Prema ovom
autoru osmanski vladar krenuo je iz Anadolije sa trideset hiljada ratnika sa namerom napada
na oblasti kneza Lazara i Vuka Brankovića.
Ovo je jedini izvor gde se kao protagonist spominje i Vuk Branković. Budući da su prema
Orbiniju, Turci ugrožavali i Vukovu oblast, ovaj je vlastelin zajedno sa svojim tastom skupio
mnogo pešaka i konjanika s namerom da se odbrani od protivničkih prodora. Srpska se
vojska držala po brdima i sigurnim mestima, što je Murata sprečavalo da se s njom udari,
stoga je prema Orbiniju, okrenuo svoju vojsku prema Prištini i pokušao da je osvoji.
Neuspešan u svojim poduhvatima Murat I se sa svojom vojskom vratio nazad u svoju
državu.122
6.7 Događaji kod Pločnika u narodnoj poeziji
Učešće Vuka Brankovića u susretu kod Pločnika, zabeleženo je samo u radu Mavra Orbinija.
Da li je dovoljno na osnovu jednog svedočanstva verovati da je Vuk bio protagonist
Lazarevog okršaja sa Turcima? Ćirković u svome radu osporava mogućnost da su čete Murata
I posle povlačenja pokušavale da zauzmu Prištinu, grad u oblasti Vuka Brankovića, budući da
Priština u to vreme nije imala fortifikacije koja bi sprečila Osmanlijama ovakav poduhvat.
Ipak autor daje indicije da se ovaj pokušaj možda desio u blizini Prištine na nekom dovoljno
utvrđenom mestu.123 I da su Orbinijeve informacije o napadu na Prištinu pogrešne, mi bismo
na osnovu svega što smo do sad o odnosu Vuka Brankovića i kneza Lazara napisali jako teško
poverovali da Vuk Branković nije nudio pomoć svome tastu. Politička ujednačenost i na više
načina dokazan prisan odnos između ova dva vlastelina, koji je probio tipične okvire
vlastelinskih savezništva i očigledno stvarno u mnogočemu bio nalik na odnos pravog oca i
sina, verovatno bi nas mogli naterati da poverujemo da je u ovoj epizodi osmanlijskih
prodora, u pomoć svome tastu došao i Vuk Branković. Da se radilo o okršaju manjih razmera
poput spomenutog na Dubravnici, koji je izgleda bio iznenađenje a ne planirana kampanja,
mogli bismo verovati da Vuk Branković nije bio ni u stanju da pravovremeno dođe u pomoć
svome tastu.
Ako polazimo od stava kojeg kako smo spomenuli u svojim radovima zagovara Miloš
Blagojević da je Vuk bio u vazalnom odnosu prema Lazaru onda je još izvesnije da je Vuk
Branković sa svojim trupama došao u pomoć svom tastu. Iskustvo južnijih oblasti
nekadašnjeg Dušanovog carstva, koje su po određenoj shemi stupale u vazalne odnose sa
Osmanlijama i kasnije bile integrisane u ovu imperiju, te ranija ratna iskustva sa Osmanlijama
poput Dubravnice i okršaja Balšića i Turaka, sigurno je uticao na političku viziju tasta i zeta.
Sve smo ovo utvrdili izvorima, literaturom te argumentacijom. Čim su procesi izgrađivanja
oblasti kod ovih vlastelina bili završeni oni su svoje ekonomske i političke snage usmerili ka
odbrani od Osmanlija. Znajući da kao pojedinci ne raspolažu sa resursima koji bi ih odbranili
protiv mnogo snažnije sile ovi su vlastelini vodili zajedničku politiku u kojoj nije bilo mesta za
sebične ciljeve.

122 Marko Šuica, »Pripovesti o srpsko-turskim okršajima i 'strah od Turaka' 1386. godine«, Istorijski časopis vol
LIII (Beograd, 2006), 99–107.
123 Sima Ćirković, »Srbija uoči bitke na Kosovu«, 19.
40

Događaje kod Pločnika i zauzimanje Niša pamti i narodna poezija. Priča počinje sažetim
opisom postupnog osmanskog osvajanja balkanskih zemalja, Bugarske, Albanije i Makedonije
te postepenim potčinjavanjem raznih oblasnih gospodara, koji su se nalazili na južnim
granicama Vukove i Lazareve oblasti. Osmanska se sila u tim versima predstavlja kao zmija,
ljuta, kao personifikacija neke zle sile. Podsetimo da je zmija kao simbol zla u okvirima
hrišćanstva predstavljena već u tekstovima Starog zaveta, gde je upravo zmija životinja koja
je Adama i Evu navela na istočni greh.
Povila se šarka, guja, ljuta,
Od Azije od Anadolije,
Na jedrene naslonila glavu,
A redom je Anadol pritisla;
Tu je bila za sedam godina,
Onda dođe u Maćedoniju,
Dovuče se čak do Arbanije;
A kad prođe još sedam godina,
Diže glavu preko Bugarije,
Sikće guja ozgo sa Balkana,
A na zemlje srpskog car-Lazara
To ne bila šarka, guja ljuta,
Već to bila ljuta sila turska.124

Osvajanje Niša prema ovim stihovima prethodilo je okršaju na Pločniku. Posle srditog boja,
Turci su prema narodnoj interpretaciji zbog mnogobrojnosti uspeli zaposesti grad Niš.
Oko Niša grada bijeloga,
Tu bijaše ljuta okršaja,
Tu se bilo četiri nedelje,
Tu se s rodila mnoga turska krva;
Šaka ljudi, pet stotina druga,
Pet stotina srpskih sokolva,
Braniše ga slavno od Turaka,

124 Lazarica, 34.
41

Razgoniše oko grada Turke,
Nagoniše na Nišavu hladnu,
Te Nišava mutna i krvava
Nosijaše konje i delije,
Turske čalme, široke dimlije
Al zaludu vajde ne imale,
Ne mogoše sili odoleti
A kamo li savladati Turke;
Turaka je ko na gori lista,
Osvojiše sive sokolove,
Te padoše kano vitezovi,
Svi padoše i svi izgiboše.125

Posle zauzimanja Niša, »Cara Lazara« pozvala je vila da skupi svoju gospodu i da se brani od
zle sile, koja je bila zauzela ovaj grad. Lazar je pozvao svu gospodu da mu se pridruži u borbi
protiv Murata. Lazar je slao »knjige« brojnim vlastelinima, među kojima se mogu prepoznati
mnoge istorijske ličnosti. Ipak među svim ovim ratnicima i plemićima ne nalazi se Vuk
Branković. Čak je Bošnjaninu kralju (Tvrtku I Kotromaniću) poslao pismo da mu se u ratu
pridruži, a Vuk Branković u celoj priči nije ni jednom spomenut. Osobe koje je Lazar pozvao u
borbu protiv Turaka, dvaput se po šablonu nabrajaju. Prvo kad vila Lazaru savetuje kome da
pošalje poziv i kasnije, kad Lazar slušajući viline upute, učini to i pošalje pisma raznim
vlastelinima, da mu dođu u pomoć protiv Osmanlija. Kao što je rečeno, pojavljuju se razni
narodnoj pesmi poznati likovi poput Kraljevića Marka, Ljutice Bogdana, Zećanina Balše, bana
Kostadina i Bošnjanina kralja.
No ću li me, srpski car-Lazare!
U Murata vojska islovita,
Sam je ne moš čekat u Kruševcu;
Da se braniš odbranit se nećeš,
Da biježiš pobeći joj nećeš,
Da se moliš, izmolit se nećeš;
Već ti šalji knjige na sve strane;

125 Lazarica, 36–37.
42

Jednu knjigu u Bosnu ponosnu,
A na ruke Bošnjaninu kralju;
Nek prikupi Bošnjake junake,
Da se tebi u nevolji nađe;
Drugu šalji Skadru na Bojani,
Milu zetu Zećaninu Balši,
Neka kupi Zećane junake,
I sa njima ljute Arbanase
Nek je tebi brže u pomoći;
Treću šalji u Prilipa grada;
A na ruke Kraljjeviću Marku,
Neka Marko zaboravi kavgu
Oko krune i oko Prizrena,
Nek prikupi po izbor junake
Nek se braći u nevolji nađe;
A četvrtu šalji u Kratovo
A na ruke banu Kostadinu
Nek se mane šurovanja s Truci,
Nek je brže tebi u pomoći;
Petu knjigu u južno primorje
Ljutom zmaju Ljutici Bogdanu126

U pesmi se jasno ističe da je reč o golemoj sili koja stoji nasuprot Lazaru, ipak izostavljen je
kao saučesnik okršaja kod Pločnika, Vuk Branković. U ovim pozivima ne spominju se ni Miloš
Obilić i neki drugi poznati junaci, koji su u okviru predstava narodne poezije bili uvek uz
kneza Lazara. Ipak kad dolazi do samog sukoba, oni su spomenuti kao protagonisti koji
svojim natprirodnim ratnim sposobnostima nadmašuju mnogobrojnije a takođe ratu vešte
Turke.
Naravno da se ovde po junaštvu izdvaja Miloš Obilić, koji se u celokupnom korpusu pesama
vezanih za kosovske događaje ionako postavlja na središnje mesto u »panteonu« ratnika i
junaka srpske narodne pesme. Opet se ni u opisu konkretnog ratovanja i pobede srpskih

126 Lazarica, 37–38.
43

snaga ne nalazi Vuk Branković. Srpska pobeda se naravno ne slaže sa informacijama, koje
nam pružaju istorijski izvori. Istorijski izvori osim Mavra Orbinija, takođe ne spominju Vuka
Brankovića kao učesnika ovog »okršaja«. Ali osim kneza Lazara na hrišćanskoj strani nije
spomenut ni jedan drugi srpski protagonist. U turskim izvorima, spomenutim u prošlom
poglavlju, ime se Vuka Brankovića takođe ne pojavljuje. Vuk Branković kao da ne postoji iako
je spomenut u nekim drugim pesmama kao gospodar Kosova i Prizrena grada a u nekim
drugima pored Miloša Obilića kao osoba najbliža knezu Lazaru. Da je okršaj lokalnog
karaktera, Lazar ne bi zvao kralja Bošnjanina i nekih drugih oblasnih gospodara sa kojim
svakako nije bio u tako tesnom odnosu kako što je bio sa Vukom.
Verovatno je činjenica da su se Turci povukli iako je to učinila i srpska vojska, bila presudna
da je iz nepoznavanja stvarnog zbivanja odnosno najverovatnijeg izbegavanja okršaja kao
kontrapunkt kasnijem porazu na Kosovu, postojala i velika srpska pobeda u kojoj pevaju
narodne pesme.
Naše je mišljenje da Vuk Branković nije uključen u ovu »pobedu« jer bi to sprečilo njegovu
potpunu demonizaciju u narodnom sećanju. Zašto je ta demonizacija bila potrebna i kako je
do nje došlo objasnićemo u narednim poglavljima.127

127 Poglavlja: Razlozi za stavranje mita o izdaji Vuka Brankovića i Geneza izdaje.
44

7 Kosovska bitka

7.1 Između istorije i narodnog predanja
Kosovska bitka predstavlja jedan od najznačajnijih događaja srpske istorije koji zbog mešanja
narodnog predanja i istorijskih vesti godinama izaziva kontroverze. Bogato narodno predanje
koje se razvilo na osnovu tog događaja ušlo je u srpsko kulturno nasleđe i velikim delom
potisnulo istorijske činjenice u drugi plan. Putem narodnog stvaralaštva i i njegovog bogatog
opusa epske poezije postepeno se izgrađivao nacionalni identitet i čvrst moralni kodeks.
Tokom razvijanja kosovske legende određene ideje personalizovane su u formi junaka i
antijunaka Kosovskog mita. Mitski lik kneza Lazara postao je simbol svesnog žrtvovanja za
državu i hrišćanstvo te zaštite srpskog carstva i države Nemanjića pa je od istorijskog kneza
postao car. Simbol herojstva i vernosti, važnijih od vlastitog života, postao je Miloš Obilić.
Kao antiteza pozitivnih vrlina stvoren je i negativni lik, koji postaje krivac za poraz u bici a
time i kraj srpske srednjevekovne države.
Odvajanje istorijskih činjenica od mitske vizije predstavljalo je ozbiljan zadatak, pitanje
Kosovske bitke bio je središnji problem oko kojeg su se u Srbiji krajem 19. veka sukobila dva
istoriografska pravca. Romantičarski, koji je svoje uporište tražio u narodnoj tradiciji, te
kritički, utemeljen na savremenoj naučnoj metodologiji.128 Jedan od prvaka kritičke
istoriografske škole Ljubomir Kovačević u radu Vuk Branković, upozorio je na kompleksnost
Kosovske bitke. Kritičkim pristupom ne samo problematici Vuka Brankovića već i same
Kosovske bitke, bijući bitku sa dotadašnjim romantiziranim predstavama srpske istorije,
utemeljene pre svega na obimnom korpusu narodnih pesama, priča i legenda pokušavao je
odvojiti istorijske činjenice od tvrdokornih mitoloških predstava. Posle nabrajanja i analize
elementarnih istorijskih izvora Kovačević zaključuje: »Kosovska je bitka pokrivena gustom
tamom neizvesnosti«129 Pokušajem da razjasni stvari i da razdvoji narodnu fikciju od
istorijske istine naišao je na mnogobrojne probleme o kojima će još biti reči u ovom
poglavlju.
Čitav vek kasnije ovaj problem Kosovske bitke ostaje živ. Ne samo što nije razjašnjen već je
kroz godine istraživanja, prema Ćirkoviću utvrđeno da ovaj istorijski problem predstavlja
paradoks, budući da je kroz produbljeno istraživanje umesto širenja i bogaćenja znanja,
nauka smanjila količinu pouzdanih informacija. Iako je kako kaže Ćirković danas količina
pouzdanih informacija znatno smanjena, napredak je u kvalitetu znanja kojeg donose nova
istraživanja.130 Međutim nesaglasnost i neujednačenost u informacijama Kosovsku bitku
prate od samog početka, davno pre nego što su započete naučne analize i čak i pre samog
stvaranja mita, jedan od najranijih izvora nekoliko sedmica mlađi od bitke kazuje »da su se o
sukobu Lazara i Murata razne stvari govorile«.131

128 Marko Šuica, »O mogućoj ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bitci«, Spomenica akademika Sime Ćirkovića,
Istorijski institut, zbornik radova knj. 25, (Beograd, 2011) 226–228.
129 Lj. Kovačević, Vuk Branković, 74.
130 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja« Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj
polovini XV veka (Beograd, 1989), 30.
131 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, 29.
45

Kasniji će izvori preuzeti i ideološku ulogu kako je vidljivo iz svedočenja Laonika Halkokondila,
što će između hrišćanskih i turskih viđenja stvoriti, a istoriografiji dodatno otežati
istraživanja. O Kosovskoj bici nema mnogo događaju bliskih vesti. Najranije svedoče o srpskoj
pobedi, dok one malo mlađe govore o nerešenom ishodu. Docnije vesti sa mnogo većom
uverenošću govore o srpskom porazu i čak katastrofi nestvarnih razmera. Obimna građa
tekstova i narodnog stvaralaštva o Kosovskoj bici stvorila je mišljenje o važnosti i
sudbonosnosti ovog okršaja. Ostrogorski je odavno istaknuo neodrživost ovakve teorije i za
najvažniju prekretnicu u srpsko-turskim sukobima i opštim osmanskim osvajanjima označio
bitku na Marici.132 Međutim prema narodnom predanju, Kosovska je bitka ključni događaj
propasti srpskog carstva:
Pade srpska slava i gospodstvo,
Propalo je na Kosovu carstvo.133

U svom savremenom istraživanju Sima Ćirković pokušavao je svesti informacije na one
najpouzdanije. Nije sporno da se bitka odigrala na Kosovu polju, čije je ime spomenuto i u
najstarijim izvorima. Mesto na kojem se dogodilo ovo krvoproliće označava i mesto sahrane
Muratove utrobe. Zbog moguće promene pejzaža, tačno kretanje i pozicije vojski teže je
odrediti, ali se bitka sigurno odigrala u blizini reke Sitnice i Prištine dok je mesto turskog
logora bilo negde u blizini spomenute Muratove sahranjene utrobe. Nije sporan ni datum.
Neki turski izvori neprecizno određuju datum, međutim nesporno je da se bitka odigrala na
dan svetog Vita, 15. juna po julijanskom kalendaru, što je verno prenosila i narodna tradicija.
Većina izvora spominje bitku kao okršaj Lazara i Murata, međutim, važan su deo činili i ratnici
iz Bosne Tvtrtka I Kotromanića, kao i Vuk Branković sa svojim vojnim jedinicama, čije se
učešće retko dovodi u pitanje, budući da se bitka odigrala u njegovoj oblasti, iako rane vesti
prećutkuju učešće ovog vlastelina.
Moguće je da su u bici učestvovali i hrvatski odredi bana Ivaniša Horvata koji je bio blizak
saveznik Tvrtka I i Lazara, ali je malo verovatno da se na hrišćanskoj strani našao Đurađ II
Stracimirović, ogorčeni protivnik Tvrtka I koji je pre bitke turske snage koristio protiv svog
suparnika. Naime Đurađ je godinu dana ranije naveo Turke da napadnu tvrtkovu državu što
je dovelo do bitke kod Bileće. Srednjevekovni izvori ne odlikuju se pouzdanim brojevima
ratnika u svojim izveštajima. Broj učesnika na hrišćanskoj i turskoj strani teško se može
razrešiti zbog nepreciznog zapisivanja brojeva vojnika u srednjevekovnim izvora, kao i
određenih tendencija jedne i druge strane da uvećaju brojnost protivničkih snaga. Međutim,
nijedna strana u tom sukobu nije mogla da raspolaže sa više od 15 000 vojnika.
O hrišćanskim vojnim potencijalima svedoče vojne obaveze bosanskih i srpskih teritorija
prema Osmanlijama 50–60 godina kasnije. Ujedinjeni vojni potencijal teritorija iz kojih se
podizala ratna snaga hrišćana za Kosovsku bitku, 60 godina kasnije iznosio je 17 000
konjanika. Ovi brojevi su za vreme Kosovske bitke trebali biti znatno manji jer je u

