evanđeosko kršćanstvo;međureligijski dijalog;ekumenski dijalog,
evangelizacija;Isus Krist;načela;evangelical Christianity;inter-religious dialogue;ecumenical dialogue;ethics;mission;info:eu-repo/classification/udc/27-675:274.5

<s>Povzetek: Evanđeosko kršćanstvo je u posljednjih pedeset godina značajno raslo te je početkom dvadesetprvog stoljeća okupljalo oko šesto milijuna vjernika.</s><s>U raspravi se daje pregled odnosa evanđeoskog kršćanstva prema međureligijskom dijalogu te se naznačuju temeljna načela za vođenje dijaloga.</s><s>Kako su evanđeoski kršćani u Hrvatskoj, kao i u svijetu, posljednjih pola stoljeća bili više usredotočeni na duhovno relevantnu evangelizaciju i osnivanje novih crkava, pitanja ekumenizma, međureligijskog dijaloga i uključivanja u društvene trendove ostavljali su malobrojnim teolozima i društveno-politički angažiranim vođama koji su nastojali uspostaviti i održati društvenu relevantnost evanđeoskog kršćanstva.</s><s>Postojanim zastupanjem biblijskog jedinstva i zajedništva kršćana u evanđelju Isusa Krista, konzervativno evanđeosko kršćanstvo prepustilo je potkraj dvadesetoga stoljeća sudjelovanje u međureligijskom dijalogu liberalnim evanđeoskim kršćanima.</s><s>Do preokreta dolazi na prijelazu iz dvadesetog u dvadesetprvo stoljeće kad se više utjecajnih vođa konzervativnog evanđeoskog kršćanstva uključuje u dijalog.</s><s>U posljednjih nekoliko desetljeća ubrzano se unutar evanđeoskoga kršćanstva razvijaju teologije religija, a međureligijski dijalog česta je tema teoloških promišljanja i rasprava.</s><s>Odnosi prema religijama te jasna i nedvosmislena načela prema kojima evanđeosko kršćanstvo može sudjelovati u ekumenskom i međureligijskom dijalogu naznačeni su u temeljnim dokumentima svjetskoga evanđeoskog kršćanstva, te uključuju autoritet i snagu Biblije, jedinstvenost i središnjost Isusa Krista, snagu Duha Svetoga, biblijsku ekleziologiju, važnost i hitnost evangelizacije i misije, soteriološku usredotočenost i eshatološku perspektivu.</s><s>Ključne besede: evanđeosko kršćanstvo, međureligijski dijalog, ekumenski dijalog, evangelizacija, Isus Krist, načela</s>
<s>Prije nešto više od pedeset godina Wilfred Cantwell Smith (1962, 122123) zapisao je da se kršćanstvo suočava s trećim velikim izazovom.</s><s>Prvi izazov, smatrao je Smith, bio je susret s grčkom filozofijom, drugi izazov je bio susret s dobom racionalizma i znanosti a treći izazov, za koji je smatrao da se u njegovo vrijeme razvija, jest susret s ostalim svjetskim religijama.</s><s>Njegovo se predviđanje ostvaruje danas, kad je svijet u procesu ostvarenja globalne civilizacije u kojoj je religija na istaknutom mjestu.</s><s>U globalnom religijskom supermarketu nalazi se različito upakirano kršćanstvo na istoj »polici« s brojnim drugim znanim i manje znanim religijama.</s><s>Religije su u supermarketu izložene u skladu s marketinškim strategijama trgovaca.</s><s>Etikete na kojima je vrlo malim slovima zapisan sadržaj pojedine religije rijetko tko čita.</s><s>Zamjetni je trend da su čak i sami pripadnici kršćanskih Crkava više zainteresirani za elemente pojedinih drugih religija nego li za nauk Crkve kojoj pripadaju.</s><s>Kršćanstvo se nalazi usred velikih izazova suvremenog društva koje je u konstantnim promjenama, a multireligijski i globalni društveni procesi u brojnim područjima snažno utječu na kršćansko življenje.</s><s>U uvjetima globalizacije, konzumerizma, materijalizma, humanizma, relativizma, Stanko Jambrek</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog pluralizma, multikulturalizma, kršćanstvo treba koegzistirati s drugim religijama i svjetonazorima.</s><s>Kako?</s><s>Na kojim načelima?</s><s>1. Evanđeosko kršćanstvo – fenomen dvadesetog stoljeća Tijekom povijesti kršćanstvo je podijeljeno u nekoliko teološki i brojno značajnijih skupina.</s><s>Od jedanaestog stoljeća kršćanstvo je podijeljeno između rimokatoličanstva i pravoslavlja.</s><s>U šesnaestom stoljeću razvija se na Zapadu protestantizam, a u devetnaestom i dvadesetom stoljeću snažno se razvija evanđeosko kršćanstvo.1 Početkom dvadesetprvog stoljeća globalno evanđeosko kršćanstvo čini više od 600 milijuna vjernika koji su pored Rimokatoličke Crkve postali najznačajnija i najbrojnija skupina kršćana današnjice.2</s>
<s>Potkraj 20. i početkom 21. stoljeća evanđeosko kršćanstvo u Hrvatskoj snažno naglašava evangelizaciju svih onih koji nisu upoznali Isusa Krista kao osobnog Spasitelja, a kao rezultat toga duhovnog procesa danas u Hrvatskoj djeluje više od 150 lokalnih crkava.</s><s>Naglašavam samostalne lokalne crkve a ne denominacije stoga što evanđeosko kršćanstvo uči da lokalna crkva ima puninu crkvenosti, a lokalne crkve se mogu udružiti u denominaciju.</s><s>Denominacija pak ima ograničeni autoritet, samo onoliko koliko na nju prenesu lokalne crkve.</s><s>Pojedine lokalne crkve u Hrvatskoj udružene su u Savez baptističkih crkava, Evanđeosku pentekostnu crkvu, Crkvu Božju, Vijeće Kristovih crkava, Kristovu pentekostnu crkvu, Savez crkava »Riječ Života«, u pokret kućnih crkava te u nekoliko samostalnih mjesnih crkava.3 Spomenute zajednice vjernika razlikuju se u manje bitnim teološkim naglascima, vodstvu i djelovanju zajednice, no sve nastoje temeljiti svoj nauk i djelovanje u Svetome pismu i stoga prihvaćaju i oživotvoruju jedinstvo kršćana u evanđelju Isusa Krista.</s><s>Pridjev evanđeosko dolazi uz naziv kršćanstvo kako bi ukazao da spomenuto kršćanstvo (ili kršćani) svoje propovijedanje temelji na evanđelju (grčki euangelion).</s><s>Uporabom pridjeva evanđeoska u nazivu crkve naglašava se središnja uloga Isusa Krista, milosti, vjere i Svetoga pisma, u vjerovanju i djelovanju crkve.</s><s>Izraz evanđeoski kršćanin obuhvaća svakoga kršćanina koji svoje vjerovanje i djelovanje temelji na evanđelju Isusa Krista.</s>
<s>1.1 Temeljne karakteristike svjetskog evanđeoskog kršćanstva U temeljne karakteristike svjetskog evanđeoskog kršćanstva, koje je u Hrvatskoj većinom okupljeno pod zajedničkim imenom »Crkve reformacijske baštine«, možemo svrstati (Jambrek 2003, 18): 1. Pozivanje na Sveto pismo kao jedini i krajnji autoritet za kršćansko vjerovanje i življenje te vjerovanje i djelovanje crkve.</s><s>Sveto Pismo je jedini konačni autoritet u pitanjima vjere i ćudoređa.</s><s>2. Isticanje da je Božja milost jedino sredstvo spasenja, a spasenje je dar koji se prihvaća vjerom.</s><s>Prava se pak vjera poznaje po dobrim djelima.</s><s>3. Obnavljanje crkve u vjerovanju i djelovanju prema uzoru na crkvu opisanu u Djelima apostolskim.</s>
<s>4. Crkva je zajednica svetih, odnosno zajedništvo nanovorođenih kršćana krštenih u odrasloj dobi nakon priznanja grijeha i ispovijedanja osobne vjere u Isusa Krista kao Spasitelja i Gospodina.</s><s>5. Učenje da svaka mjesna crkva ima puninu crkvenosti jer u njoj se naviješta Riječ Božja i prebiva Duh Božji, pa je stoga svaka mjesna crkva samostalna i neovisna.</s>
<s>7. Kršćanstvo je ponajprije učeništvo – nasljedovanje Isusa Krista.</s><s>Naglašava se koncept učeništva koji uključuje evangelizaciju, etiku i socijalno djelovanje.</s>
<s>8. Agape ljubav kao jedina odgovarajuća motivacija kršćanskoga življenja.</s><s>9. Naglašavanje duhovnoga jedinstva u Isusu Kristu unatoč denominacijsko-strukturnim različitostima.</s>
<s>Otvorenost za istinu pod vodstvom Duha Svetoga.</s><s>Svjetsko evanđeosko kršćanstvo obznanilo je privrženost evanđelju Isusa Krista snažnim naglaskom autoriteta Biblije u brojnim dokumentima, među kojima su: Lausannski zavjet (1974), Čikaška izjava o nepogrešivosti Biblije (1978), Čikaška izjava o tumačenju Biblije (1982), Čikaška izjava o primjeni Biblije (1986), Manilski proglas (1989), Evanđelje Isusa Krista: EvanđeStanko Jambrek</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog osko proslavljanje (1999), Amsterdamska deklaracija (2000) i Capetownski iskaz o predanju (2010).4</s>