132 Božić, Neverstvo Vuka Brankovića, 223.
133 Lazarica, 188.
46

međuvremenu došlo do demografskog uspona i boljeg naseljavanja zemljišta, a treba
napomenuti i da Tvrtko I nije poslao celu svoju vojsku u pomoć hrišćanima, pa možemo
pretpostaviti da je broj hrišćana bio znatno manji. Prevaziđeno je pojednostavljeno mišljenje
narodnog predanja da je ova bitka predstavljala borbu koja odlučuje o postojanju srpske
države. Hrišćanske države koje su učestovale u bici, nisu se ni graničile sa osmanskom
državom već sa njihovim vazalima. Najverovatniji politički cilj Osmanlija bio je da se Vuku
Brankoviću i knezu Lazaru nametne vazalni odnos.134
O Kosovskoj bici postoji ogroman korpus narodnog stvaralaštva pa i pisane književnosti. Ono
što nazivamo pisanom književnošću o Kosovskoj bici, ne možemo potpuno odvojiti od
istorijskih izvora, naime razni tekstovi koji problematizuju kosovske događaje obrađuju se iz
ugla književnosti kao iz istorijskog ugla. Dakle unutar tih tekstova koji se odlikuju neki više
neki manje određenom estetikom i poetikom, kriju se i dragocene informacije, opet ponekad
pouzdanije ponekad manje koje predstavljaju komadiće uz pomoć kojih se može sastaviti
mozaik nazvan problemom Kosovke bitke. Književnost o Kosovskoj bici kao što smo rekli ima
dva toka: pisanog i usmenog. Iako je usmeni najverovatnije čak i stariji od pisanog, o tome
čvrstih dokaza nemamo, budući da je vekovima ostao nezapisan ali se on se ipak može
naslutiti. Tek krajem 17. i početkom 18. veka, kad je napisan tekst Priča o boju kosovskom
dolazi do zapisivanja one materije koja čini zaključeni oblik kosovske legende i koja se
godinama razvijala u narodu. Tim činom došlo je do spoja nekada odvojenih književnih
tokova. Premda ovi tokovi u estetskom i poetskom smislu nisu bitno uticali jedan na drugog,
dolazilo je do međusobnog uticaja na području motivike i kosovske etike. Veći su uticaj imali
određeni kosovski spisi na usmene pesnike, koji su na osnovu opštih ideja koje su do njih
doprele, stvarali vođeni vlastitom poetikom.
Za usmenu književnost vrhunac u estetskom smislu predstavlja sakupljena građa Vuka
Stefanovića Karadžića sa početka 19. veka, Mala prostonarodna slaveno-serbska pesnarica
(1814), Narodna srbska pjesnarica, II deo (1815), Narodne srpske pjesme II i III (1823) itd.135
Spomenuta Priča o boju kosovskom predstavlja potpuni i završni oblik takozvane kosovske
legende. Mitske interpretacije Kosovske bitke, koja se u obliku koji je poznat u Priči o boju
kosovskom izgrađivao postepeno kroz duži vremenski period. Najverovatnije su najveći uticaj
na ovo književno delo imale upravo narodne pesme. Kosovska legenda svoje korene ipak
nema u narodnim masama već je njene korene treba tražiti u staroj književnosti, u spisima
posvećenima kultu kneza Lazara.136
Pitanjem razvoja i postanka kosovske legende počeli su se pre više od sto godina baviti razni
istraživači poput Vatroslava Jagića, Armina Pavića, Stojana Novakovića, Ilariona Ruvarca,
Ljubomira Kovačevića i Franja Račkog. Kasnije su se ovom problematikom bavili i Aleksej
Olesnicki, Rade Mihaljčić, Jelka Ređep i Miroslav Pantić.137 Mi smo u ovom radu posvetili

134 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj
polovini XV veka (Beograd, 1989), 30–40.
135 Vojislav Đurić, Kosovski boj u srpskoj književnosti (Beograd, 1990), 7.
136 Jelka Redžep, Priča o boju kosovskom (Zrenjanin, 1976), 161.
137 Đurić, ibid., 40.
47

pažnju epskoj narodnoj poeziji o Kosovu, ma da smo mogli uzeti i brojne druge radove tako
narodnog i pisanog stvaralaštva.
Međutim budući da su upravo epske narodne pesme najupečatljivije i najpoznatije, odlučili
smo da koristimo njih. Ove se pesme ne smeju posmatrati bez osvrta na ostale usmene i
pisane radove, jer se u njima razotkriva postepena geneza Kosovskog mita, kojeg u
dovršenom obliku predstavlja epska poezija. Budući da o Kosovskom boju postoji broj
pesama koje obrađuju različite faze ovog istorijskog događaja, npr. zbivanja pre same bitke,
ponašanje i odnose različitih protagonista ovog okršaja, neki su raniji istraživači bili mišljenja
da je ispočetka postojala jedinstvena epska pesma koja je obuhvaćala celokupnu priču
kosovske legende pa se ona tek kasnije razbila na više manjih zasebnih pesama. Stoga su
neki istraživači pokušavali da naprave rekonstrukciju celokupne epopeje, spajanjem
pojedinih pesama u celinu koja se razvije kao jedinstvena i povezana priča.
Ipak prevladavajuće mišljenje koje je zastupao Stojan Novaković bilo je, da su ove pesme
oduvek bile odvojene ali je i on kao i neki drugi naučnici njegovog doba nastojao da spoji ove
pesme u što koherentniju celinu koristeći pri tome pesme lepšeg poetskog i estetskog izraza.
Novakovićev pokušaj takozvane »Lazarice«, odnosno kosovske epopeje prvi je put izašao
1871. godine ugledavši se na sličan pokušaj Francuza Adolfa d´Avrila (1868). Nastojanja da se
stvori jedinstvena epopeja, rezultiralo je u mnogobrojnim »Lazaricama« koje se razlikuju s
obzirom na kvalitet samog rasporeda pesama i samog izbora pesama. Prema mišljenju Jaše
Prodanovića najuspešniji bio je pokušaj Srete Stojkovića sa naslovom Kosovska epopeja
(1901), čije smo pesme i mi upotrebili u našem radu.138

7.2 Vuk Branković u narodnim pesmama Kosovskog boja
Verovatno ne trebamo posebice utvrđivati da je Vuk Branković kao istorijska ličnost
najpoznatiji po tome što ga narodno pamćenje tereti za najveću izdaju u srpskoj istoriji, on je
prema predanju izdao kneza Lazara i sa svojom vojskom se povukao tokom bitke. Sastavljeni
ciklus kosovskih pesama, u određenim pesmama koje prethode samoj bici, Vuka Brankovića
ne portretiše sasvim negativno.
Već smo u poglavlju koje se bavi pitanjem Vukovih predaka istakli, da je u narodnim
pesmama često puta spomenuto Vukovo slavno poreklo. Spomenut je kao potomak slavnih
Nemanjića a njegovo gospostvo i plemenitost uvek se hvali kada se nižu pohvale i drugom
zetu kneza Lazara, Milošu Obiliću, koji je slavan po ratnim veštinama i junaštvu. U ovim se
pesmama ne nagoveštava bilo kakva zla priroda Vuka Brankovića ali je potrebno istaknuti
nešto. Naime u onoj pesmi gde se posle smrti Mrnjavčevića i Nemanjića bira novog vladara
koji će vladati »srpskom carstvu«:
Jedno jutro, rano u nedelju,
Sastade se sva srpska gospoda
Na ubavu na polju Kosovu

138 Vojislav Đurić, Kosovski boj u srpskoj književnosti, 48–49.
48

Kod bijele Gračanice crkve:
Sastali se srpski poglavari
Sastali se bani i župani
Svi knezovi i sve vojevode
Iz goleme srpske carevine;
Ulegoše u bijelu crkvu,
Te u crkvi služiše jutrenju
I služiše časnu litruđiju;
A kada su službu savršili,
I vas narod iziđe iz crke,
Iznesoše krunu Stepanovu,
Te da vide ko će carovati
I na kom će kruna ostanuti139

Vuk je Branković jedan od nekoliko vlastelina, koji navodno žele krunu carsku.

Svaki svome naginjaše đaru:
Hoće krunu Branković Vuče.
Surodica silnog-car Stepana.
A gospodar od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga;
Hoće krunu kraljev sine Marko
Od Prilipca grada bijeloga,
Jer mu krunu i babo nosio;
Hoće krunu Dragaš i Kostadin,
Ponosita braća od Kratova140

139 Lazarica, 21.
140 Ibid., 21–22.
49

Ipak lik Jug Bogdana u pesmi pokušava da opameti sve velmože koji se otimaju za krunu, te
doziva protopopa Nedeljka koji ima »knjige carostavne« i koji veli:

Neću vama govoriti krivo
Po ataru niti po gospodstvu,
Već po pravdi Boga istinoga;
Da ću krivo ne smijem od Boga,
Ni od svetih Božjih ugodnika
Knjige kažu: na Lazaru carstvo.
Ako li se tome ne veruje.
Eto vama krune Stepanove,
Vi uzmite carsku krunu zlatnu,
Bacite je nebu pod oblake,
Da vidimo što nam prava kaže.141

Bošnjanin kralj uzme krunu i stvarno je baci pod oblake:

Ode kruna nebu u visine,
A kada se natrag povratila
Pade kruna na Lazinu glavu,
I tom se kralju ne veruje,
Već je tri put baca u oblake
Sva tri puta pade na Lazara142

U ovoj pesmi, mesto vladara nekom božjom odnosno nebeskom, mitskom silom predviđeno
je za kneza Lazara, što je utvrđeno obredom bacanja krune »pod oblake«, gde kruna uvek
sleti na glavu kneza Lazara. Štaviše i »knjige carostavne« predviđaju kneza Lazara za
naslednika, uprkos činjenici da i istorijski utvrđeno pa i u samim pesmama, knez Lazar nema
poreklo koje bi moglo da se meri Vukovim pa i poreklom brojnih ostalih kandidata. Već smo
utvrdili da je srpska pravoslavna crkva čvrsto stala na stranu kneza Lazara kao nastavljača

141 Ibid., 24.
142 Ibid.
50

nemanjićke tradicije i posle njegove smrti ga uzdignula putem crkvenih spisova pa i ostalih
tekstova kojima je kao što smo ranije naveli obrazovan kult kneza Lazara, kao prvi korak u
stvaranju kosovske legende. Zar se ne nazire negativnost Vuka Brankovića u tome što je on
pokušao da se nametne kao vladar i pri tome pokušao da poremeti taj božji koncept
odnosno plan prema kome je jasno, da je knez Lazar predviđen za vladara. Dakle svaki je
korak koji se protivi protiv ovakvom razvoju događaja, korak protiv božje volje i samim tim
mogli bismo reći i greh.
Ako uporedimo narodne predanje sa stvarnom istorijskom situacijom videćemo da je knez
Lazar, kao što smo ranije utvrdili istinski od srpske pravoslavne crkve prihvaćen za središnju
ako ne i vrhovnu ličnost. Zar ova pesma ne otkriva svu suštinu realnog istorijskog stanja u
kome je srpska zemlja pred Kosovskim okršajem bila? Realno stanje srpskih zemalja kosilo se
sa crkvenom teološkom perspektivom; naime državnost podeljena na manje jedinice nikako
se nije uklapala u kozmički red kojeg je tražila crkva, pa je ona nastojala da barem na
simboličkom nivou interpretira stanje u skladu sa njenom dogmatikom. Dakle kao što je
crkva propagirala kneza Lazara kao naslednika Nemanjića tako i ove pesme reflektiraju
nužnost Lazarevog nastupanja na prestolu koje je kozmički suđeno. U toj situaciji svaki je od
vlastelina pa i Vuk Branković na neki način kriv, što je svojim ambicijama želeo da zaustavi
tok događaja koji je »trebao da se desi«.
Međutim ovakvo razumevanje ove pesme možemo steći tek kad pogledamo pesme koje
opisuju hronološki docnije događaje. Da smo posmatrali ovu pesmu odvojeno od celokupne
Lazarice indicije Vukovog protivljenja kozmičkom planu u kojem je Lazarevo nastupanje na
prestolu predodređeno božjom voljom, koja je suštinski više volja ovozemaljskih
predstavnika a ne stvarne božje volje, ne bi mogli tumačiti nagoveštajem izdajstva.
Pogledajmo sad ključne verse koji su na Vuka Brankovića stavili stigmu najvećeg izdajnika.
Prema jednoj od narodnih pesama Vuk je Branković sa svojom vojskom sakriven trebao iza
leđa napasti Turke što je navodno bio strateški plan kneza Lazara i njegovog zeta. Ali Vuk se
nije pojavio u kad je to bilo najpotrebnije, kad se lomila bitka. Zbog njega srpska je vojska
pretrpela poraz:
Kad se care vide na nevolji,
Pogleduje na Goleš planinu,
Nema l´otukd Brankovića Vuka
I njegovih ljutih oklopnika,
Da sa leđa napadnu na Turke;
Al od Vuka ni glasa ni traga!
Vuk izdade tasta car-Lazara!
Da ugrabi krunu Lazarevu
I gospodstvo cara čestitoga;
51

Ne hte pomoć miloj braći svojoj,
Ne hte braći, pomože Turcima!
Kada vide iz Goleš-planine,
Gde se deli sreća i nesreća
Uze vojske dvanaest hiljada,
Sve konjika ljuta oklopnika,
Zavede ih na Goleš planinu
I svom caru učini neveru.
Ljuto kune slavni car Lazare:
Bog ubio Vuka Brankovića,
Što izdade danas na Kosovu!
Izdade nas, žalosna mu majka!
Izdade nas prokleta mu duša!
Prokleto mu seme i koleno!
Rđom kapo dok mu je kolena!143

Vukovo postupanje, navelo je prema epskoj poeziji i neke druge učesnike da napuste bojno
polje:

A kad vide Vladeta vojvoda,
Da će srpsko propanuti carstvo
Sa nevere Brankovića Vuka,
On okrete konja niz Kosovo,
Iz ljutog se boja ukloniše,
Ostaviše slavnog car-Lazara144

143 Lazarica, 184.
144 Ibid., 185.
52

Dakle i izdaja ponekih drugih vlastelina poput Vladeta vojvode posledica je Vukovog
postupanja. Izgleda kao da se odgovornost za postupke drugih prebacuje na Vuka. Versi dalje
opisuju smrt pojedinih junaka i na kraju kneza, odnosno »cara« Lazara i zaključuju:

Tako pade slavni car Lazare!
Tako pade srpska kruna zlatna!
Na kosovu polju nesretnome
Izgiboše svi listom junaci,
Sve vojvode i svi barjaktari
Verne sluge cara čestitoga!
Sa nevere Brankovića Vuka
Pade srpska slava i gospodstvo,
Propalo je na Kosovu carstvo.145

Još su možda poznatiji ovi versi narodne pesme u varijanti koju je zapisao Vuk Stefanović
Karadžić. Ovde se direktno krivi Vuka Brankovića za navodni poraz u Kosovskoj bici:
Tad bi Srbi nadvladli Turke,
Al` izdade Brankoviću Vuče,
On izdade tasta na Kosovu,
I odvede dvanaest hilada,
Pobratime, ljuta oklopnika,
Tada Turci nadvladaše Lazu,
Nadvladaše, pa ga pogubiše,
S njim izgibe sva njegova vojska.146

Vuk Branković je prema narodnom sećanju glavni krivac za poraz srpske vojske na Kosovu.
Profilisan je kao Juda kao arhetip verolomstva i izdaje kao antipol svim idealima patrijarhalne
srpske sredine, postao je krivac ne samo za poraz na Kosovu polju već je na njega stavljen
teret za svu patnju i za sve zlo koje je srpski narod doživeo posle Kosovske bitke. Više od
toga, Vuk je Branković postao personifikacija čoveka izdajnika. Uprkos čvrstim rezervacijama

145 Ibid., 188.
146 Vuk Stefanović Karadžić, Srpske narodne pjesme (Beč, 1875), 295.
53

prema mitološkom liku Vuka Brankovića, koje su rezultat naučnog istorijskog istraživanja,
Vuk Branković još uvek predstavlja simbol izdajstva.147
Krajem 19. veka ovakav stav nije bio popularan samo među običnim narodom već je uporište
u narodnom sećanju imala i romantičarska istoriografija. Ljubomir Kovačević želeo je istražiti
život i delo Vuka Brankovića na osnovu naučnih metoda bez kontaminacije narodnog
stvaralaštva. Imajući u vidu romantičarsko patriotsko raspoloženje obrazovano na idealima
epskih narodnih pesama, na mitskim i legendarnim perspektivama, koje je prevladavalo u
tadašnjoj Srbiji, ovakav postupak bio je još izuzetniji. Na osnovu svih savremenih metoda
nauke nastala je jedna iznimno važna monografija Kovačevića Vuk Branković. Godinu dana
kasnije (1888) takođe važan rad, O knezu Lazaru objavio je Ilarion Ruvarac. Zajedničko je
ovim radovima da se po prvi put opširnije savremenom naučnom metodologijom bave
problematikom Kosovske bitke i učesnika u njoj. Oba su autora zaključila da je Vuk Branković
neopravdano osuđen za izdajstvo u Kosovskoj bici.
Prema saznanjima Ruvarca ceo se prvi vek posle Kosovske bitke ni u pričama ni u pesmama
nije govorilo o Vukovom izdajstvu odnosno se njegovo ime uopšte nje spominjalo. Sa druge
strane Kovačević je analizom istorijskih izvora kroz različita razdoblja osvetlio postepeno
formiranje kosovske legende. Od tad je postalo jasno da se ime Vuka Brankovića u kontekstu
izdajstva ne spominje do objavljivanja knjige Kraljevstvo Slovena, Mavra Orbinija iz 1601.
godine. Za mnoge je istoričare bio to dovoljno čvrst oslonac, da odbace mit o izdaji Vuka
Brankovića. Ipak treba naglasiti da Kovačević i Ruvarac nisu bili prvi koji su posumnjali u
Vukovo izdajstvo na Kosovu.
Ideju o pogrešnom osuđivanju Vuka Brankovića nalazimo već u radovima Konstantina
Jirečeka Geshichte der Bulgaren (1876) i još ranijem Putovanju po Hercegovini Bosni i Staroj
Srbiji (1859).148 Međutim nameće se pitanje da li je prećutkivanje imena Vuka Brankovića u
ranim izvorima na osnovu kojih su ovi autori zasnivali svoje teorije dovoljno snažan argument
da nas uveri da Vuk Branković nije izdajnik? Ćutanje izvora može značiti mnogo šta. Pitanje
koje se nameće samo po sebi jeste da li je Vuk Branković uopšte učestvovao u ovoj bici, kad
nije spomenut u najranijim izvorima. Najraniji izvori ne spominju Vukovo izdajstvo ali takođe
ne spominju ni Vukovo učešće u samoj bici.
Uprkos čvrstom stavu istoričara sa kraja 19. veka, neki su docniji autori bili oprezniji po
pitanju držanja Vuka Brankovića; prema Momčilu Spremiću, postojećim izvorima ne može se
utvrditi da li je Vuk Branković izdao kneza Lazara u bici ili ne.149 Mogućnosti za interpretaciju
zahvaljujući raznovrsnim i kontradiktornim izvorima dovoljno su otvorene, pa je tako V.
Mošin zagovarao stav da Vuk nije učestvovao u samoj bici jer je čuvao vojsku za buduće
borbe protiv osmanskih snaga.150 Pitanje izdaje nije do kraja razrešeno, ali je istorijska nauka
veoma sigurna da je Vuk Branković učestvovao u samoj bici.151 Ona se odigrala u središtu

147 Mihaljčić, Junaci kosovske legende, 185.
148 Blagojević, O izdaji ili neveri, 7–8.
149Momčilo Spremić, »Vuk Branković i Kosovska bitka«, Glas CCCLXXVIII Srpske akademije nauke i umetnosti knj.
9 (Beograd, 1996), 85.
150 Ibid., 95
151 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, 74.
54

njegove oblasti pa je teško verovati u njegovu odsutnost. Intrigantna je činjenica da se u
periodu posle Kosovske bitke Vuk prećutkuje u izvorima, čak i onima koji za Kosovsku bitku
nisu vezani. Izgleda ko da su istorijski tekstovi onoga vremena brisali uspomenu na njega.
Osim njegove smrti, politička delatnost Vuka Brankovića u tom periodu nije zabeležena. Ne
spominje ga Konstantin Filozof u Životu despota Stefana iako je ovaj tekst pisan za vreme
vladavine Vukovog sina Đurađa Brankovića. Njegov sin ne spominje ime oca Vuka ni u povelji
Dubrovčanima iz 1428. godine kojom obnavlja trgovinski ugovor međutim, spominje Stefana
Dušana, kneza Lazara, kneginju Milicu pa i svoga »roditelja« Stefana Lazarevića. Tek u
ugovoru iz 1445. godine spominje Vuka kao svog oca.152
Zanimljivo je da Đurađ ni jednog svoga sina nije nazvao po svome ocu ali je nazvao dvojicu
po svojoj braći, Grguru i Lazaru.153 Ovakve bi nas informacija mogle uveriti da motiv izdaje
nije potpuno fiktivan. Međutim ne slaže se sa konceptom izdajstva činjenica da je Vuk
prisustvovao svečanom prenosu mošti kneza Lazara, a Lazarevo telo ležalo je do prenošenja
u Prištini, dakle na Brankovićevim posedima. Stefan Lazarević za svoga je naslednika odredio
Đurađa Brankovića, što bi verovatno teško učinio da se radilo o sinu izdajnika kako nam to
predstavlja narodno predanje.
Činjenica je da je Vuk posle Kosovske bitke otvoreno pružao otpor Turcima. Za razliku od
Lazarevića Vuk nije priznao Bajazitovu nadvlast pa i kad je nominalno stupio u vazalni odnos,
on je suprotno od brojne druge vlastele nastavljao sa odmetništvom.154 Vukova politička
aktivnost bila je i dalje usmerena u borbu protiv Osmanlija pa se svaki istraživač može
zapitati kakva je bila pragmatička politička korist od navodne izdaje kad je Vuk bio
predvodnik dalje borbe protiv turske sile.
Navodni uzrok Vukove izdaje otkriva nam u knjizi Kraljevstvo Slovena Mavro Orbini. Prema
njegovom kazivanju sve je počelo sa sukobom Vukove i Miloševe žene koje su bile ćerke
kneza Lazara. Orbini kaže: »došlo je jednom do svađe. Vukosava je naime hvalila i
pretpostavljala vrednost svoga muža Vuku Brankoviću, a to je Vukovu ženu Maru jako
uvredilo, pa je šamarila svoju sestru. Kad je ona to ispričala svome mužu, on je smesta
potražio Vuka i sasuo na njega mnogo uvreda, te ga pozvao na megdan da se vidi je li istina
što je bila kazala njegova žena Vukosava«155. Miloš je u tom megdanu zbacio Vuka sa konja
ali su okolni velikaši prateći okršaj sprečili Miloša da dalje ponižava Vuka. Iako su Vuk i Miloš
na Lazarevu molbu prihvatili da se pomire to izmirenje nije bilo od srca.
Od tada prema Orbiniju »Vuk nije propuštao nijednu priliku da Miloša ocrni kod tasta. Pošto
se tada Lazar namerio udariti na Turke, njegov zet Vuk ga je upozorio da pazi na Miloša, jer
treba da zna da on u tajnosti šuruje s Turcima kako bi ga izdao«156.
Orbinijevo prepričavanje predstavlja pozniju etapu razvoja Kosovskog mita. U svom
konačnom obliku narodne pesme svedoče o sličnom razvoju događaja. Dok su knez Lazar i

152Ivan Božić, »O ulozi Vuka Brankovića«,Bitka na Kosovu 1389. godine, Galerija Srpske akademije nauka i
umetnosti 65. sveska (Beograd, 1989), 66.
153 Spremić, 103.
154 Rade Mihaljčić, Junaci Kosovske legende (Beogradski izdavačko-grafički zavod, 1989), 117.
155 Mavro Orbin, Kraljevstvo Slovena, (Beograd, 2016), 380–381.
156 Ibid.
55

njegovi zetovi Vuk i Miloš u lovu, Milica sa ćerkama čeka na njihov povratak i razgovara sa
njima. Kad je majka sa ponosom pričala o vrednostima svojih zetova istaknuvši gospodstvo
Vuka i junaštvo Miloša:
Rasrdi se Brankovića ljuba,
Srdito je majci govorila.
Mudra ti si majko mila
Jesi mudra, ali zboriš ludo!
Gde je gavran nalik na sokola?
Gde je sluzi biti gospodarom?
Gde se Miloš može merit s Vukom?
Miloš ti je sluga u Lazara,
A Vuk drži zemlju i gradove,
Gospodar je od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga,
A Miloša seljanka rodila
I kobila mlekom odojila
Te ga neki zovu Kobilićem
Što ga hvališ da je junak dobar,
Miloš ti je strašivica prava,
Ne bi smeo na megdan izići
Brankoviću, mome gospodaru157

Priča se nastavlja kad Vukosava uzvrati sestri sa isticanjem Miloševe nadzemaljske snažnosti i
junaštva, kojom se Vuk ne može meriti:

Obilić je junak od junaka,
Tri bi Vuka na megdanu tuko,
Svu trojicu na sablji razneo

157 Lazarica, 53.
56

Posle toga kao i u Orbinijevoj priči Mara udara svoju sestru:

Planu Mara kao guja ljuta,
Vukosavu rukom ošinula,
Koliko je lako udarila,
Prstenom joj lice nagrdila 158

Saznavši za ovo Vuk i Miloš našli su se u svađi:

I reč po reč, oni usplamtiše,
Vojvode se ljuto zavadiše159

Pokušavao je da ih smiri knez Lazar ali nije uspeo.

Ali ko će zmaje rastaviti?
Ko l zadržat silnu odlujinu
Ko l grmljavinu, dok se ne istutnji?
Ipak miloš je uspenšiji u toj borbi
Loša sreća Vuku priskočila:
Koliko ga Miloš udaraše,
Zamori se i klonu mu ruka,
Ispade mu sablja iz desnice:
Koliko se Miloš ražljutio,
Koliko se junak, uostrio
Šćaše njemu glavu ukinuti.160

158 Lazarica, 53–54.
159 Ibid., 55.
160 Ibid., 55–56.
57

U ovoj verziji, nisu okolni velikaši oni koji sprečavaju da se megdan završi smrću, već carica
Milica uspeva sprečiti Miloša od toga da ubije Vuka Brankovića, istaknuvši njegovu veličinu,
slavu i junaštvo:

Junaštvo je tvoje preveliko,
Tvoje ime svetlo na divanu
Ne Milošu, ne ogreši dušu,
Sramota je pred Bogom i ljudima.161

Iako su se na izgled pomirili Vuk se zakleo da će se osvetiti Milošu:
A Vuče se beše zarekao,
Zarekao Bogom zatekao.
Da će s ljuto osvetit Milošu,
Makar rusu glavu izgubio.162

Ovaj sukob postaje glavni motivator Vukovih kasnijih odluka pa i Vukove izdaje. Utkivanjem
ovog zapleta u kosovsku legendu, upotpunjuje se struktura te kosovske drame ali se u velikoj
meri remeti pesnički sklad i protivreči se izvornoj ideji. Zvuči naivno da je uzrok izdaje epskih
razmera u privatnoj svađi. Zvuči naivno i neuverljivo pa je prema nekim autorima, to i jedan
od razloga što se ova pesma ne nalazi u sakupljenim pesmama Vuka Karadžića.163 Ipak koliko
god se motiv svađe zetova činio neuverljiv, njegovi su koreni prema istorijskim tekstovima,
veoma stari. Motiv posvađanih zetova kneza Lazara nalazimo već u tekstu puškara Jerga iz
Nurnberga, iz druge polovine XV veka.164
Ipak motiv izdaje ne krije se samo u Vukovoj mržnji prema Milošu, već je prema narodnoj
tradiciji koja se reflektira i u Orbinijevoj knjizi »imao tajne pregovore s Muratom da izda
(kako je i učinio) svoga tasta da bi se dokopao njegove države. Tako je posle njegove smrti i
ostao gospodarem jednog dela Raške«165. Ova dimenzija svađe Miloša i Vuka opevana je i u
najranije zabeleženim pesmama o Kosovu. Već se u pojedinim bugaršticama iz XVIII veka
pojavljuje opisani sukob Vuka i Miloša i njihovih žena sa pojedinačnim razlikama, međutim
suština ostaje ista.166 Vukovo postupanje odnelo je prema narodnim pesmama i srpsku
državu:

161 Ibid., 57.
162 Ibid.
163 Đurić, Kosovski boj u srpskoj književnosti, 44.
164 Jelka Ređep, Priča o boju, 182.
165 Kraljevstvo Slovena, 385.
166 Đurić, Kosovski boj srpskoj književnosti, 47.
58

Sa nevere Brankovića Vuka
Pade srpska slava i gospodstvo,
Propalo je na Kosovu carstvo.167

Nije teško utvrditi da legenda greši kad Kosovsku bitku predstavlja kao tačku nestanka srpske
države. Srpsko carstvo posle pogiblje Mrnjavčevića na Marici i smrti cara Uroša nije više
postojalo ali je počelo da se raspada i pre toga. Razlog da narodno predanje veruje u
postojanje srpskog carstva uoči Kosovske bitke prema našem mišljenju leži u promociji kneza
Lazara koji je nastavljao sa državnopravnom ideologijom Nemanjića i sebe predstavljao kao
naslednik iste. Crkveni krugovi podržavali su njegovo nastojanje i ujedno utvrdili privid o
Lazaru kao vladaru celokupne Srbije pisanjem brojnih pohvala i žitija posle njegove smrti. Sa
druge strane ne čudi da se kompleksan proces propadanja u narodnoj tradiciji pojednostavio
i vezao za jednu veoma važnu bitku. Ali srpska je državnost uoči Kosovke bitke bila
podeljena. Čak su sva tri glavna hrišćanska protagonista mogli bismo reči bila nastavljača te
tradicije na neki način. Vuk i Lazar koji su se kako smo već utvrdili razlikovali po političkom
statusu ali su ipak zasebno vladali svako svojom državom. I Tvrtko I Kotromanović čije su čete
takođe učestovale u bici i koji je bio krunisan kralja Srba što su priznavali i Lazar i Vuk.
Politički rezultat Kosovske bitke bio je prihvatanje vazalnog odnosa od Osmanlija kneginje
Milice, koja je posle Lazareve smrti preuzela vođenje njegove države. Za Tvrtka I
Kotromanovića bitka na izgled nije imala tragičnih posledica, on je čak slao pisma određenim
gradovima hvaleći se kako je pobedio u velikoj bici, dok je i sam primao čestitke za
izvojevanu pobedu. Posle bitke Vuk se Branković nije potčinio Osmanlijama već je sklopio mir
s Turcima tek 1392. godine, što najverovatnije označava njegovo potčinjavanje
Osmanlijama.168
Srpska država nije iščeznula na Kosovu, ona se kasnije preobrazila i obnovila kao despotovina
i postojala do 1459. godine, ali kakvo je raspoloženje u zemlji bilo i koliko je ostalo vere u
budućnost tokom despotovine ostaje pitanje. Grad Smederevo još nije pao pod Turke kad su
hroničari već spominjali da je na Kosovu propala srpska država.169 Prema Ćirkoviću
postojanje despotovine pomera obrazovanje mita o nestanku srpskog carstva na period
posle propasti despotovine. Shvatanje bitke kao sudbonosnog poraza proizlazilo je iz docnije
pozicije srpskog naroda, koji se našao bez svoje države pod vlašću osvajača. Međutim
Ćirković se osvrnuo i na sam pojam poraza vezanog za Kosovsku bitku. Da se podsetimo,
najranije su vesti ili verovale u hrišćansku pobedu ili bile neutralne, dok su docnije vesti sve
sigurnije u poraz, odnosno katastrofu hrišćana.
Preispitivanjem pojmova poraza i pobede po srednjevekovnim merilima, Ćirković podseća na
upečatljiv utisak kojeg ostavlja smrt vladara. Međutim u ovoj su bici umrli knez Lazar i sultan

167 Lazarica, 188.
168 Sima Ćirković, Kosovska bitka u svetlu novih istraživanja, 39–41.
169 Radovan Samadržić, »Oko istorijskog i legendarnog u kosovskom predanju«, Bitka na Kosovu 1389. godine,
Galerija Srpske akademije nauka i umetnosti, 65. sveska (Beograd, 1989), 109.
59

Murat. Gospodarenje bojištem moglo se takođe smatrati kriterijumom pobede. Iako je
Bajazit u trenutku okončane bitke gospodario bojištem on se povukao nazad u svoju zemlju
pa i ovde ne možemo naći tvrdo uporište. Hrišćanski predvodnici bitke nisu delili istu sudbinu
pa čiju onda možemo uzeti kao merilo pobede ili poraza?170 Najgora je sudbina zadesila
Lazareviće, a kako ćemo pokazati, elitni crkveni krugovi skupljeni oko ove porodice, verni
kultu kneza Lazara i njegovih naslednika, imali su snažan uticaj u obrazovanju samog mita, pa
nije ni čudo što mu se pridodaje sudbonosnost, kad je upravo zemlju Lazarevića najviše
pogodio.