<s>Evanđeoski kršćani u Hrvatskoj, kao i u svijetu, posljednjih pola stoljeća bili su više usredotočeni na duhovno relevantnu evangelizaciju i osnivanje novih crkava.</s><s>Pitanja ekumenizma, međureligijskog dijaloga i uključivanja u društvene trendove ostavljali su malobrojnim teolozima i društveno-politički angažiranim vođama koji su nastojali uspostaviti i održati društvenu relevantnost evanđeoskog kršćanstva.</s><s>Evanđeosko kršćanstvo snažno zastupa biblijsko jedinstvo i zajedništvo kršćana u evanđelju Isusa Krista, jedinstvo onih koje je Bog Otac dao Isusu Kristu, koji su prihvatili njegovu riječ i vrše je (Iv 17,1-26).</s><s>2. Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog Iako je međureligijskih susreta bilo i u ranijim vremenima, snažniji poticaji na vjerska zbližavanja javljaju se kao posljedica društvenih procesa u drugoj polovici dvadesetoga stoljeća.</s><s>U žrvnju različitih društvenih dijaloških procesa razvijaju se dvije značajne dijaloške skupine: ekumenski dijalog i međureligijski dijalog, koji se, iako odvojeni, često prožimaju i nadopunjuju.</s>
<s>Sredinom dvadesetoga stoljeća razvijale su se tri odvojene skupine ekumenskih i međureligijskih procesa koje su, svaka na svojim načelima, pripremale i razvijale ekumenske i međureligijske teologije i prakse 21. stoljeća.5 Ekumenizam kao organizirani pokret za postizanje suradnje i jedinstva među kršćanima i crkvama snažnije se javlja između dva svjetska rata.</s><s>Na konferenciji u Amsterdamu 1948. godine oko 350 izaslanika, koji su predstavljali 147 denominacija iz 44 zemlje, utemeljilo je World Council of Churches (Svjetsko vijeće crkava).</s><s>Svjetskom vijeću crkava priključila se većina teološki liberalnih protestantskih i pravoslavnih denominacija, a izvan Vijeća ostale su evanđeoske denominacije i Rimokatolička crkva.</s><s>U posljednjih pedeset godina Svjetsko vijeće crU članku Prilozi za jedinstvo u evanđelju Isusa Krista (2014b, 256–257) donosim slikoviti prikaz svjetskog evanđeoskog kršćanstva sa smještajem pojedinih dokumenata unutar njegova spektra.</s>
<s>Ekumenske procese spominjem u kontekstu međureligijskih procesa zato jer su te dvije skupine procesa vrlo povezane, a u kontekstu Svjetskoga vijeća crkava prva faza ekumenizma je jedinstvo kršćana, druga faza jedinstvo religija a treća faza jedinstvo svega čovječanstva.</s>
<s>Edinost in dialog 70 (2015) kava razvijalo je i predvodilo ekumenske procese uvelike ukorijenjene u teološkom liberalizmu, postmodernizmu i univerzalizmu.</s><s>Stoga je ekumenizam Svjetskog vijeća crkava bliži sinkretizmu nego li biblijskom učenju o jedinstvu kršćana, iako se na njega poziva.</s><s>Svjetsko vijeće crkava pod snažnim utjecajem univerzalizma uz ekumenizam naglašava i predvodi međureligijski dijalog, pri čemu je krajnji cilj ekumenizma i međureligijskog dijaloga ujediniti sve svjetske religije u jednu Svjetsku religiju.</s>
<s>U isto je vrijeme evanđeosko kršćanstvo nastojalo razvijati procese »kršćanskog jedinstva u evanđelju«, ostavljajući po strani ekumenske i međureligijske procese.</s><s>Nakon žestoke teološko-kulturološke borbe s liberalnim kršćanstvom potkraj devetnaestoga i u prvoj polovici dvadesetoga stoljeća, obnovljeno evanđeosko kršćanstvo ustrajalo je u biblijskom nauku i Isusovom Velikom poslanju evangelizacije svijeta (Mt 28,19-20).</s><s>Tijekom 1960-ih i 1970-ih, u vrijeme kada Svjetsko vijeće crkava i Rimokatolička crkva pozivaju na međureligijski dijalog, evanđeosko kršćanstvo snažno naglašava autoritet i snagu Biblije, evangelizaciju svijeta u snazi Duha Svetoga koja uključuje duhovnu borbu s vlastima i silama zla koje nastoje spriječiti evangelizaciju (LZ, 2.4.10.12.14).</s><s>Iako su evanđeoski teolozi prepoznali da neki kršćani nastoje koristiti međureligijski dijalog kao zamjenu za evangelizaciju,6 skupina evanđeoskih teologa, koju su predvodili Leighton Ford, John Stott, Walldon Scott, Vinay Samuel i Chris Sugden, razvija evanđeoski orijentiran međureligijski dijalog kojim se nastoji ostvariti model misije s obraćenjem osobe na kršćanstvo prožet respektom i ljubavlju prema svim ljudima, uključujući druge religije.7 Njihova nastojanja prepoznali su mnogi evanđeoski vođe, potvrđena su u ključnim dokumentima evanđeoskog kršćanstva, ali ipak evanđeoski orijentirani međureligijski dijalog nije tijekom dvadesetoga stoljeća značajnije razvijen.</s><s>S pravom to primjećuje John W. Morehead (2012) kad ističe da istraživanja ukazuju na značajnu religijsku nepismenost među evanđeoskim kršćanima, posebice konzervativnima.</s><s>Naime, potkraj dvadesetoga stoljeća u međureligijskom dijalogu većiPrimjerice, Carl F. H. Henry (1969, 31) zapisao je: »Konverzacija sve više i više zamjenjuje konverziju kao cilj kršćanskog misionara.« (»Conversation is more and more replacing conversion as a Christian missionary objective«) Detaljnije o ranoj fazi odnosa evanđeoskih kršćana prema međureligijskom dijalogu vidi u članku Terryja C. Mucka Evangelicals and Interreligious Dialogue.</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog nom su sudjelovali liberalni evanđeoski kršćani, takozvano lijevo krilo evanđeoskog kršćanstva (»evangelical left«).</s><s>Do preokreta dolazi na prijelazu iz dvadesetog u dvadesetprvo stoljeće kad se više utjecajnih vođa konzervativnog evanđeoskog kršćanstva uključuje u dijalog.</s><s>2.1 Stara paradigma međureligijskog dijaloga Gina A. Bellofatto u članku Evangelicals and Interfaith Dialogue: A New Paradigm (2014) ističe da međuvjerski dijalog u ovom trenutku doživljava značajni zaokret u kojem sudionici ne predstavljaju samo liberalnu stranu vjerskog spektra, već uključuju i konzervativnu stranu u kojoj su vjernici predani svojoj vjerskoj tradiciji.</s><s>Taj stupnjevit zaokret od »stare« prema »novoj« paradigmi tek se ukorjenjuje, smatra Bellofatto, i pruža evanđeoskim kršćanima mogućnost uključenja u područje gdje je susret osoba iz drugih religija primarni cilj.</s><s>Stara paradigma međureligijskog dijaloga traži najmanji zajednički nazivnik među partnerima – teološke sadržaje oko kojih se partneri slažu, čak i ako to znači neznatno mijenjanje pojedinog vjerovanja ili izostavljanja ostalih istina kako bi se postigao konsenzus.</s><s>Traženje najmanjeg zajedničkog nazivnika najčešće pruža samo minimum razumijevanja pojedine tradicije.</s><s>Kako bi se istinski uključilo »druge« i sudjelovalo u dijalogu treba, prema starom modelu, pojedinačna uvjerenja i kriterije istine zamijeniti relativističkom, univerzalnom vjerom.</s>
<s>To je s biblijskog i konzervativnog evanđeoskog gledišta bilo neprihvatljivo, stoga su u međureligijskom dijalogu većinom sudjelovali liberalni evanđeoski kršćani.</s><s>Liberalno evanđeosko kršćanstvo za razliku od konzervativnoga izvrsno se snalazilo u pluralističkom okruženju i često je cijelim srcem prigrlilo međureligijski dijalog kao sredstvo obogaćivanja vlastite teološke misli, ističe Bellofatto, te napominje da liberali nisu pružali dobrodošlicu predstavnicima konzervativnoga (ekskluzivističkoga) evanđeoskog kršćanstva za stolom međureligijskog dijaloga.</s><s>Konzervativni kršćani su pak iz svoje perspektive opravdano isticali da su nekršćanski partneri u dijalogu dobivali samo djelomičnu kršćansku poruku, koja nije adekvatno predstavljala cjelokupnost biblijske istine.</s><s>I za druge religije bilo je problematično usredotočenje samo na sličnosti uz ignoriranje razlika.</s>