7.3 Razlozi za stvaranje mita o izdaji Vuka Brankovića
Ako je nauka odbacila mit o Vukovom izdajstvu zašto je onda u narodnom sećanju pa i u
nekoj ranijoj literaturi osuđen i opterećen kao izdajnik? Na ovo je pitanje među prvima
pokušavao odgovoriti Kovačević, koji je naveo više mogućih razloga zašto je narodna tradicija
osudila Vuka Brankovića: ponositost srpskih predaka koji nisu priznavali da su poraženi zbog
junaštva i boljeg ratnog umeća osmanskih vojnika, desetogodišnji rat između Lazarevića i
Brankovića, moguće mešanje imena sa Vlatkom Vukovićem ili je na Vuka Brankovića pao
teret Vuka Lazarevića koji je sa Osmanlijama ratovao protiv Stefana Lazarevića.171
Giljferding je smatrao da se mitom o izdaji želela sakriti istina o srpskom porazu. Mišljenje
Franje Račkog bilo je da narod nije bio u stanju kolektivno prihvatiti odgovornost za poraz, pa
je vremenom krivicu prebacio na određene velmože, dok se kasnije ona ustalila na jednom
vlastelinu.172 Docniji autori kao Ivan Božić tražili su razloge u promeni odnosa između Vuka i
Lazarevića posle bitke. Božić je zanemario izvore koji govore o samoj bici jer se na osnovu
njih teško može sa sigurnošću zaključiti kako se na Kosovu držao Vuk Branković. Božić je u
traganju za izvorom mita o izdaji skrenuo pažnju na ponašanje Vuka Brankovića posle
kosovskog okršaja i nanovo formirane političke odnose.
U tom periodu uočljiv je nezavidan položaj Lazarevića, Milice i njenih sinova Stefana i Vuka te
naglo uzdizanje Vuka Brankovića sa druge strane. Vuk je Branković zauzeo stav suprotan
onom za kojeg su se zalagali Lazarevići i nije lako i brzo prihvatio sporazum sa Bajazitom I kao
što su to činili Lazarevići. Vuk je Branković pokušavao da preuzme ulogu koju je pre bitke
imao knez Lazar i koja se kosila sa svom dotad izgrađenom ideologijom o knezu Lazaru i
njegovim naslednicima. U slučaju da bi Vuk u potpunosti uspeo da se nametne kao Lazarev
naslednik, Lazarevići koji su smatrali sebe legitimnim naslednicima kneza Lazara došli bi u
podređen položaj. Time bi upropastio aktivno izgrađivanje nove svetorodne dinastije koju je
podržavala crkva. Božić naglašava i Vukovo proširivanje oblasti, koje je prema njegovom
mišljenju moglo biti i na štetu tada veoma slabih Lazarevića.173

170 Sima Ćirković, Kosovska bitka u svetlu novih istraživanja, 39–41.
171 Blagojević, 8–9.
172 Mihaljčić, 181.
173 Ivan Božić, Neverstvo Vuka Brankovića, 225, 228–229, 231.
Treba napomenuti da se i kasnija istraživanja u velikoj meri zasnivaju na temeljima Božićeve hipoteze,
Blagojević i Spremić proširuju i detaljnije argumentuju, ali stoje na stajalištu da su politička delatnost Vuka
60

Lazarevići su u tim kritičnim trenucima kad im je sa jedne strane pretila Ugarska na čelu sa
kraljem Žigmundom i Turci sa druge strane bili prinuđeni da sklope vazalni odnos sa
osmanskom državom. Da je situacija za Lazareviće bila izvanredno neugodna svedoči
obraćanje Dubrovčana kneginji Milici, koji je nazivaju samo »počtenom gospođom«, a sina
kneza Stefana »počteni gospodin«174. Društveni status predstavnika Lazareve oblasti bio je
odjednom znatno smanjen. Ponižena, opustošena i slaba država Lazarevića bila je prava
suprotnost Vuku Brankoviću i njegovoj oblasti, koji je na izgled profitirao od posledica bitke.
Ovaj vlastelin nije samo razvio aktivnu političku delatnost kojom je uvećao svoju oblast, već
je aktivno promenio i svoju vladarsku ideologiju. Na ruku mu je išla i smrt patrijarha
Spiridona, kog je zamenio Vuku veran monah Jefrem, koji je neprekidno delovao na teritoriji
Brankovića.
Ovakva promena značila je još jednu političku pobedu na štetu Lazarevića. Zbog ovakvog
razvoja događaja sa sigurnošću možemo zaključiti da se u to vreme Pećka patrijaršija nalazila
u Vukovoj oblasti i da je Vukov uticaj zahvatio i ovu vrhovnu crkvenu instituciju. Došlo je do
promene i u njegovoj državničkoj ideologiji gde je počeo nastupati mnogo smelije. Blagojević
koji je verovao u vazalnu obavezanost Vuka prema Lazaru verovao je da je u to vreme došlo
do potpunog osamostaljenja Vuka Brankovića. Ovo se pre svega reflektira u njegovom
potpisivanju isprava. Potvrdu trgovinske isprave iz 1387. godine, Vuk je potpisao kao »…ja
gospodin Vuk…«, što je postalo uobičajena praksa a pre bitke nije zapaženo. Da se ne radi o
golom Vukovom promovisanju već o faktičkim promenama u snazi, svedoči i oslovljavanje
Vuka od strane dubrovačkih veća, gde je redovno zabeležen kao »gospodin Vuk«, dok mu
Dubrovčani u ćiriličkim pismima iskazuju još veću počast kad mu se obraćaju kao »Slavnom i
velemožnom gospodinu Vuku Brankoviću«. I Mletačka republika svojim providurima u jednoj
ispravi iz 1392. nalaže da se obrate »gospodinu Vuku i ostalima«.
Dva spoljna posmatrača obično poznata po dobroj upoznatosti sa političkim situacijama,
Dubrovnik i Mletačka republika, zemlje sa iznimno razvijenim diplomatskim aparatusom
mogle su biti precizan indikator političke situacije u regionu.175 Grešni Mihailo, podanik Vuka
Brankovića, svoga suverena naziva sa odrednicama »blagoverni« i »hristoljubivi« što svakako
podseća na titulature Nemanjića, dok je u knjizi nekog drugog podanika nazvan kao
»blagoverni Vuk Stefan«. Uočljivo je nastojanje Vuka Brankovića da se nametne kao
naslednik državnosti Nemanjića, kao što je godinama uz pomoć crkve radio knez Lazar.
U međuvremenu Vuk je prema Blagojeviću sebi priključio Hvosno i Peć što je predstavljalo
tek početak njegove teritorijalne ekspanzije. Njegovo je proširivanje išlo na račun Lazarevića
u smeru zapada i severozapada sa krajnjim ciljem teritorijalnog povezivanja sa Tvrtkom I
Kotromanićem sa kojim je Vuk utvrdio savezništvo utvrđeno na daljem odupiranju
Osmanlijama. Na ovaj način Vuk je prema Blagojeviću za tri puta uvećao svoju državu. Za
Blagojevića to je dovoljan dokaz Vukove nevernosti odnosno izdaje, jer nije samo otkinuo
komade oblasti Lazarevića, već je otvoreno nastojao da se nametne kao naslednik kneza

Brankovića pa i nanovo formirani politički odnosi u kojima Lazarevići gube dominantnu ulogu glavni uzrok
profilisanja Vuka kao izdajnika u narodnom predanju.
174 Blagojević, 30.
175 Spremić, 101.
61

Lazara, isticanjem vrhovnosti i upotrebom državnotvornih oznaka u svojim titulacijama, koje
je pre bitke koristio knez Lazar.
Međutim kao što smo u ovom radu već utvrdili, pitanje širenja Vukove države nije do kraja
razjašnjeno. Iako postoji jaka verovatnost da je Blagojević u pravu, ostaje pitanje kakav je bio
obim Vukovog proširivanja posle bitke i koliko je ono istinski išao na štetu Lazarevića, u šta
ne sumnja Blagojević. Vremenska bliskost bitke i »izdajničkih delatnosti« Vuka Brankovića
mogla je biti povod da se njegova izdaja veže za samu bitku.176
Ova pretpostavka je veoma interesantna i opet specifičnim razumevanjem narodnih pesama
odgovore svakako može pronaći u narodnoj tradiciji. Mavro Orbini u Kraljevstvu Slovena
Vukovu izdaju objašnjava time da je Vuk »imao tajne pregovore s Muratom da izda svoga
tasta da bi se dokopao njegove države. Tako je posle njegove smrti i ostao gospodar jednog
dela Raške, dok je drugi deo dobila Lazareva žena Milica i Lazareva dva nejaka sina…«177 Da
podsetimo, Orbini je svakako kao istorijski izvor koristio i narodno predanje, u ono vreme
bila je to još nedovršena varijanta kosovske legende. Da su pokretač izdaje bile vladarske i
teritorijalne pretenzije Vuka Brankovića nalazimo i u ranije spomenutoj pesmi:
Nema l´otkud Brankovića Vuka
I njegovih ljutih oklopnika,
Da sa leđa napadnu na Turke;
Al od Vuka ni glasa ni traga!
Vuk izdade tasta car-Lazara!
Da ugrabi krunu Lazarevu
I gospodstvo cara čestitoga178

Motiv je jasan. Vuk je sa bojišta utekao sa namerom da se dokopa države kneza Lazara i
njegove krune. Kruna u prenesenom značenju može značiti vladarski položaj, odnosno
središnju ulogu među oblasnim gospodarima, ovo zavisi pre svega od našeg početnog
polazišta da li je Lazar samo najistaknutiji oblasni gospodar ili istinski vrhovni vladar. Ovde se
reflektira perspektiva crkve koja ne sumnja u legitimnost Lazarevića kao naslednika i za koju
je knez Lazar bio jedini gospodar Srbije uprkos činjenici da je realno stanje bilo drugačije. Ako
skrenemo pažnju na Vukovo proširivanje na račun Lazarevića, njegovu promenu u titulaturi i
nastojanje da se nametne kao naslednik kneza Lazara što se kosilo sa već izgrađenom
ideologijom Lazarevića kao nove svetorodne dinastije, narodno predanje pogodilo je suštinu.
Da li sa pravom ili ne, Vuk je postupao protiv nečeg što je postalo sveto i protiv nečeg što se
ne sme dirati jer je ono predstavljalo poredak koji je božjom voljom formiran. Vuk je širio
svoju oblast na račun Lazarevih naslednika, dakle »ugrabio gospodstvo cara čestitoga«,

176 Blagojević, 32–35.
177 Orbini, 385.
178 Lazarica, 184.
62

takođe je sebe počeo da titulira »gospodinom« pa čak i »Stefanom«, čime je započeo
posezati u delatnost koju je pre toga »monopolizirao« knez Lazar. Na taj je način pokušavao
da »ugrabi krunu Lazarevu«.
Da je Lazarevo mesto nedodirljivo i da ono pripada ekskluzivno potomcima Lazara potvrdila
je kanonizacija kneza Lazara koju je sproveo novi patrijarh Danilo III, koji je zamenio kratko
aktivnog Jefrema. Kanonizacija Lazara bila je i politički čin kojom je uvećan legitimitet
Lazarevića, te podignut ugled Lazarevih naslednika. Bila je političko oružje odbrane od
Vukovih pretenzija. U tom kontekstu kratkovremeno kontrolisanje vrhova srpske
pravoslavne crkve od strane Vuka Brankovića još više izgleda kao uklonjena smetnja i
heretička devijacija, posle koje je opet nastavljeno negovanje već izgrađene ideologije. Ona
je zbog Lazareve smrti takoreći bila zapečaćena. Lazarevo mučeništvo krunisano je mnogim
žitijima, pohvalama i pohvalnim slovima, čiji je broj nadmašio one posvećene Nemanjićima.
Time je legitimitet Lazarevića bio potpuno obezbeđen pa su kneževi naslednici mogli
naslediti državnost i uz to nastaviti sa započetim kultom, a ono što je najbitnije i Brankovići
su morali voditi računa o tom kultu.179
Bilo je i istraživača koji su jako sumnjali u snažnost ili čak postojanje animoziteta između
Vuka Brankovića i Lazarevića. Donekle uverljiva teza o Vukovoj agresiji ne sklada se sa
određenim delatnostima koje su zabeležene u izvorima. Vuk je naime zajedno sa »ženom i
svim blagorodnim svojim, dostojno ispratio mošti kneza Lazara«180. Prema nekim mišljenjima
za srednjevekovno shvatanje sveta sasvim dovoljno dobar motiv da se Vuk okrivi za izdaju
bila je činjenica da on nije poginuo u bici. U srednjevekovnoj imaginaciji ratnici ginu za
gospodara, odnosno uz njega. Dok je knez Lazar časno poginuo, Vuk je Branković ostao živ
što je prema tadašnjem razumevanju sveta dovoljno da se na njemu nakupila »ljaga
izdaje«181. Štaviše, Mihaljčić je napomenuo da je Vuk bio najistaknutiji i najugledniji preživeli
učesnik Kosovske bitke, time je postao najpovoljniji kandidat za mit u izgrađivanju, da se
okrivi za izdajstvo.182
Jedan savremeniji rad Marka Šuice otkriva nam potpuno drugačiju perspektivu mogućeg
postupanja Vuka Brankovića tokom Kosovske bitke. Na osnovu Žitija despota Stefana
Lazarevića dobivamo uvid u ratnu taktiku koju su u borbi protiv Turaka i Đurađa Brankovića
primenili sinovi kneza Lazara, Stefan i Vuk. U bici koja se takođe odigrala na Kosovu 1402.
godine, braća Stefan i Vuk kao deo vojne strategije podelili su vojsku na dva dela. Svrha ove
podele bila je jednostavna, trebalo je obezbediti nastavak dinastije i sačuvati deo vojske.
Tako bi u slučaju smrti jednog od sinova drugi povukao svoju vojsku i otišao sa bojišta sa
namerom da obezbedi budućnost dinastije i sačuva dovoljno vojnika za buduće vojne
izazove. Prema Šuici ovakva taktika mogla je biti i dosta uobičajena u sličnim situacijama. Ako
se samo setimo dubokog i bliskog odnosa sličnog relaciji oca i sina koji su prema svim
raspoloživim informacijama imali Vuk i knez Lazar, može biti da je Lazar u Vuku video
zaštitnika i privremenog naslednika koji zbog svojih političkih i državničkih sposobnosti može

179 Spremić, 97–99.
180 Mihailo Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku, 23–24.
181 Jovanka Kalić, Srbi u poznom srednjem veku (Beograd, 2001), 64.
182 Mihaljčić, Junaci, 182.
63

preuzeti njegovu ulogu središnje ličnosti srpske politike. Sinovi kneza Lazara bili su
nepunoletni stoga još nisu mogli naslediti oca, a nisu imali ni iskustva u vođenju države.183
Ova teorija objasnila bi Vukovo povlačenje i njegovo dalje protivljenje Turcima. Njome se
lepo objašnjava i odvođenje vojske koje Vuku zamera narodna poezija. Moguće je da je Vuk
po naredbi Lazara ili u dogovoru sa njim odveo vojsku sa bojišta da je očuva za dalje borbe.
Međutim i da je to istina, ideologija koja je stvorena idealizacijom »umiranja za carstvo
nebesko« nije mogla oprostiti ovakvog postupanja. Vuk je u skladu sa strategijom očuvao
vojsku te pokušavao kao zreo i iskusan državnik preuzeti središnju ulogu u borbi protiv
Osmanlija.
Velika je verovatnost da je Vuk koristio vojnu slabost i politički nepovoljnu situaciju
Lazarevića da uveća svoju oblast pa i politički status, ali je takođe istina da je on jedini
nastavio sa politikom koju su vodili zajedno sa Lazarom. Pre će biti da je Vuk izneverio
očekivanja Lazarevića i njihovih privrženika. Koreni kosovske legende nisu u širokim
narodnim masama već u svetovnim, a pogotovo crkvenim vrhovima društva. Ako znamo
kako je crkveni deo elite bio politički usmeren ne čudi da je braneći političku poziciju
Lazarevića, crkva uticala na negativno portretisanje Vuka Brankovića.184
Ipak Lazareve ideale pre su izneverili njegovi naslednici, prihvatanjem turskog vazalstva i
pokoravanjem neprijatelju. Ako je Vuk vođen političkim idejama koje su udružile njega i
Lazara pre bitke stvarno uvećao svoju oblast na račun slabijih Lazarevića, usudićemo se da i
to sagledamo u tom kontekstu. Budući da je zemlja Lazarevića prihvatila vazalni odnos
Turaka, a Vuk nije, svaki bi komad zemlje pripojen Vukovoj oblasti ostao pod vlašću
hrišćanskog vladara a ne sultana. Vuk je Branković više vremena posle kosovskog perioda
pružao otpor Turcima nego što je proveo u vazalnom odnosu. I posle formalnog prihvatanja
vazalstva Vuk je odbio poslušnost nadmoćnijem Bajazitu. Nepokoran i neposlušan Vuk svoje
je poslednje dane proveo u turskom zatočeništvu. Ironično ovakva se smrt više podudara sa
vrednostima kosovske legende prema kojima je davanje života za slobodu, kolektiv, veru i
ideale preča od očuvanja života. Na kraju se i Vuk Branković opredelio za ono što je suština
kosovskoga mita, carstvo nebesko. Ali narodna tradicija to nije zapamtila.
Treba napomenuti da je Vuk Branković iz više razloga bio najpogodniji kandidat da se od
njega stvori lik izdajnika. On je kao što smo napomenuli najpoznatija preživela ličnost i osoba
bliska Lazaru. Teško bismo zamislili da je izdaja mogla imati ovakav uticaj na krajnji rezultat
da je njen predvodnik bio neki nepoznati vitez ili manje uticajan vlastelin.185 Treba
napomenuti da narodno predanje nije trebalo maštati mnogo u traženju motiva izdaje,
zavađenosti braće, nejedinstva i nevere jer oni imaju čvrstu istorijsku podlogu i bez Kosovske
bitke. Na Kosovu se 1448. godine ponovo odigrala bitka sa sličnim ishodom za hrišćanske
snage u kojima je istorijski potvrđeno došlo do izdaje. Osvajačka politika osmanskog imperija
često se koristila taktikom zavađanja i stvaranja atmosfere u kojoj je egoistička borba za

183 Marko Šuica, O mogućoj ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bitci, 241–242.
184 Ivan božić, Neverstvo Vuka Brankovića, 224.
185 Mihaljčić, 183.
64

privremeno uzdizanje postala modus operandi brojnih balkanskih oblasti. U ovakvim
okolnostima narodno predanje nije imalo teškoća sa inspiracijom u traženju motiva izdaje.
Motiv izdaje u narodnoj književnosti prema Mihaljčiću nije imao samo ulogu objašnjivanja
poraza. Motivika izdaje postala je pokretačka snaga naroda u borbi za samostalnost. Samo
verovanje da je elementarni razlog poraza na Kosovu bila izdaja, u narodnoj imaginaciji
ostavljalo je mesta za nadu da je protivnik pobediv ako se složno postupa protiv njega. Zato
je prema Mihaljčiću motiv izdaje sve češći i češći u literaturi što se hronološki približava
vreme ozbiljnih pokušaja za oslobođenje od osmanske vladavine.186

7.4 Geneza izdaje
Kosovska legenda rođena je odmah posle bitke. Ona se postepeno uobličavala i razvijala.
Mnogo se ranije kroz književnost i istorijske izvore mogu uočiti obrisi pozitivnih likova, Lazara
i Miloša. Lik izdajničkog Vuka Brankovića vidljiv je kasnije, tek u početku XVII veka kad su
legendarne priče počele da se srastaju u spojenu celinu.187 Najranija ličnost koja je počela
poprimati legendarne dimenzije bio je knez Lazar. Spisovima autora Danila Mlađeg,
Ravaničanina III i brojnih drugih autora u kojima se neguje kult kneza Lazara i gde je
naglašeno njegovo opredeljenje za »carstvo nebesko«, možemo pripisati ulogu kreatora
mitskog kneza Lazara.188
Za najranije tekstove koncept je izdaje bio nepoznat. Srednjevekovni su tekstovi reflektirali
fatalističko shvatanje sveta, prema kojem je sudbina predodređena, pa su i posledice i ishod
Kosovske bitke ispočetka objašnjavane božjom voljom. I sam sukob sa Turcima bio je
predodređen kao i kasnije stradanje hrišćana – Ismailčani su došli kao božja kazna. Tek se u
Pećkom letopisu (kraj 14. ili početak 15. veka) nagoveštava racionalno objašnjenje navodnog
poraza hrišćana, autor koleba između dva potencijalna uzroka, božje kazne ili izdaje bližnjih.
U Studeničkom (prva polovina 15. veka) i Cetinjskom letopisu (16. vek) više se ne sumnja da li
je izdaja bila prisutna u kosovskom okršaju: »a neki straha li radi ili neverstva svoga radi
pobegoše«189. Izdaja nije upitna, međutim autor koleba među mogućim motivima izdaje,
strahom ili neverstvom. Motiv izdaje širio se pre svega usmenim predanjem.
Osim spomenutih letopisa, on se ne nalazi u Životopisu Stefana Lazarevića (letnica)
Konstantina Filozofa. Sasvim je moguće da je on kao zvanični dvorski istoriograf Đurađa
Brankovića morao prećutati ono što je moglo teretiti oca vrhovnog gospodara ali je
najverovatnije Filozof samo ostao veran žanru za kojeg se opredelio u ovom tekstu. Ipak ovaj
tekst predstavlja iznimno važnu etapu obrazovanja kosovskog ciklusa jer oskudni podatak o
tome da je neki ratnik mačem posekao Murata, pretvara u priču oklevetanog viteza.
Oklevetani vitez optužen izdaje svoju vernost dokaže tako što kao lažni prebeglica dođe u
turski tabor i ubije Murata, a onda i sam pogine. Time je naznačeno stvaranje i drugog
mitskog junaka kosovske legende, u priči Filozofa još anonimnog ali kasnije poznatog pod

186 Mihaljčić, 184–185.
187 Božić, O neverstvu, 224.
188 Jelka Ređep, Priča o boju kosovskom, 161.
189 Lj. Stojanović, Stari srpski rodoslovi i letopisi, 95–96.
65

raznim imena, Miloš Kobilić, Kobilović ili Obilić.190 Iako Vuka Brankovića ovde još nema, a
nema ni koncepta izdaje, ipak se spominje oklevetani ratnik lažno optužen za neveru.
U završenom obliku kosovske legende koji se nalazi i u narodnim pesmama, Vuk će postati
klevetnik tog ratnika, odnosno Miloša Obilića i optužiti ga nepravedno da će izdati kneza
Lazara. Kao što smo već objasnili do toga je došlo jer Vuk nije Milošu oprostio sukob kojeg su
imali:
A Vuče se beše zarekao,
Zarekao Bogom zatekao.
Da će s ljuto osvetit Milošu,
Makar rusu glavu izgubio.191

Pred Kosovsku bitku Vuk je oklevetao i optužio Miloša za izdaju pa mu Lazar koji se uzdao u
Vuka ovako nazdravlja u narodnoj pesmi:

Napiću je vojvodi Milošu.
-Ta nikom je drugom napit´neću,
Već u zdravlje Miloš-Obilića!
Zdrav, Milošu, vjero i nevjero!
Prva vjero, potonja nevjero!
Sjutra ćeš me izdat´na Kosovu192

Motivi izdaje česti su u delu Konstantina Mihailovića iz Ostrvice napisanog krajem XV veka. U
njegovom delu Uspomene janičara ili Turska hronika bivši je janičar Mehmeda II Osvajača
opisao primere izdajstva koje je crpeo iz narodnog predanja kao i vlastitog iskustva. Njegovo
delo može se shvatiti kao ratno-politički priručnik napisan za hrišćanske vladare iz
perspektive ratnika koji veoma dobro poznaje tursku ratnu taktiku i politiku. Oštro osuđuje
nejedinstvo hrišćanskih snaga, koje nisu imale adekvatne političke vizije da se koncentrišu na
obračun sa Osmanlijama već su se radije međusobno sukobljavale i time olakšale ekspanziju
osmanske države. U njegovom tekstu može se uočiti perspektiva patrijarhalne sredine koja
najoštrije osuđuje izdaju. Prema njemu nesloga i neujednačenost podjednake su izdaji.
Nesložnosti pripisuje propast srpskog carstva kao i navodni porazu u Kosovskoj bici. Glavni
krivac poraza na Kosovu je nedovoljna podrška vlastele knezu Lazaru koja bi uspela u svojim

190 Đurić, Kosovski boj u srpskoj književnosti, 41.
191 Lazarica, 57.
192 Vuk Stefanović Karadžić, Srpske narodne pjesme (Beč, 1875), 295.
66

ciljevima »da bi car bio do noge potučen da su se svi bili zajedno sastali«193. Kao što je u
završenoj kosovskoj legendi srpske snage od pobede delila samo složnost koju je poremetio
Vuk Branković, tako je u ovom tekstu Mihailovića širi krug sebične vlastele sprečio uspeh
hrišćana. U ovom tekstu se dakle jasno nazire elementarna ideja kosovske legende. Setimo
se objašnjenja Franje Račkog, koji je tvrdio da je narod kolektivnu odgovornost za poraz
ispočetka prebacio na vlastelu, a u krajnjoj fazi na pojedinca. Mihailovićev tekst predstavlja
središnju fazu tog procesa u kojoj se između apstraktne vlastele još nije uobličio pojedinac
koji će se okriviti za izdaju.
Tri vizantijska istoričara pišući o Kosovskoj bici, ne znaju za izdaju ni za Vuka Brankovića.
Georgij Frances u hronici Annales iz 1474. godine zna da je car Murat pošao na srpskog
despota Lazara i vojsku mu rasuo, a potom je od Lazara na prevaru ubijen. Jovan Duka čije se
opisivanje Kosovske bitke delimično podudara sa tekstom Konstantina Filozofa, zna za
hrabrog plemića koji se lažno predao Muratu pa ga posle probio mačem, ali to nije pomoglo
hrišćanima jer za ovaj poduhvat nisu znali. Lazar i njegove vojskovođe zarobljeni su i
posečeni u Muratovom šatoru. Duka ne navodi Miloševo ime, ali zna za hrabrog blagorodnog
i odvažnog mladića i njegov podvig. Vuk Branković se ni u ovom tekstu ne spominje kao ni
elementi izdaje u bilo kakvoj formi. Grčki pisac Halkokondil poznaje dve varijante
pripovedanja o bici, grčku, odnosno hrišćansku, i tursku.
Prema turskoj varijanti Murat goneći neprijateljsku vojsku biva proboden kopljem od nekog
pešaka, dok je prema grčkoj verziji Miloš kao prebegalac došao Muratu i ubio ga kopljem.
Prema turskoj varijanti bitka je završena kad umire Murat, dok je prema grčkoj priči Miloš
svoje delo izvršio na početku ili tokom bitke. Ni Vuk Branković ni izdaja ne spominju se u tom
tekstu.194 Prvi put se ime izdajnika spominje u Italijanskoj preradi Dukine hronike nepoznatog
autora. U tom tekstu autor dopunjuje informacije iz Dukine hronike sa nekim nepoznatim
tekstovima, izvori različitog porekla spojeni su u veoma nejasnu i nepovezanu celinu. Prema
ovom tekstu posle prvog uspešnog naleta hrišćana u hrišćanskom taboru dolazi do pometnje
navodno izazvane vestima o izdaji. Navodno se »kapetan despotov, pobunio i okrenuo protiv
hrišćana«.195 »Izdajnik« se zvao Dragoslav Probišić (Dragossavo Probiscio), međutim saznavši
za glasine o navodnoj izdaji, Vlatko Vlađević, vojskovođa kralja Tvrtka povukao se sa svojom
vojskom. Kao u nekim ranijim tekstovima autor nije uveren u izdaju. Prema njemu moguće je
da su vest raširili Turci da zaplaše hrišćane ili je takva bila sudbina hrišćana zbog njihovih
grehova.
Nejasno ostaje da li je Dragoslav Probišić stvarno izdao kneza Lazara ili je to samo lažna
glasina. Jasnije je držanje Vlatka Vlađevića, koji je prema autorovom kazanju uspešno
započeo sa borbom u prvom naletu ali se zbog glasina o izdaji povukao.196 Knez je Lazar bio
»napušten od svojih vojskovođa« stoga ne možemo odbaciti mogućnosti da su i neki drugi
vojnici napustili Lazara iako poimenice poznajemo samo Dragoslava i Vlatka.

193 Mihaljčić, Junaci, 131–135.
194 Ređep, Priča o boju, 185–186.
195 Dinić, »Dukin prevodilac o boju na Kosovu«, Zbornik radova Vizantološkog instituta vol. VIII-2 (Beograd,
1964), 65.
196 Dinić, »Dukin prevodilac o boju na Kosovu«, 65–66.
67

Prema Mihaljčiću izdajnici ovakvog formata zbog svoje kolebljivosti, nejasnog postupanja i
nejasnog profila nisu mogli opstati u kosovskoj legendi. Patrijarhalna sredina tražila je jasne
opozicije u svojim likovima, koji su crni ili beli, odnosno dobri ili zli. Međutim, treba se setiti
misli iz prošlog poglavlja, ova su imena suviše nepoznata i svojim poreklom nedostojna uloge
glavnog izdajnika. Lik izdajnika trebao je biti uticajan i poznat velikaš. Stoga i nije neobično
što se osim ovog teksta, Dragoslav Probišić i Vlatko Vlađević ne spominju u nijednom tekstu
kao krivci za kosovski poraz. Ne možemo sa sigurnošću utvrditi da li je Dragoslav Probišić
istorijska ličnost, ali je Vlatko Vlađević utvrđeno bio vlastelin Tvrtka Kotromanića, koji se
mogao zameniti sa imenom Vlatka Vukovića, vojvode koji je predvodio vojne jedinice Tvrtka
Kotromanića u Kosovskoj bici. Prema Mihajčiću uticaj ovih tekstova na oblikovanje mita
ostaje upitan, budući da su dugo bili nepoznati široj javnosti.197
U savremenim tekstovima dubrovačkih pisaca Ludovika Crijevića Tuberona i Feliksa
Petančića nije zapažen motiv izdaje, iako je kosovska legenda u njihovim radovima veoma
razvijena i raskošna. Međutim ovi radovi predstavljaju važne etape u razvoju kosovske
legende koja se najverovatnije počela intenzivnije formirati u vreme objavljivanja Dukine
hronike do Orbinijevog Kraljevstva Slovena.
Petančić je vlastitu viziju Kosovske bitke opisao u delu Turska istorija (početak 16. veka) na
latinskom jeziku, međutim ona u mnogočemu odudara od narodne tradicije. Ipak u tom se
tekstu nalazi Lazarev govor velmožama, u kojem on u suzama upozorava da su neki primili
turske darove. Milon (Miloš) odgovara Lazaru da je primio darove od Turaka, ali je odbio
optužbe da će izdati Lazara i zakleo se da će u turskom logoru pokazati svoju vernost.
Primetan je poznat motiv Lazarevog govora i Miloševog odgovaranja kao i motiv oklevetanog
ratnika. Milon će posle ući u turski tabor gde u trenutku kad stupi pred cara i treba da mu
celiva čizme izvuče bodež i ubija cara. Verniji je završnom obliku legende Lujo Crijević-
Tuberon koji u komentarima na latinskom jeziku na početku 16. veka navodi već poznate
pojedinosti kosovske legende poput kneževe večere, Lazareve zdravice Milošu, odgovor
Miloša i njegov zavet da će ubiti turskog cara i slično. Međutim Crijević se razlikuje po načinu
pripovedanja, a u priču ubacuje i nove detalje. Ono što je za nas relevantno jeste činjenica da
motiv oklevetanog ratnika dopunjuje informacijom da je Miloša pred knezom optužio jedan
od takmaca.
Kao što je vidljivo iz pesama koje smo ranije prikazali mesto će takmaca u daljem razvoju
popuniti Vuk Branković. U to vreme sudeći prema svemu dubrovačko je društvo bilo veoma
dobro upoznato sa kosovskom legendom, ali motiv izdaje ipak mu nije još poznat.198 Ni
putopis Benedikta Kuripečiča iz 1530. godine ne spominje izdaju ili neveru kao ni Filip Difren-
Kane (1573) i Žan Palern Forezjen (1582). Ovim je autorima u središtu pažnje legenda o
Milošu Obiliću i njegovom junačkom ubijanju sultana. Moguće je da se koncept izdaje još nije
raširio ili zapisivači predanja jednostavno nisu marili za ovaj deo legende.199 Ipak Kuripečič u
svom putopisu na nemačkom jeziku svedoči da junačke pesme žive na celokupnom srpskom i
hrvatskom području. U doba kad je Kuripečič pisao svoj putopis kosovska se legenda