<s>2.2 Nova paradigma međureligijskog dijaloga Nova paradigma međureligijskog dijaloga koja se tek oblikuje ne traži više najmanji zajednički nazivnik među religijskim tradicijama već naglašava i prihvaća različitosti.</s><s>Ovaj zaokret barem prividno napušta relativistička nastojanja stare paradigme, napominje Bellofatto, i ohrabruje dijalog u kojem svaka strana uključuje u raspravu sve ono što misli da je za njih obvezujuća istina, bez obzira jesu li te istine univerzalne među tradicijama.</s><s>U modelu nove paradigme međureligijskog dijaloga konzervativno evanđeosko gledište se vrednuje, a od partnera u dijalogu se ne očekuje da se međusobno slože.</s><s>Kako je dijalog učenje o drugima i izlaganje stereotipa, prirodno je prihvatljivo da partneri u dijalogu imaju različita gledišta na narav i praksu religije.</s><s>Ovakav pristup otvara vrata sudionicima koji su bili isključeni iz dijaloga u staroj paradigmi, uključujući ekskluziviste, konzervativne evanđeoske kršćane i ostale prozelitirajuće tradicije, zaključuje Bellofatto.</s>
<s>Nova paradigma međureligijskog dijaloga ne zahtjeva od evanđeoskih kršćana napuštanje njihovih stajališta već samo ostvaruje dijalog u njima prijateljskijem ozračju.</s><s>S jedne strane im omogućuje da razvijaju odnose s pripadnicima drugih religija utemeljenima u povjerenju, ljubavi i suosjećanju a s druge strane zahtijeva od njih da prodube razumijevanje vlastitog vjerskog uvjerenja i utvrde biblijsko-teološka gledišta na različita društvena pitanja.</s>
<s>Kako je nova paradigma međureligijskog dijaloga tek u povojima vrijeme će pokazati koliko je bila uspješna ili neuspješna u ozračju konzervativnoga evanđeoskog kršćanstva koje još uvijek međureligijski dijalog promatra s biblijskog stajališta kao prvi korak u evangelizacijskom procesu ili pak smatra da je »međureligijski dijalog« aktivnost koju obraćeni kršćani ne bi trebali ni spominjati, a kamoli u njemu sudjelovati.</s><s>3. Sedam ključnih načela evanđeoskog kršćanstva za vođenje dijaloga s drugim religijama</s>
<s>U posljednjih nekoliko desetljeća ubrzano se unutar evanđeoskoga kršćanstva razvijaju teologije religija te se potiču i održavaju raznorodna okupljanja pripadnika različitih religija.</s><s>Knjige koje obrađuju odnose između evanđeoskoga kršćanstva i drugih religija vrlo su popularne na Stanko Jambrek</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog Zapadu, a međureligijski dijalog česta je tema teoloških promišljanja i rasprava.</s>
<s>Božja riječ i u njoj utemeljeni i opće prihvaćeni dokumenti svjetskog evanđeoskog kršćanstva – Lausannski zavjet (1974), Manilski proglas (1989) i Capetownski iskaz o predanju (2011) – utvrđuju jasna i nedvosmislena načela prema kojima evanđeosko kršćanstvo može sudjelovati u ekumenskom i međureligijskom dijalogu.</s><s>U djelu Toward a Pentecostal Theology of Religions Tony Richie (2013, 544–975) sugerira popis ključnih sadržaja koje jedna pentekostna teologija religija treba sadržavati.</s><s>Kako su ta načela vrlo slična i u drugim evanđeoskim teologijama religija, koristim ih kao predložak za navođenje sedam ključnih načela evanđeoskog kršćanstva za vođenje dijaloga s drugim religijama (Jambrek 2014b, 3.1 Autoritet i snaga Biblije.</s><s>Evanđeoski kršćani postojano su predani Bibliji kao nadahnutoj i autoritativnoj riječi Božjoj.</s><s>Stoga sve doktrine i prakse moraju biti vrednovane, potvrđene i prihvaćene na temelju Biblije ili odbačene kao neprihvatljive i krivo učenje.</s><s>»Poruka Biblije namijenjena je cijelom čovječanstvu.</s><s>Božja objava u Kristu i u Pismu je nepromjenljiva.</s><s>Po njoj Duh Sveti govori i danas.</s><s>Ona rasvjetljuje um Božjih ljudi u svakoj kulturi, kako bi dokučili Božju istinu svojim očima i objavili cijeloj Crkvi svekoliku mudrost Božju.« (LZ 2) 3.2 Jedinstvenost i središnjost Isusa Krista.</s><s>Konzervativni evanđeoski kršćani potpuno su i beskompromisno predani apsolutnoj jedinstvenosti Isusa Krista.</s><s>Ispovijedaju samo jednog Spasitelja i samo jedno evanđelje, te odbacuju, kao protivno Kristu i evanđelju, sve pretpostavke i razmatranja koja podrazumijevaju da Krist govori kroz sve religije i ideologije.</s><s>Isus Krist, jedini je Bogočovjek, koji je sebe predao za otkup grešnog čovjeka i jedini je posrednik između Boga i čovjeka, jedini put spasenja.</s><s>Jedino je on utjelovljeni Sin, Spasitelj, Gospodar i Sudac, i jedino je on, zajedno s Ocem i Duhom, dostojan štovanja, vjere i poslušnosti svih ljudi.</s><s>Naviještati Krista znači proglašavati ljubav Božju grešnome svijetu i poziv svima da se obrate Spasitelju i Gospodinu u svesrdnom osobnom predanju u pokajanju i vjeri.</s><s>Isus Krist je uzvišen iznad svakog drugog imena, smatraju evanđeoski kršćani, i svako koljeno će mu se pokloniti i svaki ga jezik priznati Gospodinom.</s><s>Stoga, odbacuju i relativizam koji smatra sve religije i duhovnosti jednako vriEdinost in dialog 70 (2015)</s>
<s>Edinost in dialog 70 (2015) jednim pristupima Bogu, i sinkretizam koji pokušava pomiješati vjeru u 3.3 Snaga Duha Svetoga.</s><s>Evanđeoski kršćani, posebice pentekostalci i karizmatici, naglašavaju vodstvo i snagu Duha Svetoga u življenju i djelovanju kršćana.</s><s>Duh Sveti je misionarski duh koji obnavlja Crkvu u istini i mudrosti, vjeri, svetosti, ljubavi i sili.</s><s>Za razliku od teologija religija koje većinom pozivaju kršćane da proučavaju spise drugih religija kako bi se time obogatile, evanđeosko kršćanstvo poziva sve »kršćane da mole za prisutnost suverenog Duha Božjeg, kako bi svi njegovi plodovi bili vidljivi u njegovom narodu obogaćujući tako Kristovo Tijelo« 3.4 Biblijska ekleziologija.</s><s>Evanđeosko kršćanstvo zalaže se za biblijsku ekleziologiju i njezine modele Crkve nasuprot povijesnim modelima crkve, posebice modela crkve kao institucije.</s><s>Crkva je zajedništvo s Trojednim Bogom: Bogom Ocem (1 Iv 1,6), Bogom Sinom Isusom tijelo Kristovo (živi organizam) kojoj je jedina Glava Isus Krist.</s><s>»Crkva je prije svega zajednica Božjih ljudi, a ne institucija, i ne smije se poistovjetiti ni s jednom određenom kulturom, društvenim ili političkim sustavom, kao ni ljudskom ideologijom.« (LZ, 6) 3.5 Važnost i hitnost evangelizacije i misije.</s><s>Crkva Isusa Krista pozvana je i poslana čitavom svijetu prenijeti potpuno evanđelje.</s><s>Crkva je u središtu Božjeg plana i određena je za širenje evanđelja (LZ, 6).</s><s>»Krajnji cilj bi trebao biti, u najskorije vrijeme i svim raspoloživim sredstvima, da svaka osoba ima mogućnost čuti, razumjeti i prihvatiti evanđelje.« Manilski proglas (A, 1) poziva evanđeoske kršćane da odbace lažna evanđelja koja poriču ljudski grijeh, božanski sud, božanskost i utjelovljenje Isusa Krista, te neophodnost križa i uskrsnuća (liberalno kršćanstvo), posebice da odbace poluevanđelja, koja umanjuju grijeh i zamjenjuju Božju milost ljudskim samodoprinosom.</s><s>Proglas poziva evanđeoske kršćane da se odlučuju u svom naviještanju evanđelja prisjećati se Božjih radikalnih dijagnoza i njegova jednako radikalnog lijeka.</s><s>3.6 Soteriološka usredotočenost.</s><s>Evanđeosko kršćanstvo naglašava prirodu i nužnost kršćanskog spasenja.