197 Mihaljčić, Junaci, 143.
198 Kosovo u srpskoj književnosti, 42.
199 Mihaljčić, 145.
68

ukorenila na srpsko-hrvatskom području i kroz narodnu umetnost aktivno razvijala i
menjala.200
Najstarija turska vest o Kosovskom boju nalazi se u eposu Iskendername (Knjiga o
Aleksandru) turskog pesnika XIV i XV veka Ahmedija. Ahmedija u versima opisuje kosovski
sukob znajući pri tome za ubistvo sultana, koje je izvršio jedan vojnik koji je ležao među
mrtvima dok je turska vojska progonila hrišćane, a sultan se bio zaustavio na nekom mestu
sa svojim dvornicima. Prema Ferdu Šišiću Ahmedija je kao savremenik bitke bio dobro
informisan pa je prema njegovom mišljenju Murat verovatnije umro na bojnom polju u
poslednjim etapama bitke, a ne u šatoru kao što je kasnije prepričavalo hrišćansko
predanje.201 Vuk nije spomenut kao učesnik boja u ovoj epskoj pesmi. Najstariji turski izvor
posle Ahmedijinog eposa delo je jedrenskog istoričara Urudža bin Adila Tevarih-i al-i Osman
(kraj 15. veka). Nastanak teksta nije vremenski jako udaljen od samog događaja a i činjenica
da je autor boravio u Jedrenu kamo su se vraćali preživeli vojnici kosovskog okršaja, uverava
nas da je Urudž trebao biti dobro obavešten.
Kao i kod prethodnika njegova pripovest koncentrisana je na sudbine kneza Lazara i sultana
Murata. Jedini je turski pisac koji sultanovu smrt veže za vreme bitke, a ne posle nje. Ni on ne
spominje Vuka Brankovića i izdaju.202 I u delu Ašik-paše Zade ne saznajemo ništa hrišćanskoj
izdaji i Vuku Brankoviću. Vukovo ćemo ime u turskim tekstovima pronaći tek u poznatim
zapisima turskog istoričara Mehmeda Nešrija koji opširnije od svojih prethodnika opisuje
Kosovsku bitku. Autor opširne Džihanunnume (Svetski obzor, početak 16. veka) poznate i pod
imenom Tarihi al-i Osman takođe piše o istoriji kuće Osmanove. S obzirom na određene
elemente u njegovom opisu poput Miloševog obećanja da će ubiti turskog cara, primetno je
autorovo poznavanje narodne tradicije kao i nekih starijih tekstova. Prema kazivanju Nešrije
zet Vuk bio je jedan od mnogobrojnih učesnika bitke na hrišćanskoj strani, koji su se odazvali
pozivu Lazara. Bogat i raskošan tekst sa puno detalja ipak izostavlja tragove izdajničkog
postupanja Vuka Brankovića sa jasnim fokusom na Lazara, Miloša i sultana Murata koji je u
ovoj priči spreman darovati vlastiti život da bi preživeli njegovi vojnici čime se i objašnjava
njegova smrt od ruke Miloša Obilića.203
Umiranje za više ideale koje srpsko narodno predanje pripisuje knezu Lazaru, turska je
tradicija pripisala sultanu Muratu. U delu Tarih-i Solakzade Mehmeda Solakzade iz XVII veka
uticaj srpske narodne tradicije je najintenzivniji. No i on je bez ikakvih tragova o izdaji ili
neveri. Iako smo vrlo kratko spomenuli samo neke od turskih izvora, nećemo se više na njima
zadržati, budući da nauka dosad nije zapazila pominjanje nesloge i izdaje u srpskoj vojsci u
bilo kojem turskom izvoru o Kosovskoj bici.204
Srpsko narodno predanje doprelo je do mlađih turskih pisaca, ali oni nisu uključivali neveru i
izdaju, a pogotovo je nisu vezali za Vuka Brankovića koji je potpuno sporedan lik u turskim

200 Kosovo u srpskoj književnosti, 43.
201 Ređep, Priča o boju, 168–169.
202 Aleksej Olesnicki, »Turski izvori o Kosovskom boju«, Glasnik skopskog naučnog društva, vol. XIV (Skoplje,
1931), 63, 67.
203 Gliša Elezović, Boj na Kosovu 1389 u istoriji Mula Mehmeda Nešrija, Bratstvo (Beograd, 1940), 7; Aleksej
Olesnicki, »Turski izvori o Kosovskom boju«, 62–66.
204 Ređep, 193.
69

izvorima ako ga oni uopšte spominju. Iza srpskog mita o izdaji stajala je određena namera
ranije opisana, u kojoj je mit umanjio vojnu sposobnost i junaštvo turskih vojnih snaga i
pripisao zasluge za poraz neslozi i neveri, a ne ratnoj sposobnosti protivnika. Slično su turski
izvori mogli svesno prećutkivati vesti o unutrašnjoj neslozi protivnika jer bi ovakve
informacije znatno smanjile junaštvo Osmanlija i veličanstvenost njihove pobede. Određeni
pokušaj turskih izvora da uveličaju tursku pobedu primećuje se u njihovom preterivanju o
broju srpskih ratnika kako bi njihova pobeda izgledala još veličanstvenija i slavnija. Stoga ne
možemo isključiti mogućnost da su turski docniji pisci bili upoznati sa mitom o izdaji, budući
da su neki hrišćanski elementi ušli u njihove tekstove ali su je možda zbog navedenih razloga
prećutali.
U delu Mavra Orbinija Kraljevstvo Slovena iz 1601. godine legenda je u najoštrijim obrisima
dovedena do završetka. U toj knjizi Vuk se Branković prvi put spominje kao izdajnik.
Pozajmljujući od Crijevića, Orbini je dodao i mnoge nove elemente u svoju priču. Iz narodnih
pesama i u ovom radu više puta spomenutu svađu Lazarevih kćeri, dvoboj njihovih muževa,
Lazarev govor pred bitku i za nas najvažnije, izdaju Vuka Brankovića. Nije poznato odakle je
Orbini crpeo informacije kojima je dopunjivalo Crijevićev tekst, najverovatnije ga je dopunio
narodnim predanjem. Tek objavljivanjem Kraljevstva Slovena uloga će se izdajnika ustaliti na
Vuku Brankoviću.
Svi važniji mlađi tekstovi koji sadrže kosovsku legendu poput Boj kneza Lazara, drama
nepoznatog Peraštanina (kraj 17. veka), Priča o boju kosovskom (18. vek) i Tronoški rodoslov
(18. vek) pripisaće Vuku krivicu za poraz i za navodnu izdaju. Ovo shvatanje odraziće se i u
likovnoj umetnosti, pa je čin izdaje uključen i u istorijsku kompoziciju Ambrozija Jankovića
koja se nalazi u trpezariji manastira nove Ravanice u Sremu. Pre nego što je istoriografija
uspela da odbaci mit o izdaji, neverstvo Vuka Brankovića postalo je čest motiv umetničke
književnosti.205

7.5 Poslednje godine Vuka Brankovića
Kao što smo utvrdili, Vuk je iz bitke na Kosovu izašao kao najjači oblasni gospodar. Više od
toga on je počeo da se tituliše i predstavlja kao vrhovni srpski vladar, što nije ostalo
nezapaženo u regiji. U njegovim ispravama možemo naći i državnopravne elemente tipične
za dinastiju Nemanjića, koje je pre svoje smrti na Kosovu koristio knez Lazar. Prema ranije
navedenim izvorima, Mletačka i Dubrovačka republika odnosile su se prema Vuku kao
vrhovnom vladaru, što znači da njegove isprave nisu imale samo propagandnu prirodu, već
odraz realnih političkih snaga u regiji. Primetno je njegovo proširivanje države na račun
okolnih oblasti, pa najverovatnije i na račun Lazarevića. Za razliku od Lazarevih naslednika,
Vuk nije odmah prihvatio vazalni odnos osmanske države predvođene Bajazitom I. Ostavši
veran politici pre kosovskog perioda nastavio je sa odupiranjem Turcima. Posle stabilizacije
političke situacije u Anadoliji, Bajazit I počeo je aktivnije sprovoditi svoju politiku u Evropi pa
se dotad relativno ugodan položaj Vuka Brankovića ubrzo pogoršao. Osmanske čete krajem
1391, ili početkom 1392, uspevaju zaposesti grad Skoplje, glavni grad Vukove države. Time su

205 Mihaljčić, 110–11.
70

odbrambene mogućnosti Vuka znatno smanjene i samim tim i politička moć. Zauzimanjem
Skoplja, Osmanlijama bio je otvoren put za prodore u Bosnu, a oslabljeni Vuk Branković
najverovatnije na jesen 1392. stupio je u vazalni odnos prema Bajazitu I. Time se priključio
ostalim oblasnim gospodarima Mrnjavčevićima, Dragašima, Lazarevićima pa i Balšićima, koji
su već bili prihvatili vazalni odnos.
Međutim nije samo gubljenje Skoplja motivisalo Vuka da preispita svoj politički stav prema
Osmanlijama. 1392. u kontekstu ugarsko-turskih sukoba, Balkan je postao neizvesno i
opasno mesto, o čemu svedoči činjenica, da je dubrovačkim trgovcima dvaput u 1392. godini
zabranjivan ulazak u srpske zemlje. Uzrok ovakve zabrane bile su turske vojne jedinice koje
su zatvarale dubrovačke trgovce i onda tražile otkup.206 Svestan svih opasnosti, uprkos
smelom postupanju u prvim godinama posle bitke na Kosovu, Vuk je sebi već 1390.
obezbedio utočište u Dubrovniku u slučaju da neće moći »držati zemlju srpsku nu ga iždenu
Ugri ili Turci ili tko ini«207.
Vukovo prihvaćanje vazalnog odnosa primetno je iz povelje, koju je izdao Hilandarcima:
»složih mir s Turci i priložih velikomu gospodinu caru Bajazitu i složih s njim mir«208.
Stupanjem u vazalni odnos Vuk je bio primoran plaćati i tribut. Tom prilikom Vuk je preuzeo
breme tributa za manastirske posede u svojoj državi.209 Iz jedne druge isprave vidi se da je
Vuk finansijski teret manastira bio spreman preuzeti za ceo svoj život, odnosno do kraja
trajanja osmanske vlasti.210 Da bi obezbedio sebi veći finansijski priliv Vuk je posle smrti
Tvrtka I Kotromanića od Dubrovčana pokušavao dobiti svetodimitarski dohodak. Dubrovčani
su njegov zahtev odbili, tvrdeći da Vuk ne gospodari celom raškom kraljevinom i stoga
njihovim trgovcima ne može obezbediti slobode u svim zemljama, što je bio uslov za
primanje svetodimitarskog dohotka.211 1393. godine Bajazit je u gradu Seru okupio svoje
vazale sa namerom da mu se poklone i donesu svoj godišnji danak.
Međutim ovo okupljanje bilo je krajnje politički motivisano sa ciljem da se spreči bilo kakvo
povezivanje ili odmetanje hrišćanskih snaga. Ovakav skup bio je riskantan za sve hrišćanske
vazale, budući da je njihov dolazak na ovakav skup mogao biti opasan ali je i suprotno
postupanje značilo odmetništvo protiv suverena te je moglo imati ozbiljne posledice.
Dosadašnja istoriografija odbacivala je prisustvo Vuka Brankovića na ovom skupu jer on nije
spomenut u malobrojnim vizantijskim izvorima koji izveštavaju o ovom skupu. Marko Šuica
ne odbacuje mogućnost da je Vuk ipak prisustvovao tom skupu. Izvori koji svedoče o
hrišćanskim vazalima, reflektiraju vizantijsku percepciju događaja pa se moglo izostaviti
poneka imena vizantijskim velikašima nebitna.
Šuica je mogućnost Vukovog prisustva argumentirao ne samo činjenicom da je Vuk pre
samog skupa postao vazal Bajazita I, već da je on posle tog sastanka sledio politiku koju je
kreirao deo prisutnih velikaša, to jeste odbijanje poslušnosti prema vladaru osmanske

206 Marko Šuica »Vuk Branković i sastanak u Seru«, Zbornik radova Vizantološkog instituta XLV (Beograd, 2008),
255–256.
207 Sima Ćirković, »Godine kriza i previranja«, Istorija srpskog naroda vol. 2 (Beograd, 1982), 48.
208 Ibid., 51.
209 Ćirković, Godine kriza, 51.
210 Šuica, Vuk i sastanak u Seru, 258.
211 Ćirković, 50.
71

države.212 Određeni učesnici sastanka otkazali su poslušnost sultanu, a neki poput sinova
kralja Vukašina, Andrijaša i Dmitara, otišli su čak u dobrovoljno izgnanstvo. Srpski moćnici
Stefan Lazarević, kralj Marko, Konstantin Dragaš i Balšići ostali su verni sultanu, međutim
Vuk je Branković ostao na svojim posedima, ali je odbio dalju poslušnost sultanu.213
Vuk je od Kosovske bitke dalje održavao prilično dobre odnose sa Mletačkom republikom, ti
su odnosi posle sastanka u Seru dobili novu dimenziju. Budući da je Vuk pošao putem
neposlušnosti prema svom vazalu, je počeo tragati za potencijalnim azilom u slučaju da će se
situacija sa Osmanlijama pogoršati. Tako je od Mletaka primio državljanstvo koje je važilo i za
sve njegove porodične člane. U međuvremenu Bajazitove vojne snage su u različitim
pravcima pljačkale po balkanskom poluostrvu.214
Ovakve okolnosti Vuka su naterale da skloni što više svog imanja na sigurno mesto. 1394.
godine on je započeo pregovore sa dubrovačkom vladom. Dozvolom dubrovačkih vlasti
deponirao je od 1395. godine do 1396. godine velike količine srebra i zlata. Dok su hrišćanski
vazali ratovali na osmanskoj strani u bici na Rovinama (1395), Vuk je obezbeđivao svoju
budućnost i pokušavao zaštiti svoje imanje. Vuk se nije odazvao pozivu sultana Bajazita I i
nije došao u pomoć svome suverenu. Postalo je jasno da će njegovo neodazivanje imati
posledica.
Bitka na Rovinama pretvorila se u hrišćansku pobedu, ali je u sledećoj velikoj bici kod
Nikopolja (1397), uz pomoć Stefana Lazarevića, Bajazit I odneo pobedu. Vuk Branković ni u
ovom okršaju nije učestvovao. Između ove dve bitke Turci su uspeli zaposesti veći deo
Vukovih poseda. Vukovi napori da zaštitu potraži u Dubrovniku uprkos pomoći dubrovačkih
vlasti nisu bili realizovani. Vuk je Branković verovatno neposredno posle Nikopoljske bitke
pao u zarobljeništvo sultana Bajazita, u kome je ostao do svoje smrti 6. oktobra 1397.215 Vuk
je umro u turskom zarobljeništvu kao odmetnik, ni u jednoj bici nije došao u pomoć sultanu i
do kraja ostao veran politici koju je kreirao sa svojim tastom.

212 Šuica, Vuk i sastanak u Seru 259–261.
213 Šuica, Vuk Branković, 155.
214 Ibid., 158–159.
215 Ibid., 164–167.
72

8 Zaključak
Uprkos godinama istoriografskog proučavanja života Vuka Brankovića mnoga pitanja vezana
za ovog vlastelina ostaju nerazjašnjena. S obzirom na kontradiktornost i nedostatak izvorne
građe, mnoge teme ne mogu biti istražene, a one koje se istražuju obično razdvajaju
istoričare. Pri tome nije problem samo oskudnost izvora, već fokus istraživača. Većina se
autora bavila sa ulogom Vuka Brankovića u Kosovskoj bici. O Vukovoj oblasti i njenom
izgrađivanju ne piše mnogo autora. Ni o njegovim precima, a ni o njegovom životu posle
bitke. Fascinirani mitom o izdaji većinom su svoju pažnju posvetili pitanju izdaje i postanka
mita o izdaji. Veći deo modernih istoričara ne sumnja u Vukovo plemenito držanje zbog
veoma poznog pojavljivanja vesti o Vukovoj neveri. Činjenica da je Vuk i posle Kosovske
bitke, u kojoj je prema narodnim pesmama izdao kneza Lazara, nastavio sa borbom protiv
Turaka zvuči kao uverljiv argument.
Međutim, iako Vuk Branković nije izdajnik, ne smemo tek tako odbaciti istoriografsku
vrednost narodnih pesama. Savremeni model razumevanja narodnog predanja objašnjava
mitsko povlačenje Vuka i njegovih vojnika sa bojišta ratnom taktikom srpske vlastele koja se
koristila i posle ove bitke. U tom slučaju narodno predanje potpuno je u pravu, jedino u
čemu greši jeste moralna ocena situacije. Ono što je za narodno predanje izdaja, mogla je
biti strategija za očuvanje vojske. Ali i osuđivanje u pesmama je razumljivo, kad sagledamo
šta je moralni kodeks kosovske legende – umiranje za ideale. Prema tom kodeksu dovoljno je
veliki greh Vuka Brankovića bila činjenica da u bici nije umro. Čak i kad tereti Brankovića da je
želeo Lazarevu državu i krunu, narodna pesma ne greši. Istoriografija potvrđuje da se Vuk
posle Kosovskog boja ponašao kao vrhovni vladar srpskih zemalja što potvrđuju njegove
titulature, njegova teritorijalna ekspanzija i njegova politika. Opet, moralna evaluacija je
jedino gde se sa pesmom ne trebamo složiti. Vuk svojim ponašanjem nije toliko izneverio
kneza Lazara koliko njegovi naslednici nisu bili zadovoljni promenom političke snage. Kako se
ponašao Vuk, tako su se ponašali i ostali oblasni gospodari. Svako je od njih pokušavao
proširiti svoju oblast i uvećati svoj ugled. I knez Lazar takvim je putem izgradio svoju državu i
time uništio neke druge oblasne gospodare.
Budući da je na strani Lazarevića bila podrška srpske pravoslavne crkve, možemo reći da su
članovi ove porodice imali monopol nad interpretacijom događaja. Tako je perspektiva
Lazarevića u kojoj kao nova svetorodna dinastija jedini imaju pravo na vrhovnu ulogu,
Vukovu epizodu igranja naslednika kneza Lazara, što je moglo biti i Lazareva volja,
karakterizirala kao izdajstvo. I neke druge narodne pesme potvrđuju da je Lazarevo pravo na
krunu božija volja koja se ritualnim bacanjem krune potvrđuje. I u tom motivu vidimo da
prema narodnom shvatanju koje je delimično i podmetnuta propaganda crkve niko nije imao
pravo dirati u vladavinu Lazara i njegovih naslednika. Prema narodnim pesmama Lazar je bio
car i kao takav vrhovni vladar Srbije. Lazar je živeo u razdoblju oblasnih gospodara kad
centralna vlast ne postoji.
Ponovo moramo naglasiti da narodne pesme ne mogu zameniti istorijske nauke kao pouzdan
izvor informacija. Tek odličnim poznavanjem istorije možemo bolje razumeti elemente u
pesmama koje obrađuju period kosovske bitke. Ne možemo na primer verovati narodnoj
pesmi kad tereti Vuka za izdaju u bici ali nam ozbiljno proučavanje istorijske građe može
73

osvetliti razloge koje su narodne pevače naveli na to, da Vuka okrive za izdaju. Pri tome ne
treba zaboraviti na ulogu srpske pravoslavne crkve koja je od samog početka uticala na
izgradnju ovog mita. Stav je autora da je narodne pesme u vezi s pitanjima Vuka Brankovića
svakako treba proučavati, no pesme ne smemo koristiti kao osnovno polazište koje već u
samom početku može navesti na pogrešan pravac. Dobrim poznavanjem razvoja mita i izvora
iz kojih se on stvarao pomoći će oko prave distance koju prema narodnim pesmama mora
imati naučnik.
No s obzirom da one postoje i da predstavljaju odjek nečega, bilo narodnog viđenja bilo
crkvene propagande ili nećeg trećeg nezaobilazni su deo celosnog poručavanja Vuka
Brankovića. Analizom literature i izvora učinilo nam se da i određeni delovi pesama uz pravu
interpretaciju mogu imati smisla i vrednosti, no kao što smo već spomenuli to ne znači
Relacija Vuka i kneza Lazar po pitanju hijerarhije i političkih odnosa nije potpuno razjašnjena.
Ne sumnja se u Vukovu nezavisnost, ali je Lazar imao podršku crkve, koja nije verovala u
podeljenu državnopravnost. Narodne su pesme opet prenele ideologiju crkve koja je stvarno
propagirala vrhovnost kneza Lazara kojoj se Vuk nije protivio, zbog bliskog odnosa sa
Lazarom, a i zbog činjenice da je Vuk stvarno imao manju oblast i skromnije se potpisivao u
ispravama.
Međutim, narodne pesme tačno su prikazale topao i blizak odnos Vuka Brankovića i
njegovog tasta kneza Lazara. Nisu pogrešile ni kod slavnog porekla Vuka Brankovića. Nije
potpuno jasno da li je Vuk bio u rodbinskim vezama sa Nemanjićima, ali su njegovi naslednici
sigurno delili krv sa ovom dinastijom. I u tome je na neki način narodno predanje bilo tačno. I
kad narodne pesme nazivaju Vuka gospodarem Kosova ne greše, no istoriografija zna i za
kompleksan proces izgrađivanja njegove oblasti putem kojeg je Vuk postao gospodar Kosova.
I tačan obim Vukove oblasti nije poznat kao što ne možemo sa sigurnošću utvrditi kad je
zaključeno izgrađivanje Vukove oblasti pa se opet se vraćamo na nedostatak izvora.
Sudeći prema svemu Vuk nije izdajnik, već potomak slavnih vlastelina koji je ostao veran
knezu Lazaru i njihovim zajedničkim političkim ciljevima odbrane od Osmanlija. Dakle, prema
našem mišljenju narodne pesme itekako imaju istorijsku vrednost, pogotovo kao svedok
osećanja i razumevanja istorijskih događaja nekog kolektiva. Međutim, i same informacije
koje iščitavamo iz pesama nisu toliko pogrešne koliko ih samo treba interpretirati na pravi
način. Pri tome ne mislimo da je osuđivanje Vuka Brankovića na mestu, ali verujemo da
postoji kao što smo objasnili, istorijska podloga na osnovu koje se mišljenje o izdaji razvilo.
Na mestu je da upozorimo još jednom na malu količinu postojeće literature i na nužnost
daljeg proučavanja pogotovo manje istraženih pitanja da bismo u budućnosti mogli sastaviti
verodostojniju sliku Vuka Brankovića.

74

9      Povzetek
Predmet te diplomske naloge je Vuk Branković, srbski plemič, čigar ime je trdno
zakoreninjeno v srbskem ljudskem izročilu in v ljudski zavesti. Še danes se njegovo ime v
srbskem govornem prostoru uporablja kot sinonim za izdajalca. Zanimalo nas je tako ljudsko
izročilo s poudarkom na ljudskih pesmih kot tudi historiografska perspektiva v odnosu do te
zgodovinske figure. Obstaja veliko ljudskih pesmi, ki tematizirajo obdobje kosovske bitke.
Čeprav gre za posamezne pesmi, ki obravnavajo samo bitko, kot tudi predhodno dogajanje in
posledice, pa je obstajalo kar nekaj poizkusov spojitve le-teh v smiselno celoto. V večji meri
smo za naše potrebe uporabili tako imenovano Lazarico (1901), ki jo je sestavil Sreta
Stojković. Primerjali smo oba svetova, historiografskega kot tudi ljudskega, da bi poskusili
priti do jasnega odgovora, zakaj se je Vuku Brankoviću pripisala vloga izdajalca v kosovski
bitki, ter nasploh, kakšna je uporabna vrednost ljudskih pesmi v odnosu do zgodovinske
znanosti. Zaradi želje po celovitejšem razumevanju Brankovića smo se dotaknili vseh področij
njegovega življenja, ki so sploh raziskana. Na tem mestu velja omeniti, da smo tako storili
tudi zato, ker so viri razmeroma redki, neizčrpni, pa tudi kontradiktorni, zato je skoraj
nemogoče, da bi sestavili natančno podobo življenja in delovanja tega plemiča. Na drugi
strani je literatura, ki bi problematizirala Vuka Brankovića, zelo redka, edina izjema so dela, ki
se tičejo kosovske bitke in so raziskana tudi v mednarodni historiografiji. Prvo kapitalno delo,
ki poizkuša celovito raziskati življenje Vuka Brankovića, je monografija Ljubomirja Kovačevića
Vuk Branković (1888). Poleg tega dela velja omeniti še sodobnega zgodovinarja Marka Šuico,
ki je objavil številne strokovne članke o Brankoviću, svoja dognanja pa okronal z edino
moderno monografijo o Vuku Brankoviću.
Med našim raziskovanjem smo se dotaknili Brankovićevega porekla, ki je deloma izpričano.
Edina znana prednika Vuka Brankovića, Vojvoda Mladen in Branko Mladenović, sta spadala
med uglednejše plemstvo srbskega srednjega veka, kar se reflektira tudi v ljudskih pesmih,
kjer se Vuk Branković omenja tudi kot potomec srbske vladarske dinastije Nemanjić, kar
priča o tem, da je vsaj v spominu ostal kot pripadnik uglednejšega dela aristokracije.
Zbor zboriše letnji dan do podne
Al od zbora vajde ne bijaše,-
Gospoda se složit ne mogoše:
Svaki svome naginjaše ćaru:
Hoće krunu Brankoviću Vuče
Surodica silnog car-Stepana
A gospodar od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga (…)

Kljub nespornemu ugledu pa je povezanost z Nemanjići vprašljiva, saj jo je na podlagi
zgodovinskih virov težko potrditi. Edina znana prednika Vuka Brankovića sta živela v burnem
75

obdobju za srednjeveško srbsko državo, v času, ko je prihajalo do velikih osvajanj, kar je
posledično krepilo moč plemstva kot tudi dodobra militariziralo srbsko družbo. Zatorej ima
tudi vojaški naziv Vojvode Mladena, ki je glede na dostopne vire prihajal iz Huma (območja
med Neretvo in Dubrovnikom), svoja posestva pa je imel v Drenici na Kosovu, mnogo večji
pomen, v vojaškem smislu je bil vojvoda podrejen zgolj vladarju. Na začetku je Mladen imel
dokaj nizek naslov župana, vendar v ekonomsko in administrativno zelo pomembni regiji v
bližini Dubrovniške republike. Po virih sodeč, je kot župan presojal tudi bolj oddaljenim
članom vladarske rodbine Nemanjić, kar nas navede na misel, da je njegovo poreklo bolj
visoko, kot se zdi na prvi pogled.
Dejstvo, da je kot priča naveden v trgovskem sporazumu srbskega kraljestva in Dubrovniške
republike, še dodatno utrjuje prestižnost Vukovih prednikov, ki je odmevala tudi skozi
ljudsko poezijo.
Še večji ugled si je priboril Vukov oče, Branko. Ob obsežni zasedbi bizantinskega ozemlja je
srbska država začela prevzemati tudi bizantinsko plemiško hierarhijo, tako je Branko
Mladenović pridobil enega najprestižnejših naslovov, ki jih je podeljeval izključno car, postal
je sevastokrator. Ta titula se je po navadi podeljevala le carskim sorodnikom, kar nas
dodatno navede na možnost sorodstva Brankovićev z vladarsko rodbino Nemanjić.
Zgodovinopisju od konca do 19. stoletja sicer ni uspelo ugotoviti, ali je sorodstvo z Nemanjići
resnično ali je šlo zgolj za propagando Brankovića in njegovih potomcev, ki so želeli povečati
svoj ugled, kot tudi pravico do prestola. Vsekakor pa ugled Vuka in njegovih prednikov ni
ostal pozabljen. O čemer pričajo tudi naslednji verzi:
A kada su večerali bili
Car uzima zlatan pehar vina,
Pa govori svoj gospodi srpskoj:
Kome ć 'ovu čašu nazdraviti?
Ako ću je napit po stareštvu
Napiću je starom Jug-Bogdanu
ako ću je napit po gospodstvu,
Napiću je Vuku Brankoviću
Ako ću je napit po milosti;
Napiću je mojim devet šura (…)

Ljudske pesmi Vuka Brankovića omenjajo kot gospodarja Kosova, kar je zopet dokaj
kompleksno vprašanje. V eni od ljudskih pesmi se Vuk omenja kot gospodar Kosova že po
smrti carja Uroša:

76

Zbor zboriše letnji dan do podne
Al od zbora vajde ne bijaše,-
Gospoda se složit ne mogoše:
Svaki svome naginjaše ćaru:
Hoće krunu Brankoviću Vuče-
Surodica silnog car-Stepana.
A gospodar od Prizrena grada
I Kosova polja širokoga (…)

Zaradi časovne oddaljenosti virov je včasih težko ugotoviti, v katerem obdobju je bil kakšen
kraj pod oblastjo Vuka Brankovića, vsekakor pa se je njegov vpliv izgrajeval postopoma.
Njegova dedna posestva so bila v Drenici na Kosovu, turbulentno dogajanje, ki je sledilo
zatonu dinastije Nemanjić, pa je, kot je mogoče razbrati iz virov in literature, izkoristil, da bi
svoj teritorij dodobra razširil. Tako je na neki točki dejansko res postal gospodar Kosova.
Ljubomir Kovačević, avtor prve monografije o Vuku, je bil mnenja, da je do leta 1371, ko je
umrl car Uroš, Vuk že posedoval velik del Kosova, vendar je to nemogoče potrditi,
modernejše zgodovinopisje je mnenja, da so Brankoviću šli na roko prdvsem dogodki v bitki
na Marici, zlom Altomanovića in slabljenje Balšićev.
Eden ključnih dogodkov Vukovega življenja je bilo zagotovo politično povezovanje s knezom
Lazarjem. Preko poroke s hčerko kneza Lazarja si je Vuk zagotovil stabilnost in tudi močno
podporo. Lazar je namreč iz turbulentnih dogodkov, ki so sledili ob razpadanju srbske države,
izšel kot najmočnejši plemič nekdanjega srbskega kraljestva. Odnos med tema plemičema je
izredno pomemben tudi za razumevanje kasnejših dogodkov, kot tudi samega razvoja mita o
Vukovi izdaji. Plemiča sta nastopala zelo enotno v svojih vojaških in političnih akcijah, kar je
navedlo na misel, da sta bila v tudi v tesnih osebnih odnosih. Tudi nekateri viri pričajo o zelo
toplem medsebojnem toplem odnosu, ki naj bi bil enak odnosu očeta in sina, podobo
skladnosti in topline pa slikajo tudi ljudske pesmi.

Lepo ti je okom pogledati
Gospodara slavnog car-Lazara,
Kad pošeta sa dva zeta mila
Kao soko među sokolima!
Ponosi se Lazo zetovima,
Milo mu je biti među njima
S njima hodit, s njima besediti;
77

Ponosi se carevina cela
Čuveni su i van carevina
Sa junaštva i gospodstva svoga (…)

Enak sentiment je razviden tudi v naslednjih verzih:

Treću šalje, a četvrtu piše,
Pa je šalje u Prizrena grada
Svome zetu Vuku Brankoviću:
Mio zete uzdanico moja (…)

Pomembno je vprašanje političnega in zasebnega odnosa do tasta Lazarja Hrebeljanovića.
Nesporno je, da je Vuk Branković na svojem ozemlju gospodaril avtonomno, kar potrjujejo
tudi zgodovinski viri, politična relacija do Lazarja pa je bolj problematična, saj ni jasno, ali je
bil Lazar v razmerju do Vuka in drugih srbskih plemičev kaj več kot samo najmočnejši med
njimi. To vprašanje je pomembno tudi zaradi razumevanja samega izdajstva. Knez Lazar je
navzven sicer propagiral svojo vrhovnost napram ostalim plemičem, pri čemer je imel tudi
podporo srbske pravoslavne cerkve, ki ga je želela ustoličiti kot začetnika nove dinastije, ki bi
nadomestila Nemanjiće. Moč osmanske države je naraščala, le-ta pa je vse bolj pogledovala
po balkanskem ozemlju, zato si notranjega razdora ni bilo moč privoščiti. Zaradi usklajenosti
politik se poraja vprašanje, ali je moč govoriti o nekakšnem podrejenem statusu Vuka
napram Lazarju. Vendar je Vuk izdajal svoje dokumente, koval svoj denar, neodvisno
gospodaril na svojih posestvih, vseeno pa je na simbolni ravni Lazar v dokumentih izkazoval
svojo vrhovnost.

Ključni spomin na Vuka Brankovića ljudske pesmi ohranjajo skozi tako imenovani kosovski
cikel, ki tematizira dogodke kosovske bitke kot tudi dogajanje pred in po tem. Kosovska bitka
je pomenila pomembno prekretnico osmanskih osvajanj v Evropi. Prav tako v srbskem
spominu pomeni enega izmed najbolj pomembnih dogodkov srbskega naroda. Zaradi
mešanja zgodovinskih dejstev in mitskih predstav o dogodku še danes ostaja kontroverzen
del zgodovine. Določene ideje, ki so oblikovale kosovski moralni kodeks, so se sčasoma
poosebile v junaku in antijunaku. Simbol žrtvovanja in junaštva predstavlja Miloš Obilić.
Sčasoma se je kot antipol junaku v razvijajočem se mitu pridružil tudi Vuk Branković, ki je
postal simbol izdaje. Oblikoval se je bogat korpus ljudskega slovstva kot tudi pisane
književnosti, ki obdelujeta kosovsko tematiko. Zaključeno obliko je kosovski mit dobil, ko je
bila konec 17. stoletja zapisana Priča o boju kosovskom. Na oblikovanje mita sta vplivala oba
književna tokova, izvor mita pa lahko najdemo v spisih, ki slaviju kult kneza Lazarja.
78

Nesporno dejstvo je, da je v bitki, ki se je odvila leta 1389 med krščanskimi silami in
osmanskimi enotami, sodeloval tudi Vuk Branković, čeprav je njegova vpletenost v
zgodnejših virih zamolčana. To velja tako za krščanske kot za osmanske vire. Glede na
zavezništvo z Lazarjem in dejstvo, da se je bitka odvijala na njegovem teritoriju, je
nedvomno, da je bil Vuk v bitko vpleten. Kar je polemično, je njegova vloga v sami bitki.
Ljudske pesmi so oblikovale zgodbo, po kateri Branković zaradi zamere do viteza Miloša
Obilića izda krščanske sile in s tem povzroči strašanski poraz srbske vojske. Kljub temu da je
po kosovski bitki srbska država še naprej obstajala, je Vuk postal krivec za propad le-te,
postal je srbski Judež, arhetip verolomstva in izdaje. Tako je razvidno tudi iz naslednjih
verzov:
Tako pade slavni car Lazare!
Tako pade srpska kruna zlatna!
Na kosovu polju nesretnome
Izgiboše svi listom junaci,
Sve vojvode i svi barjaktari
Verne sluge cara čestitoga!
Sa nevere Brankovića Vuka
Pade srpska slava i gospodstvo,
Propalo je na Kosovu carstvo (…)

Vuk naj bi svojo vojsko umaknil v ključnih trenutkih bitke.