</s><s>Nasuprot religijskom pluralizmu, Stanko Jambrek</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog koji je često temelj ekumenskog i međureligijskog dijaloga, i koji nastoji redefinirati kršćansko spasenje u smislu da bude prihvatljivo religijama, evanđeoski kršćani se držanjem i vršenjem Riječi Božje iznova obvezuju da će po čitavom svijetu pronositi svjedočanstvo o Isusu Kristu i o cijelomu njegovu nauku, znajući da mogu biti svjedoci samo ako sami žive u poslušnosti njegovu nauku (CIOP, I, 4C).</s><s>3.7 Eshatološka perspektiva.</s><s>Evanđeosko kršćanstvo čvrsto vjeruje da će se Isus Krist osobno i vidljivo vratiti, silno i slavno, kako bi dovršio spasenje i sud.</s><s>Njegova obećanja su istinita i ostvarit će se te su snažan poticaj evangelizaciji.</s><s>Lausannski zavjet stoga upozorava na biblijska proroštva da će ustati lažni učitelji pod Kristovim imenom i lažni proroci kao preteče Antikrista.</s><s>Evanđeoski kršćani su stoga obećali: »Zato odbacujemo, kao preuzetan san i plod čovjekove oholosti, utopiju o ostvarenju savršenog društva na ovome svijetu.</s><s>Kao kršćani pouzdajemo se da će Bog ostvariti svoje kraljevstvo, i zato žudno iščekujemo taj Dan; nova nebesa i novu zemlju gdje će prebivati pravda i gdje će Bog kraljevati zauvijek.</s><s>U međuvremenu predajemo se u službu Kristu i ljudima, u radosnoj podložnosti njegovoj vlasti sve do kraja života.« (LZ, 15) 4. Međureligijski dijalog u ključnim dokumentima evanđeoskog kršćanstva</s>
<s>Međureligijski dijalog se uz Lausannski zavjet i Manilski proglas spominje i u dokumentu Evanđelje Isusa Krista: evanđeosko proslavljanje, Capetownskom iskazu o predanju i Amsterdamskoj deklaraciji.</s><s>U tvrdnjama i poricanjima dokument Evanđelje Isusa Krista: evanđeosko proslavljanje naglašava da je Isus Krist jedini put spasenja, jedini posrednik između Boga i čovječanstva (Iv 14,6; 1 Tim 2,5) te poriče da se bilo tko može spasiti bilo kako drugačije nego po Isusu Kristu i Njegovom evanđelju.</s><s>Jer Biblija ne nudi nikakvu nadu u to da iskreni štovatelji koji pripadaju drugim religijama mogu biti spašeni bez osobne vjere u Isusa Krista.</s>
<s>Capetownski iskaz o predanju (CIOP) razrađuje odnose evanđeoskog kršćanstva prema religijama u prvome dijelu naslovljenom Ljubimo Božji svijet (7) i podnaslovom Ljubimo svoje bližnje kao sebe (7D).</s><s>Ljubav prema bližnjima i neprijateljima, na koju je Isus pozvao sve kršćane (Lev 19,34; Mt 5,43-44), zahtijeva od kršćana da odgovore svim ljudima iz srca Edinost in dialog 70 (2015)</s>
<s>Edinost in dialog 70 (2015) evanđelja, u poslušnosti Kristovoj zapovijedi, nasljeđujući Kristov primjer.</s><s>»Ta ljubav prema bližnjima« ističe CIOP, »prigrljuje ljude drugih vjera, a proteže se i na one koji nas mrze, kleveću i progone pa čak i ubijaju.</s><s>Isus nas je učio da na laži odgovaramo istinom, da onima koji nam čine zlo odgovaramo djelima ljubavi, milosrđa i opraštanja, da na nasilje i ubojstva protiv njegovih učenika odgovorimo samožrtvovanjem kako bismo privukli ljude i razbili lanac zla.« (CIOP, 22) U drugom dijelu, tj. u Capetownskom pozivu na djelovanje, u prvom poglavlju naslovljenom Svjedočiti o Kristovoj istini u pluralističkom, globaliziranom svijetu dokument prvo naznačuje biblijski nauk da je Isus Krist istina a potom uspoređuje istinu s izazovima pluralizma.</s><s>»Isus Krist je kozmička istina.</s><s>Budući da Isus jest istina, istina u Kristu je (i) osobna i propozicionalna, (ii) univerzalna i kontekstualna, (iii) »Kulturni i religijski pluralizam je činjenica i kršćani su, primjerice u Aziji, s tim živjeli kroz stoljeća.</s><s>Sve religije tvrde da je njihov put, put istine.</s><s>Većina će nastojati poštivati izazovne tvrdnje drugih vjera i živjeti zajedno s njima.</s><s>Međutim postmoderni, relativistički pluralizam je drukčiji.</s><s>Njegova ideologija niječe apsolutnu ili univerzalnu istinu.</s><s>Iako tolerira tvrdnje o istini, na njih gleda više kao na kulturološki konstrukt. (Ova pozicija je logički samodokidajuća jer kao jedna apsolutna istina tvrdi da ne postoji jedna apsolutna istina.) Takav pluralizam ‘toleranciji’ pripisuje vrhovnu vrijednost, no može poprimiti i nasilne forme u zemljama u kojima sekularizam ili agresivni ateizam reguliraju javnu scenu.« (CIOP, 34) Amsterdamska deklaracija (AD) poziva kršćane da objavljuju evanđelje u svijetu koji je sve zahvaćeniji pluralizmom.</s><s>U globalnom selu konkurentskih vjera i brojnih svjetskih religija važno je da se evangelizacijski napori odlikuju vjernošću radosnoj vijesti o Kristu, i poniznošću u njezinom objavljivanju.</s><s>Iako se Božje opće otkrivenje proteže na sve razine Njegovog stvorenja, tragovi istine, ljepote i dobrote se lako mogu pronaći i u brojnim nekršćanskim vjerskim sustavima, ipak, ne može se smatrati bilo koji od njih alternativom evanđelju ili drugačijim putem spasenja.</s><s>Jedini put ka poznavanju Boga u miru, ljubavi i radosti jest pomirbena smrt Isusa Krista, uskrslog Gospodina.</s><s>Kršćani ovu poruku Stanko Jambrek</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo i međureligijski dijalog trebaju u dijalogu navješćivati pripadnicima drugih religija s ljubavlju i poniznosti, kloneći se oholosti, agresivnosti i nepoštovanja.</s>
<s>Evanđeosko kršćanstvo koegzistira s drugim kršćanskim crkvama, religijama i svjetonazorima u uvjetima globalizacije, konzumerizma, materijalizma, humanizma, relativizma, pluralizma i multikulturalizma.</s><s>Toj koegzistenciji doprinose ekumenski i međureligijski dijalog.</s><s>Kako su evanđeoski kršćani u Hrvatskoj, kao i u svijetu, posljednjih pola stoljeća bili više usredotočeni na duhovno relevantnu evangelizaciju i osnivanje novih crkava, pitanja ekumenizma, međureligijskog dijaloga i uključivanja u društvene trendove ostavljali su malobrojnim teolozima i društveno-politički angažiranim vođama koji su nastojali uspostaviti i održati društvenu relevantnost evanđeoskog kršćanstva.</s><s>Postojanim zastupanjem biblijskog jedinstva i zajedništva kršćana u evanđelju Isusa Krista, konzervativno evanđeosko kršćanstvo prepustilo je potkraj dvadesetoga stoljeća sudjelovanje u međureligijskom dijalogu liberalnim evanđeoskim kršćanima.</s><s>Do preokreta dolazi na prijelazu iz dvadesetog u dvadesetprvo stoljeće kad se više utjecajnih vođa konzervativnog evanđeoskog kršćanstva uključuje u dijalog.</s><s>U posljednjih nekoliko desetljeća ubrzano se unutar evanđeoskoga kršćanstva razvijaju teologije religija, a međureligijski dijalog česta je tema teoloških promišljanja i rasprava.</s><s>Odnosi prema religijama te jasna i nedvosmislena načela prema kojima evanđeosko kršćanstvo može sudjelovati u ekumenskom i međureligijskom dijalogu naznačeni su u temeljnim dokumentima svjetskoga evanđeoskog kršćanstva, među kojima su: Lausannski zavjet (1974), Manilski proglas (1989), Evanđelje Isusa Krista: evanđeosko proslavljanje (1999), Amsterdamska deklaracija (2000) i Capetownski iskaz o predanju (2010).</s>
<s>Načela za vođenje ekumenskoga i međureligijskoga dijaloga uključuju autoritet i snagu Biblije, jedinstvenost i središnjost Isusa Krista, snagu Duha Svetoga, biblijsku ekleziologiju, važnost i hitnost evangelizacije i misije, soteriološku usredotočenost i eshatološku perspektivu.</s>


Jezik Apostola Pavla kao paradigma teološkog govora

<s>»Ako jezike čovječije i anđeoske govorim, a ljubavi nemam, onda sam kao zvono koje ječi, ili kimval koji zveči.« Uvod</s>
<s>Tema kojom se bavimo na stranicama koje slede nije i ne može biti eksplicitno lingvističke ili filološke prirode, nego se bazira, pre svega, na teološkom jeziku apostola Pavla kao paradigmatskom modelu komunikacije i sporazumevanja.</s><s>Važnost ove teme, koja proizilazi iz činjenice da se naša teologija i Crkva nalaze pred izazovom sve veće pluralizacije savremenog društva i sveta, kao i činjenica da ta pluralizacija na mnogim nivoima predstavlja izazov na koji Crkva i teologija moraju odgovoriti u svetlu Evanđelja, podstakla nas je da se intenzivnije pozabavimo promišljanjem svih dimenzija teološkog govora Crkve u savremenom društvu.</s><s>U razmatranju tih problema i izazova najbolji primer može nam poslužiti Pavlov jezik koji je, s jedne strane, dijahron i ima univerzalnu predispoziciju jer se tiče svih hrišćana svih epohâ, a sa druge strane, on je savremen jer se uvek obraća konkretnom slušaocu, delujući uvek aktuelno kroz činjenicu da osavremenjuje i oprisutnjuje samoga Hrista u svakom danas.</s><s>Ovaj dijahroni, univerzalni i savremeni karakter jezika Crkve Hristove i apostola Pavla, jeste posledica dijahroničnosti, univerzalnosti i savremenosti Hristovog učenja, govora i jezika, jer je »Isus Hristos isti juče, danas i u vekove« (Jev 13,8).</s><s>Shodno tome, poruka Crkve je uvek savremena i ista, ali su joj za njeno »otelotvorenje« potrebni razni jezici kao i odgovorna kontekstualizacija Evanđeljske poruke.</s>
<s>Važno je odmah na početku naglasiti, da sam naslov ovoga rada ne prejudicira da u potpunosti iscrpi temu i da rasvetli sve aspekte ove veoma široke i složene teme.</s><s>Osnovna namera jeste da se ukaže, u meri u kojoj je to moguće, na važnost jezika, to jest bogoslovskog izražavanja apostola Pavla, i na njegovu moguću paradigmatičnost u komunikaciji i sporazumevanju Crkve sa savremenim svetom.</s><s>Pokušaćemo analiziranjem samo pojedinih Pavlovih tekstova da ukažemo da je apostol Pavle govorio jezikom svojih recipijenata i da se spuštao na nivo sveukupnih gneoseoloških kapaciteta svojih slušalaca, kako bi bio jasan i razgovetan u svojoj propovedi o raspetom i vaskrslom Gospodu Hristu.</s><s>Takav pristup proizilazio je iz 153</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA njegovog dubokog uverenja da je autentičan hrišćanski identitet zasnovan na Tajni Krsta (1 Kor 1,17-18), kao i na činjenici da se ljudi, kao bogolika bića, u svoj svojoj različitosti mogu razumeti jedino u Hristu i u Crkvi.</s><s>Taj ideal, svakako, nije lako ostvariv, ali smo pozvani da kroz različite darove koji su nam dati u Crkvi, izgrađujemo u ljubavi jedinstvo Crkve – Telo Ovu Pavlovu poruku i zaveštanje (παρακαταθήκη) Crkva je vekovima negovala tako što je u dodiru sa raznim kulturama veoma vešto i mudro prilagođavala svoj teološki jezik i govor slušaocima i recipijentima svake epohe, ne po predanju ljudskom i po nauci i filosofiji ovoga sveta (Kol 2,8), nego po merilima Hrista i Njegovog Evanđelja.</s><s>Ona je to činila tako što je artikulisala svoje bogoslovlje jezikom prijemičivim svakome društvu, svakoj naciji i svakoj epohi.</s><s>U Prvoj poslanici Korinćanima apostol Pavle priznaje, s jedne strane, kako nije došao »s visokom riječi ili mudrošću« da bi svedočio Hrista »jer rasudih da ne znam među vama išta sem Isusa Hrista, i to raspetoga« (1 Kor 2,1-2), a sa druge strane, da je propovedao Evanđelje »ne riječima naučenim od ljudske mudrosti, nego naučenim od Duha Svetog; duhovno duhovnim dokazujući« (1 Kor 2,13).1 Shodno ovome, za Apostola Pavla Evanđeljska poruka je uvek savremena i univerzalna i ona ne sme da se prilagođava ljudima i situacijama.</s><s>Misionar je taj koji je pozvan da odgovorno2 prilagodi svoj način izlaganja Evanđeljske poruke određenim kontekstima.</s>
<s>Pitanje koje neko može sasvim legitimno da postavi jeste sledeće: kakve veze ima Pavlova teologija i jezik sa današnjom situacijom i izazovima u savremenom svetu i kakvu paradigmu može da nam pruži.</s><s>Po našem skromnom mišljenju jezik apostola Pavla ima direktne veze, zato što poseduje tri glavne karakteristike: a) Pavlov bogoslovski jezik je dijahronijski i zato Više o »Pavlovoj paradigmi« propovedi Evanđelja vidi u Matjaž (2012, 568–572), Litfin (2015, 270).</s><s>Jedan od najvećih pravaoslavnih bogoslova dvadesetog veka, otac Jovan Majendorf, govoreći o odgovornom pristupu širanja Evanđeljske poruke veoma dobro primećuje i naglašava da »ta odgovornost nije ograničena samo na 'duhovne stvari' ili na koncept 'ispravnog verovanja', shvaćenog kao skup sistema koji se poimaju isključivo razumom.</s><s>Reč Božija ne komunicira samo ljudskim rečima; ona je komunikacija samog života.</s><s>Zbog toga je katoličanska Crkva kroz vekove znala kako da 'širi reč' kroz svetost svojih članova, kroz poeziju, kroz ikone, muziku itd. objavljujući harmoniju, poredak, istinu Božije kreacije.</s><s>Dozvolite mi da kažem da je obnova ovog osećaja harmonije i lepote danas potrebna više od svega, kako bi naši savremenici ponovo mogli da čuju hrišćansku poruku.« (Meyendorff 1985, 250)</s>
<s>DRAGAN RADIĆ se odaziva na probleme i izazove svake epohe; b) Pavlova reč je dinamična i preobražava i vraća otuđenog čoveka na njegov ispravan put i usmerenje i c) Pavlova misijska delatnost usmerava ljudsku civilizaciju ka njenim ekumenskim dimenzijama.</s><s>S tim u vezi, videćemo da je jezik apostola Pavla imao oduvek ogromne praktične implikacije na polju hrišćanske misije i života Crkve u svetu, a naročito u vremenu, epohi i civilizaciji krize ljudskog identiteta u kojoj živimo i savremenom društvu u kom dominiraju različiti vidovi komunikacije (Radić 2018, 11).</s><s>1 Jezik kao sredstvo komunikacije i sporazumevanja Crkve Jezik kao dar Božiji predstavlja differentia specifica čoveka u odnosu na druga stvorenja i po njemu se čovek, kao najsavršenije Božije stvorenje i kruna Njegovog stvaranja, razlikuje od svih drugih živih bića3.</s><s>Kao dar Božiji i kao izvanredni fenomen ljudskog duha, koga savremena lingvistička nauka smatra najopšteprihvaćenijim sistemom znakova u interpersonalnoj komunikaciji (Končarević 2017, 68), on nije samo najznačajnije sredstvo komunikacije među ljudima, nego i primarni činilac čovekovog ličnog i društvenog identiteta i kao takav on čini dobar deo naše kulturne samosvesti.</s>
<s>Zahvaljujući tom daru i fenomenu, prvostvoreni ljudi su od samog početka, dakle već u Raju, shodno sveštenoj povesti sa prvih stranica Biblije, koristili jezik za međusobno sporazumevanje i za imenovanje tvorevine koja im je data od Boga na čuvanje i upravljanje (1 Moj 2,19-20).</s><s>Ljudi su se, štaviše, tim istim jezikom sporazumevali i sa svojim Tvorcem, Bogom, što ukazuje da je komunikacija bila moguća i da se jezikom opštilo sa Bogom (1 Moj 3,8-22) (Jerotić 1997, 48).</s><s>Bog se kroz ceo Stari Zavet na različite načine otkrivao ljudima tako što im je govorio (Jev 1,1), koristeći se posebnim jezikom, razumljivim svima koji su želeli da budu u zajednici sa Njim.</s><s>Imajući sve ovo u vidu Crkva Hristova je od samih početaka koristila jezik, kao najvažniji način prenošenja konkretnog sadržaja i sporazumevanja sa svetom, Jedna od najstarijih i najpoznatijih definicija čoveka odnosi se upravo na njegovu jezičku sposobnost govora i tu definiciju pronalazimo kod Aristotela koji u Politiki (1970, Beograd: Kultura) kaže da je čovek jedino »biće koje ima logos« (λόγον δὲ μόνον ἄνθρωπος ἔχει τῶν ζῴων). (1253a 9–10).</s><s>Više o ovoj 155</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA kao osnovno pastirsko sredstvo, preko kojeg je prilazila i susretala čoveka kroz vekove, propovedajući i nagoveštavajući radosnu vest spasenja kroz ličnost Hristovu (Papadopulos 1998, 13–14).</s><s>Ona je na taj svojstven način ispunjavala zapovest Hristovu datu učenicima u Galileji: »Idite, dakle, i naučite sve narode krsteći ih u ime Oca i Sina i Svetoga Duha.</s><s>Učeći ih da drže sve što sam vam zapovedio; i, evo, ja sam sa vama u sve dane do svršetka Proces širenja i propovedanja evanđeljske istine, koji je otpočeo Ovaploćenjem Hristovim pre dve hiljade godina, u kontinuitetu se vrši i nastavlja u raznim kulturama i raznim jezicima kroz inkulturaciju Crkve, odnosno kroz postepeni prodor evanđeljske istine i prakse u svaku konkretnu sociokulturnu sredinu.</s><s>U ovom procesu Crkva je koristila razne jezike i razne hermeneutičke metode i pristupe,4 kako bi otelotvorila svoju spasiteljsku poruku i na taj način njenu reč učinila dostupnom i pristupačnom svakom društvu, svakoj naciji, svakoj epohi.</s><s>Jedan od najpoznatijih pravoslavnih bogoslova 20. veka, Mitropolit pergamski Jovan Zizjulas, tu neophodnost nastavka misije Crkve u svetu naziva ovaploćenskim imperativom.</s><s>»Potpunim ulaskom u ljudsku kulturu i potpunim uzimanjem udela u ljudskoj prirodi, Bog je u ličnosti Hrista postavio imperativ da njegova Crkva i njemu omogući da stalno ulazi u svaku kulturu.« (Zizjulas Pored ove klasične karakterizacije jezika kao sredstva preko kojeg Crkva vrši inkulturaciju, to jest, prenosi svoje učenje i obraća se svetu i poziva ljude na preobražaj i spasenje kroz Isusa Hrista, druga važna stvar koja se tiče jezika Crkve, kao blagodatnog dara čoveku, jeste poteškoća u vezi sa definisanjem vrstâ i načinâ pastirskog delovanja, kao i pronalaženje metodâ koje će biti najplodonosnije i najpodesnije oruđe u spasiteljskom služenju Crkve u konkretnom istorijskom trenutku.5 Drugim rečima, pred Crkvom i njenim pregaocima stojale su, a i dalje stoje, ogromne poteškoće O hermeneutičkim metodama i pristupima vidi Luc 2018, 479–481.</s><s>Savremeni grčki pravoslavni bogoslov i mislioc H. Janaras kaže: »Kao što je Presveta Bogorodica ponudila svoje telo radi istorijskog ovaploćenja Sina i Logosa Božijeg, tako su i sveti Oci ponudili svoje izvanredne intelektualne darove sa svetošću i čistotom kriterijuma da bi Istina otkrovenja Božjeg primila istorijsko 'telo' ljudskog jezika.</s><s>Ovde će biti potrebna još jedna intervencija: zašto su sveti Oci prihvatili jezik grčke filozofije?</s><s>Nisu li tako sebi otežali definisanje jevanđelske istine i nisu li tu istinu učinili nepristupačnom za proste ljude?« (2000, 45) 156</s>
<s>DRAGAN RADIĆ u vezi sa sistematskom i uspešnom primenom jezičkih načela i metoda u dijalogu Crkve sa različitim kulturama i religijama.</s><s>Te poteškoće proizilaze iz činjenice da dejstvo jednog, u svakom pogledu, iskupljujućeg jezika Crkve u njenom harizmatičnom služenju, zahteva prisustvo i sinergiju mnogih činilaca i faktora koji se tiču ljudske inicijative i delanja, jer je čovek kao kruna stvaranja Božijeg, stvoren da bude poslednji delatnik (λειτουργός), odnosno onaj koji izražava jezik Crkve.</s><s>On je služitelj (διάκονος) njenog iskupiteljskog dela.</s>
<s>Pre nego što damo odgovor na pitanje, u čemu se sastoji paradigmatičnost jezika apostola Pavla i na koji način može da funkcioniše jezik Crkve u njenom služenju i misionarskom delu u svetu, treba najpre da odgovorimo na pitanje: kakva je priroda i karakter jezika Crkve uopšte?</s><s>Ako uspešno damo odgovor na ovo pitanje, onda ćemo lako spoznati i razumeti istinsku delotvornost jezika Crkve, kao jedinog načina komunikacije sa savremenim svetom.</s><s>Odgovor je vrlo jasan: priroda i karakter jezika Crkve su hristološkog i pnevmatološkog karaktera, jer je jezik Crkve upravo sâm Hristos kao ovaploćena Reč Božija, ali istovremeno on je i jezik Svetog Duha, Koji je spiritus movens i konstutivni elemenet Crkve – Tela Hristovog i nastavljač dela Hristovog na zemlji.</s>
<s>Suštinska poruka Evanđelja Hristovog jeste da se i pored sve svoje različitosti možemo razumeti jedino preko Hrista i u Njemu, jer je On taj koji kao »Glava vozglavljuje Crkvu« (Ef 1,22), a svojim rođenjem sve čini jasnim i razumljivim (Milovanović 2006, 190).</s><s>Taj Isti i Jedini Hristos je slanjem Duha Utešitelja (Jn 14,26) poslao i mogućnost da se razumevanje sprovede na vidljiv način (Dap 2,6).</s><s>Prvi stih prve glave poslanice Jevrejima nam daje najsažetiji izraz hristološkog karaktera jezika Crkve: »Bog koji je iz davnine mnogo puta i raznim načinima govorio ocima preko Prorokâ, u ove posljednje dane govorio je nama preko Sina« (Πολυμερῶς καὶ πολυτρόπως πάλαι ὁ Θεὸς λαλήσας τοῖς πατράσιν ἐν τοῖς προφήταις, ἐπ' ἐσχάτου τῶν ἡμερῶν τούτων 157</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA ἐλάλησεν ἡμῖν ἐν υἱῷ) (Jevr 1,1-2).6 Bog se, dakle, u različita vremena i na različite načine otkrivao ljudima, tako što im je govorio, koristeći se posebnim jezikom, razumljivim svima koji su želeli da budu u zajednici sa Njim i na taj način ih pripremao da prihvate svog Spasitelja, kada za to dođe punoća vremenâ (Gal 4,4).</s><s>Međutim, »u poslednje dane«, Sin i Logos Božiji, ovaploćena Reč Božija postaje jezik Boga kojim se On otkriva i obraća ljudima svakog konkretnog vremena.</s><s>Polifonija teoloških iskaza u Starom Zavetu završava se Ovaploćenjem Sina i Logosa Božijeg, koji postaje najsavršeniji jezik Očev i sredstvo komunikacije Boga sa ljudima.</s><s>Tajna, dakle, Ovaploćenja Sina i Logosa Božijeg ima karakter jezika Božijeg kojim se obraća ljudima ali istovremeno i jezika obraćanja Hristovog ljudima.</s><s>To je jezik kojim se Bog obraća čoveku, ali istovremeno to je i jezik ljudski koji govori jezikom Boga, jezikom Duha Svetoga, jer u krajnjem slučaju, pored hristološkog karaktera jezika, on svakako ima i pnevmatološki karakter i dimenziju, jer je on jezik Duha Svetoga, pošto »niko ne može reći: 1.2 Pnevmatološki karakter jezika</s>
<s>Utešitelj, Duh Sveti, koga je Hristos obećao svojim učenicima pre stradanja na Krstu i tridnevnog Vaksrsenja, je taj koji će učenike, po rečima Jovanovog Evanđelja, »naučiti svemu i podsetiće vas na sve što vam rekoh« (Jn 14, 26).</s><s>To je poslednji, osnovni harizmatični princip dejstva jezika Crkve.</s><s>Rana Crkva je poznavala dva tipa darova jezika.</s><s>Jedan je poznat kao »dar drugih jezika (λαλεῖν ἑταίραις γλώσσαις)« (Dap 2, 4), i on podrazumeva govor na stranom jeziku čiji ga govornik razume i prepoznaje kao svoj sopstveni,7 a drugi je poznat kao »glosolalija« (γλωσσολαλία), dar govora na nepoznatom jeziku koji je zahtevao tumača da bi bio razumljiv (1 Kor 14,2).</s><s>U prvom slučaju, događaj Pedesetnice, kada je Duh Sveti apostolima razdelio dar jezika u vidu »ognjenih jezika«, zahvaljujući kojem su svi prisutni na čudesan način zajedničarili u opštenju jednim jezikom, ukazuje nam na činjenicu i svedoči da se »prepereka jezika«, koja je važila do tog O autorstvu i teologiji poslanice Jevrejima vidi Karavidopulos (2008, 249-254), Brown (2010, 687–709), Ubiparipović (2019), Theissen (1969).</s>
<s>DRAGAN RADIĆ trenutka, može prevazići, i da se prevazilazi jedino u zajednici sa Hristom i Njegovom Crkvom, kroz blagodatno dejstvo Duha Svetoga (Končarević 2017, 81).</s><s>Spasonosne posledice tog događaja na dan Pedesetnice, projavljenog kroz krštenje tri hiljade ljudi (Dap 2,41), svedoče nam razumljivost jezika Pedesetnice, jezika Duha Svetoga.</s><s>U drugom slučaju, zanimljivo je primetiti da se dar jezika razvio u Korintu, u zajednici hrišćana iz neznaboštva, i da je i pored činjenice da je imao široku primenu na bogosluženju kao poseban »dar« i služba u Crkvi, bio glavni uzrok razdora u toj zajednici.</s><s>Apostol Pavle kategorički naglašava da je jezik, kao i svaki drugi blagodatni dar u Crkvi, koristan i služi samo ako je u službi izgrađivanja Tela Hristvog – Crkve, a ne u individualne svrhe i za ličnu promociju.</s><s>»Zato, koji govori jezik, neka se moli Bogu da i tumači.</s><s>Jer ako se tim jezikom molim Bogu, moj duh se moli, a um je moj bez ploda Š...</s><s>Ć Jer ako blagosiljaš duhom, kako će onaj koji zauzima mjesto običnog vjernika reći amin na tvoje blagodarenje, kad ne zna šta govoriš?</s><s>Jer ti dobro blagodariš, ali se drugi ne izgrađuje.« (1 Kor 14,1317)8 S tim u vezi, zaključujući poglavlje o prirodi i karakteru jezika kao sredstva komunikacije, konstatujemo da osnovno dejstvo jezika Crkve jeste da prenese Reč Istine, a Istina je sâm Hristos.</s><s>Naravno, ne samo kao prenošenje teorijskih znanja o reči isitine, nego prvenstveno kao svedočanstvo (μαρτυρία) i potvrda vere u Boga: »I ovo je svedočanstvo da nam Odnos apostola Pavla i novozavetnih</s>
<s>Ovaploćena Reč Božija, kao što smo videli, svojim rođenjem je sve ono što je bilo nedovoljno jasno u Starom Zavetu, učinio jasnim i razumljivim.</s><s>Ta jasnoća i razumljivost nam govore kakav je bio odnos samog Gospoda i njegovih učenika prema jeziku.</s><s>Na osnovu iscrpnog iščitavanja i izučavanja predliterarnih, usmenih, formi i prvih sveštenih novozavetnih tekstova, sasvim je evidentno da je univerzalni i opšteprihvaćeni religijski fenomen Više o ovoj temi Sullivan (1977, 23–74).</s><s>159</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA sakralnog9 jezika bio neprihvatljiv ranoj hrišćanskoj Crkvi.</s><s>Crkva Hristova kao zajednica vernih okupljenih na molitvenim sabranjima ἐπὶ τὸ αὐτὸ (Dap 2,44), od samih je početaka koristila najrazumljiviji jezik ovoga sveta.</s><s>Zbog toga je insistirala na običnom, narodnom jeziku, i za svoj bogoslužbeni i molitveni jezik izabrala je aramejski jezik, dok je zadržala samo neke opšte liturgijske izraze i aklamacije iz sakralnog jevrejskog jezika, kao što su: amin, aliluja, maran ata itd (Topalović 2010, 495).</s><s>Takva svedočanstva pronalazimo u prelepim, najstarijim veroispovednim formulama i hristološkim himnama iz Pavlovih poslanica, kao što su Fil 2,611; 1Kor 15,3-5; 1 Kor 16,22; 1 Tim 3,16.</s><s>Štaviše, rana Crkva je zbog dvojezičnosti svojih zajednica, prouzrokovane najviše zbog helenista iz dijaspore koji nisu poznavali svoj maternji jevrejski jezik, to jest nisu mogli da ga čitaju i razumeju, više insistirala na grčkom (κοινή),10 nego na aramejskom jeziku, do te mere da ga je vremenom u potpunosti potisnula iz bogoslužbene, a samim tim i komunikacijske upotrebe.</s><s>To nam najbolje svedoče novozavetni tekstovi koji, kada citiraju Stari Zavet, koriste se prevodom Septuaginte (LXX), a ne izvornim jevrejskim tekstom.11 Naravno, prelazak sa aramejskog govora na grčki, tokom misionarskih aktivnosti unutar jevrejske hrišćanske zajednice, podrazumevao je lingvistički prevod izrazâ koji su se koristili na aramejskom jeziku, a odnosili su se na hristologiju.</s><s>Tako je termin rabbi postao διδάσκαλος, maran(a) – Kύριος, Mesiah – Χρηστός, ben David – υἱός Δαυϊδ, ebbedh Jahveh – παῖς Κυρίου, itd. (Zizjulas 2003, 64).</s><s>Fenomen potiskivanja univerzalnog religijsko-sakralnog jezika iz bogoslužbene prakse rane hrišćanske Crkve i njenih spisa, bio je ključan za širenje i prodor hrišćanstva van granica tadašnje novozavetne Palestine.</s><s>Ta jezička desakralizacija molitve u ranoj hrišćanskoj Crkvi bila je plod bogoslovskog promišljanja svetih apostola, a ključni razlog je proizilazio O sakralnom jeziku više u Končarević (2017, 218–229); Topalović (2010, 491–512).</s><s>Koine (κοινή) je bio dijalekt antičkog grčkog, to jest grčkog koji se govorio u Atini pomešan sa jonskim grčkim.</s><s>Za vreme Aleksandra Velikog proširen je po celom helenističkom svetu.</s><s>Postoje tri osnovna nivoa koine grčkog: na primer, a) mnogo otmeniji literalni oblik koji je odavao uticaj antičko grčkog, b) zatim obični, narodni koine koji nalazimo na natpisima, u privatnoj korespondenciji, te c) novozavetni koine u koji spadaju poslanica Jevrejima i Lukino Evanđelje, koji po svom sadržaju pokazuju neke dodirne tačke sa književnim koine dijalektom.</s><s>Brown (2008, 70).</s><s>Da su se novozavetni pisci prilikom citiranja Starog Zaveta koristili Septuagintom, a ne izvornim jevrejskim tekstom, najbolje nam svedoče dva novozavetna teksta: Matejevo Evanđelje i poslanica Jevrejima.</s><s>Više o ovoj temi vidi: Gundry (1967), Rothfuchs (1969), Hengel in Schwemer (1994, 92–115).</s><s>160</s>
<s>DRAGAN RADIĆ iz uverenja da se u Crkvi, kao Novom narodu Božijem, stvara i gradi novi odnos između Boga i čoveka, i da taj odnos treba da bude ličan, neposredan i lišen svake vrste formalnosti.</s><s>Drugim rečima, takav stav se zasnivao na verovanju da evanđeljska reč i hrišćanska vera moraju biti odomaćene i pristupačne svakom čoveku, kako bi proizvele autentične plodove dinamičke ljudske saradnje sa Bogom u izgrađivanju hrišćanskog društva i hrišćanske kulture.</s>
<s>Apostol Pavle je najviše doprineo toj desakralizaciji, kroz svoje učenje o usinovljenju (υἱοθεσία), učenju koje predstavlja ključni segment celokupne novozavetne teologije.</s><s>Novi odnos i zajednica (κοινωνία) između Boga i čoveka, po učenju apostola Pavla, omogućen je i ostvaren u ličnosti Isusa Hrista, koji je produžen kroz vekove kroz Crkvu, i Koji je »isti i juče i danas i u vekove« (Jev 13,8), ali Koji treba da se konačno ostvari kroz Crkvu sa vascelim svetom.</s><s>Taj novi odnos apostol Pavle naziva usinovljenje – hiotesija (Topalović 2010, 495–496).12 Ovaj veoma značajan pojam apostol Pavle rekapitulira u četvrtoj glavi Poslanice Galatima kada govoreći o usinovljenju kroz Hrista naglašava njegovu korporativnu dimenziju usvojeno dete nije jedino dete Božije – te je samim tim za njega sinovstvo sveobuhvatno: »jer ste svi sinovi Božiji verom u Isusa Hrista« (Gal 3,26) Apostol Pavle na dva mesta govori eksplicitno o usinovljenju kroz Isusa Hrista, kroz koje postajemo deca Božija i stičemo pravo da Boga nazivamo Ocem (Walters 2003, 55).</s><s>U poslanici Galatima apostol Pavle blagovesti: »A kad dođe punoća vremena, posla Bog Sina svojega, koji se rodi od žene, koji bi pod zakonom, da iskupi one koji su pod zakonom, da primimo usinovljenje (υἱοθεσία).</s><s>A pošto ste sinovi, posla Bog Duha Sina svojega i nasljednik si Božiji kroz Hrista« (Gal 4,4-7), dok u poslanici Rimljanima kaže: »Jer ne primiste duha ropstva, da se opet bojite; nego primiste Duha usinovljenja, kojim vičemo: Ava, Oče!« (ἀλλὰ ἐλάβετε πνεῦμα υἱοθεσίας, ἐν ᾧ Pojam usinovljenje (υἱοθεσία) Apostol Pavle je pozajmio i preuzeo iz antičkog profanog jezika u kome je ova reč označavala postupak iz porodičnog prava, po kome su robovi, koji su kod Jevreja smatrani članovima porodice i jednaki u svemu sa sinovima osim u pravu nasledstva, ponekad usinovljavani (usvajani) sa pravom nasledstva.</s><s>Time bi prestajao njihov status roba i bili su izjednačeni sa gospodarevom prirodnom decom.</s><s>Topalović (2006, 495–496).</s><s>Više o ovoj temi: Scott (1992, 227–236).</s><s>Vidi 161</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA κράζομεν Ἀββά ὁ πατήρ) (Rim 8,15).</s><s>Iz ova dva citata možemo zaključiti da reč usinovljenje (υἱοθεσία) u teologiji apostola Pavla izražava činjenicu da su ljudi kroz Isusa Hrista postali deca Božija.</s><s>Pre Hrista ljudi su bili Božiji robovi, a sa Njim postaju naslednici, usinovljena deca Božija i »sunaslednici Hristovi« (Rim 8,17), Koji je Božiji prirodni sin i nema potrebe za usinovljenjem.</s><s>Bog više nije gospodar, nego – Otac.</s><s>Odnos se potpuno menja zaključuje apostol Pavle: »nemamo više čega da se bojimo« (Gal 4,5), jer nismo robovi, već kao prava deca obraćamo se Bogu sa – Ava, Oče (Walters 2003,68).13 Takav odnos prema Bogu bio je novina koju je donelo hrišćanstvo i hrišćani su time što se obraćaju Bogu sa Oče pokazivali da stupaju u odnos sa Bogom kakav je između Hrista i Boga Oca.</s><s>Taj novi odnos koji je usinovljenjem uspostavljen između Boga i čoveka zahteva, po apostolu Pavlu, promenu u našem obraćanju Bogu: ono treba da je slobodno, spontano, iskreno, bez straha i stida, kao kada se deca obraćaju roditeljima (Topalović 2010, 495–496).</s>
<s>3 Jezik Apostola Pavla u širenju Evanđelja Odlučujući faktor za razvoj hrišćanstva i Pavlovu plodotvornu misijsku delatnost, nalazi se u činjenici da se vreme Hristovog Ovaploćenja i dolaska u svet poklopilo sa dva važna istorijska okvira.</s><s>Prvi, ali ne i najvažniji, jeste stvaranje svetskog carstva koje je objedinilo skoro sve narode starog sveta u jednu državu i pružilo im mir, sigurnost i prosperitet, a drugi, rekli bismo najvažniji, jeste ekspanzija grčke civilizacije tokom helenističkog perioda.14 Univerzalno prihvaćena helenistička kultura i jezik prenošenja te kulture, Ovaj Pavlov izraz sadrži i grčki i aramejski pojam za oca.</s><s>Reč Avva koju Pavle zadržava u njenom originalnom aramejskom obliku, jeste nežni naziv kojim su mala deca obraćala svojim očevima.</s><s>J. Jeremias kaže da ova reč pripada ljudskom tepanju »i za jevrejski osećaj bi ova reč bila izraz nepoštovanja prema Bogu.</s><s>Prema tome, nezamislivo je da se čovek obrati Bogu tom familijarnom rečju.</s><s>To što se Isus usudio da učini takav korak bilo je nešto novo i nečuveno.</s><s>Reč avva kojom je Isus oslovljavao Boga, otkriva nam suštinu njegovog odnosa prema Bogu.« (Jeremias 1938, 984) Jedan od najvećih teologa rane hrišćanske Crkve, koji je najviše uticao na razvoj hrišćanske misli i egzegeze, Origen, u svom čuvenom delu Protiv Kelsa piše sledeće: »Bog je, želeći da pripremi narode da prime njegovu nauku, predodredio da budu pod vlašću jednog cara, rimskog, inače bi zbog mnogobrojnosti vladara i međusobne razdvojenosti naroda bilo teže da Isusovi apostoli izvrše ono što im je Isus zapovedio kada je rekao: 'Idite i naučite sve narode.' (Mt 28, 19) Poznato je da je Isus rođen za vladavine Avgusta koji je, da tako kažem, udružio mnoge države na zemlji u jednu.</s><s>Postojanje mnogih država bilo bi smetnja da se Isusovo učini raširi po celom svetu ne samo iz napred rečenih razloga, već i zato što bi stalno bilo neophodno ratovati radi odbrane otadžbine.« 162</s>
<s>DRAGAN RADIĆ grčki, suštinski su pogodovali razvoju evanđeljske poruke u tadašnjem svetu.</s><s>Nisu slučajno sveti Evanđelisti i drugi novozavetni pisci Hristove reči zabeležili na grčkom jeziku, jeziku koji je u Hristovo i njihovo vreme, već tri veka bio međunarodni jezik trgovine, diplomatije i svakodnevne komunikacije, jezik obrazovanih ljudi koji su čitali klasičnu grčku literaturu, obaveznu lektiru svakog ondašnjeg kulturnog čoveka (Ristović 2010, 13).</s><s>U vreme pojave hrišćanstva na istorijskoj i duhovnoj sceni, u periodu intezivne misionarske delatnosti svetog Apostola Pavla,15 grčki jezik je bio lingua franca, odnosno jezik komunikacije jednog prilično globalizovanog sveta u velikom Rimskom carstvu koje je obuhvatalo sve zemlje oko Sredozemlja i u kojem je živeo veliki broj helenizovanih Jevreja koji su se uglavnom bavili trgovinom.</s><s>Prvi hrišćanski misionari, na čelu sa apostolom neznabožaca Pavlom, su odmah, bez oklevanja, prisvojili grčki jezik kao glavni jezik komunikacije u širenju evanđelske propovedi.</s><s>Po uzoru na model Hristovog jezika i govora, apostol narodâ – koga poznajemo kao najrečitijeg i najproduktivnijeg među Učenicima, što mu je omogućila činjenica jer je bio visoko obrazovani Judejac helenističke kulture, vrhunskih škola rodnog Tarsa,16 uspešno čini evanđeljsku poruku glasovitom u globalnom prostoru Mediterana i zahvaljujući njemu ona postaje vaseljenska religija.</s>
<s>Vaseljenska dimenzija misionarenja i hrišćanskog učenja pronašla je svoj izraz i refleksiju u jeziku Apostola Pavla, koji je po svojoj formi i suštini: komunikativan, poetičan, dinamičan, uverljiv, primamljiv, prilagodljiv, revolucionaran, kritičan, strog, logičan ali i emotivan.</s><s>Jednom rečju, fascinantan!</s><s>Pavlov jezik i njegovo obrazovanje pružili su apostolu sredstva za njegovo misionarsko delo, ali se sadržina tog dela crpi iz Hristovog Raspeća i Vaskrsenja, a sam Hristos je središte njegovog bogoslovlja i života.</s><s>Njegovim ljudskim osobinama i veštinama, koje čine sastavni deo njegove ličnosti upravlja jedno središte moći, a to je Hristos.</s><s>Zahvaljujući takvom Više o Pavlovoj misionarskoj delatnosti i aktuelnosti njegovih misionarskih metoda u Matjaž 2014, Nije ni čudo da je najobrazovaniji apostol Pavle po svedočenju Dela apostolskih (17,28) propovedajući evanđelske istine epikurejskim i stoičkim filosofima na atinskom Areopagu, na kome su pre njega besedili toliki filosofi, citirao paganske grčke pesnike i mislioce Arata i Kleenta, što nam pokazuje da poznavao opštu neznabožačku religiju i filosofiju, a istovremeno i snagu kulturne inercije 163</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA jeziku Pavlova misija, koja je u najširem smislu te reči bila širenje nove kulture – kulture koju je stvaralo hrišćanstvo, postaje uspešna.</s><s>Tu novu kulturu Pavle je dovodio u dodir sa drugim velikim kulturama i sistemima vrednosti tog perioda, sa ciljem da ih preobrazi i da ljude iz tih kultura inicira u hrišćanstvo, u Crkvu Hristovu.</s><s>U tom specifičnom okviru interakcije između Evanđelja i kulturâ, Pavle propoveda blagu vest (εὐαγγέλιον) vernicima koji su bili deo jedne kulture, to jest, preciznije, više kulturâ Mediterana.</s><s>Njegova misionarska aktivnost nije usmerena samo na jevrejski narod, nego i na svet koji ima svoje specifične poglede i sopstveni »sistem simvola«.</s><s>Ta činjenica ga primorava da prilagodi svoj bogoslovski jezik i način izlaganja u kontekstu gore pomenutih pogleda i »simvola«,17 kako bi njegovi recipijenti mogli da shvate njegovu propoved.</s><s>Jedan od najlepših i najboljih primera ove kontekstualizacije Pavlovog teološkog govora pronalazimo u njegovoj korespondenciji sa korintskom Crkvom, kada Apostol objašnjava napetost između skrivenog i otkrivenog, to jest između jasnosti i nejasnosti u pogledu Božijeg Otkrivenja.</s><s>Ova Pavlova korespondencija po mišljenju M. Mitchell, »razvila je temu dalje na epistemološkom nivou, i dala joj neke krajnje korisne vizuelne metafore – ogledalo i veo – i terminologiju, kao što je ainigma (αἴνιγμα), koja je bila deo antičke religijske alegorijske terminologije davno pre Pavla i koja će, kao takva, biti korišćena i od strane Aleksandrinaca i Antiohijaca kao biblijsko-filosofski terminus technicus« (2017, 88).</s><s>Živeći i delujući kao praktični teolog u tako specifičnom prostoru i sistemu vrednosti, koji je kao što smo naglasili objedinjavao dve velike kulture i tradicije, helensku i judejsku (Fee 1996, 114), Apostol Pavle je vešto pozajmljivao iz obe tradicije, reči i simvoliku, kako bi razumljivim jezikom izrazio ono što je želeo da poruči.</s><s>Drugim rečima, on je u svom teološkom govoru pozajmljivao figure različitih aspekata ljudskog života kako bi izrazio dubinu i širinu njegovog iskustva i poruke.</s><s>J. Dunn je na izvrstan način ukratko izložio izvore koje je apostol Pavle koristio prilikom sastavljanja svojih poslanica: »Iz sudnica (opravdanje, δικαιοσύνη, δικαίωσις), sa berze robljem (otkupljenje, ἀντίλυτρον), iz rata (pomirenje, καταλλαγήν), Više o pojmovima simvol (σύμβολο) i ainigma