Kad se care vide na nevolji,
Pogleduje na Goleš planinu,
Nema l´otukd Brankovića Vuka
I njegovih ljutih oklopnika,
Da sa leđa napadnu na Turke;
Al od Vuka ni glasa ni traga!
Vuk izdade tasta car-Lazara!
Da ugrabi krunu Lazarevu
I gospodstvo cara čestitoga;
Ne hte pomoć miloj braći svojoj,
79

Ne hte braći, pomože Turcima!
Kada vide iz Goleš-planine,
Gde se deli sreća i nesreća
Uze vojske dvanaest hiljada,
Sve konjika ljuta oklopnika,
Zavede ih na Goleš planinu
I svom caru učini neveru.
Ljuto kune slavni car Lazare:
Bog ubio Vuka Brankovića,
Što izdade danas na Kosovu!

Večina modernih zgodovinarjev ne dvomi o Vukovi plemeniti drži v bitki. Glavni argument v
prid temu razmišljanju sta že konec 19. stoletja oblikovala srbska zgodovinarja Ilarion
Ruvarac in Ljubomir Kovačević, ki sta opazila, da je prvi vir, ki Vuka bremeni izdajstva, nastal
več kot dve stoletji po bitki, prvi pa je na to opozoril Konstantij Jireček v Geshichte der
Bulgaren (1876). Po mnenju večine zgodovinarjev naj bi bil to dovolj močan dokaz, da je
Brankovićeva izdaja zgolj mit, ne pa zgodovinsko dejstvo. Prvi vir, ki obsodi Vuka Brankovića,
je sicer kultno delo dubrovniškega meniha Mavra Orbina Kraljestvo Slovanov (1601). Orbin je
prvi, ki Brankovića omenja kot udeleženca v kosovskem mitu, in hkrati prvi, ki tega srbskega
velikaša obsodi izdaje.
Moderna historiografija o Vukovi izdaji dvomi tudi zaradi dejstva, da se je Vuk po kosovski
bitki še naprej zoperstavljal osmanskim silam, kar bi bilo v primeru njegovega sodelovanja z
njimi dokaj nesmiselno. Rekonstrukcija same bitke, kot tudi vloga Vuka Brankovića, je
ovirana tudi zaradi same kontradiktornosti virov, ki o njej pričajo. Vseeno pa so bili nekateri
sodobni zgodovinarji do »rehabilitacije« Vuka, zadržani, tako na primer Momčilo Spremić
trdi, da se na podlagi virov ne more potrditi Brankovićeva vloga v bitki. V. Mošin je trdil, da je
možno, da je Vuk želel ohraniti svojo vojsko in se za to sploh ni udeležil bitke.
Čeprav je večina sodobnih zgodovinarjev prepričana o Vukovi nedolžnosti, te ni moč povsem
potrditi, vsekakor pa nihče ne dvomi o njegovem sodelovanju v bitki. Kot gospodar Kosova,
kjer je bitka potekala, bi se težko izognil temu spopadu. Na mestu je torej vprašanje, kako so
lahko ljudske pesmi v takem nasprotju z dognanji historiografije. Po našem mnenju je ta
dihotomija bolj navidezna. Namreč, kljub temu da je nesporno, da v razumevanju preteklosti
ljudske pesmi ne zmorejo nadomestiti historiografije, pa je v njih vsekakor vrednost. Skozi
leta raziskovanja so različni zgodovinarji oblikovali razne razlage samega nastanka mita o
izdaji kot tudi dejstva, da je iz zgodnejših skopih virov, ki v obrisih omenjajo izdajo, v
zaključenem mitu vloga izdajalca pripadla prav Vuku Brankoviću.
80

Zgodnejši raziskovalci so motiv izdaje pripisali nezmožnosti ljudstva, da bi sprejelo dejstvo o
nemoči proti osmanski sili, in je krivca za poraz v kosovski bitki pripisalo notranjemu razdoru.
Nekatere teorije so demonizacijo Brankovića pripisovale desetletni vojni Lazarevićev in
Brankovićev, ki je sledila kosovski bitki. Nekateri so trdili, da se skozi mit o izdaji želi prikriti
resnica o srbskem porazu. Nekateri razsikovalci so verjeli, da je do zablode prišlo zaradi
samega imena ter da je ime Vuka Lazarevića, ki se je z Osmani vojskoval proti svojemu bratu
Stefanu Lazareviću, prešlo na Vuka Brankovića. V našem raziskovanju smo pojasnili, da je
srbska pravoslavna cerkev močno favorizirala kneza Lazarja in njegovo dinastijo Lazarevićev.
V njenih očeh je bil edini pravi voditelj srbske države, njegova smrt na Kosovu pa ga je v očeh
cerkve ovenčala z večno slavo. Za kodeks, ki ga neguje kosovski cikel, v katerem je na
piedestalu smrt za ideale oziroma krščansko vero, je Vuk Branković potemtakem kriv že
samo zaradi dejstva, da je iz kosovske bitke izšel živ.
Za Lazarjeve potomce, ki so bili zaradi neugodne politične situacije po bitki prisiljeni sprejeti
vazalni odnos do osmanskega imperija, je vzpon Vuka Brankovića, ki je sledil bitki, zagotovo
nekakšna izdaja. Krepitev vpliva Vuka Brankovića po bitki in slabljenje Lazarevićev je za
nekatere sodobne historiografe tudi glavni vzrok za očrnitev Vuka Brankovića in posledično
razvoj mita o izdaji. Srbska pravoslavna cerkev, ki je v Lazarju videla naslednika Nemanjićev,
tudi ni bila zadovoljna, da je Lazarjeve naslednike na vrhu najmočnejših izrinil Vuk Branković,
ki ni sprejel vazalnega odnosa ter je še naprej izvajal odporniško politiko proti osmanski
državi. Viri izpričujejo, da je Vuk skozi svoje dokumente po bitki začel izražati težnjo, da
nadomesti Lazarja kot vrhovnega oblastnika v srbskih deželah, kar je za Lazareviće lahko
pomenilo tudi neke vrste izdajo. Vsekakor je Vuk v dobršni meri razširil svoje ozemlje,
najverjetneje tudi na račun Lazarevićev. Tudi ljudske pesmi pričajo o tem, da se je Vuk po
bitki pričel obnašati kot vrhovni vladar. V pesmih se torej najde več kot le zrno resnice,
seveda ob pozornem branju in uporabi historiografskih metod.
Ena od novejših razlag predvideva, da je resnično celo Vukovo umikanje lastne vojske v
kritičnem trenutku bojevanja, le da za tem ne stoji izdaja, temveč le dogovorjena taktika s
knezom Lazarjem. Ta taktika razpolovitve vojske je tudi kasneje izpričana v srbski zgodovini
in se je uporabljala z namenom, da se ohrani del vojske za bodoče bitke. Tako je povsem
možno, da je Vuk po dogovoru z Lazarjem umaknil svoje vojščake, ljudska pesem se po tej
razlagi moti le o njegovi nameri, kar pa ne preseneča, saj je v njej že globoko zakoreninjena
kosovska etika.
V ljudskih pesmih se tako čuti odmev marsičesa, tudi cerkvene propagande kot tudi vpliva
Lazarevićev, kar pa ne zmanjšuje njihove uporabne vrednosti pri proučevanju. Glede na naše
proučevanje se je mit o izdajalcu oblikoval postopoma, na kar je vplivalo več dejavnikov.
Med drugim je po mnenju nekaterih koncept izdajalca lahko nastal zaradi potrebe po
enotnosti v času vstaj proti osmanski oblasti. To je sicer malo verjetno, saj se ta koncept
pojavi veliko prej, kot pa so se pričele vstaje proti osmanskim oblastnikom. Ljudske pesmi so
sicer literarna besedila oziroma fikcija, ki se je skozi stoletja spreminjala in dograjevala,
vendar je v njih kljub temu na takšen ali drugačen način skrito veliko dragocenih informacij,
ki nam lahko približajo ljudsko dojemanje kosovske bitke.
81

Zaradi tega je raziskovanje Vuka Brankovića brez ljudskih pesmi po našem mnenju
pomanjkljivo. Ljudske pesmi so torej v nekaterih primerih ohranile dele resnice o Vuku
Brankoviću, saj je iz njih moč razbrati, da je gospodaril na Kosovu, da je bil plemenitega rodu,
v opoziciji do Obilićevega junaštva se v pesmih kot njegova glavna vrlina omenja prav
njegovo poreklo. Pesmi pričajo, da je sodeloval v kosovski bitki in da je iz nje izšel kot
najvplivnejši srbski velikaš. Problem pa je v moralni sodbi, saj glede na čas in prostor Vuk
Branković ni deloval nič drugače kot vsi plemiči ali nasploh fevdalci, ki so stremeli k
razširjanju lastnega ozemlja, a je bil vseeno označen kot izdajalec.

82

10
Izvori i literatura

10.1
Izvori
Dinić, Mihailo, »Dukin prevodilac o boju na Kosovu«, Zbornik radova Vizantološkog instituta
vol. VIII-2 (Beograd, 1964).
Elezović, Gliša, Boj na Kosovu 1389 u istoriji Mula Nehmeda Nešrija (Beograd, 1940).
Karadžić, Stefanović, Vuk, Srpske narodne pjesme (Beč, 1875).
Lazarica ili Boj na Kosovu: Narodna epopeja u 20 pesama (Beograd, 1903).
Miklosich, Fran, Monumenta Serbica spectantiam historiam Serbice, Bosnae, Ragussi,
(Wienna, 1858).
Novaković, Stojan, Zakonski spomenici srpskih država srednjeg veka (Beograd, 1912)
Olesnicki, Aleksej, »Turski izvori o Kosovskom boju«, Glasnik skopskog naučnog društva vol.
XIV (Skoplje, 1931).
Orbin, Mauro, Kraljevstvo Slovena (Beograd, 1968).
Orbini, Mavro, Kraljevstvo Slovena (Beograd, 2016).
Stojanović, Ljubomir »Stari srpski rodoslovi i letopisi«, Zbornik za istoriju, jezik, i književost
srpskog naroda XVI (Sremski Karlovci, 1927).
Stojanović, Ljubomir, Stare srpske povelje i pisma I (Beograd-Sremski Karlovci, 1929).
Stojanović, Ljubomir, Stari srpski zapisi i natpisi I–VI (Beograd, 1982).

10.2
Literatura
Barišić, Franjo, »Vladarski čin kneza Lazara«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).
Blagojević, Miloš, »O izdaji ili neveri Vuka Brankovića« Zbornik matice srpske za istoriju vol.
79-80 (Novi Sad, 2009).
Blagojević, Miloš, Medaković, Dejan, Istorija srpske državnosti vol. 1: Od nastanka prvih
država do početka srpske nacionalne revolucije (Novi Sad, 2000).
Bogdanović, Dimitrije »Oživljanje nemanjičkih tradicija«, u Istorija srpskog naroda vol. 2
(Beograd, 1982).
Božić, Ivan, »O ulozi Vuka Brankovića«, Bitka na Kosovu 1389. godine, Galerija Srpske
akademije nauka i umetnosti 65. sveska (Beograd, 1989).
Božić, Ivan, »Neverstvo Vuka Brankovića«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).
Ćirković, Sima, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, Srpski narod u drugoj polovini
XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989).
83

Čirković, Sima, »Kosovska bitka u međunarodnom kontekstu«, Glas CCCLXXVIII Srpske
akademije nauka i umetnosti (Beograd, 1996).
Ćirković, Sima, »Godine kriza i previranja«, Istorija srpskog naroda vol. 2 (Beograd, 1982).
Ćirković, Sima, Istorija srednjevekovne bosanske države, (Beograd, 1964).
Ćirković, Sima, The Serbs (Wiley-Blackwell, 2004).
Ćirković, Sima, Stare i nove kontroverze o knezu Lazaru i Srbiji uoči Kosovske bitke.
Ćirković, Sima »Srbija uoči bitke na Kosovu«, Kosovsko metohijski zbornik vol. 1 (Beograd,
1990).
Dinić Knežević, Dušanka, »Srpske zemlje od Maričke do Kosovske bitke«, Srpski narod u
drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989).
Dinić, Mihailo, Srpske zemlje u srednjem veku (Beograd, 1978).
Đurić, Vojislav, Kosovski boj u srpskoj književnosti (Beograd, 1990).
Ferjančić, Božidar, »Vladarska ideologija u srpskoj diplomatici posle propasti Carstva (1371)«,
O knezu Lazaru (Beograd, 1975).
Inaldžik, Osmansko carstvo, klasično doba 1300–1600 (Beograd, 1974).
Kalić, Jovanka, Srbi u poznom srednjem veku (Beograd, 2001).
Kovačević, Ljubomir, Vuk Branković (Beograd, 1888).
Maksimović, Ljubomir, »Srpsko carstvo od 1355. do 1371. godine«, Srpski narod u drugoj
polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989).
Mihaljčić, Rade, »Doba oblasnih gospodara«, Istorija srpskog naroda vol. 2 (Beograd, 1982).
Mihaljčić, Rade, »Marička bitka«, Istorija srpskog naroda vol. 1 (Beograd, 1981).
Mihaljčić, Rade, Kraj srpskog carstva (Beograd, 1989).
Mihaljčić, Rade, Junaci kosovske legende (Beogradski izdavačko-grafički zavod, 1989).
Mihaljčić, Rade, »Knez Lazar i obnova srpske države«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).
Mihaljčić, Rade, Lazar Hrebeljanović, istorija, kult, predanje (Beograd, 2001).
Redžep, Jelka, Priča o boju kosovskom (Zrenjanin, 1976).
Samadržić, Radovan, »Oko istorijskog i legendarnog u kosovskom predanju«, Bitka na Kosovu
1389. godine, Galerija Srpske akademije nauka i umetnosti 65. sveska (Beograd, 1989).
Spremić, Momčilo, »Vuk Branković i Kosovska bitka«, Glas CCCLXXVIII Srpske akademije
nauke i umetnosti knj. 9 (Beograd, 1996).
Šuica, Marko, »Vuk Branković i sastanak u Seru«, Zbornik radova Vizantološkog instituta vol.
XLV (Beograd, 2008).
84

Šuica, Marko, Vuk Branković (Beograd, 2014).
Šuica, Marko, »Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu dubrovačkih isprava«, Stari
srpski arhiv knj. 9 (Beograd, 2010).
Šuica, Marko, Nemirno doba srpskog srednjeg veka, vlastela srpskih oblasnih gospodara
(Beograd, 2000).
Šuica, Marko, »Pripovesti o srpsko-turskim okršajima i 'strah od Turaka' 1386. godine«,
Istorijski časopis vol. LIII (Beograd, 2006).
Šuica, Marko, »O mogućoj ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bitci«, Spomenica akademika
Sime Ćirkovića, Istorijski institut, zbornik radova knj. 25 (Beograd, 2011).
Veselinović, Andrija, Ljušić, Radoš, Srpske dinastije (Novi Sad; Beograd, 2001).

85

Izjava o avtorstvu

Izjavljam, da je diplomsko delo Vuk Branković između istorije i narodne poezije (Vuk Branković med
zgodovino in ljudsko poezijo) v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura
navedeni v skladu s strokovnimi standardi in veljavno zakonodajo.

Ljubljana, 29. julija 2020                                                                                Aljoša Rebrača

86

Izjava kandidata / kandidatke

Spodaj podpisani/a Aljoša Rebrača izjavljam, da je besedilo diplomskega dela v tiskani in elektronski
obliki istovetno, in
dovoljujem / ne dovoljujem
(ustrezno obkrožiti)
objavo diplomskega dela na fakultetnih spletnih straneh.

Datum:

Podpis kandidata / kandidatke: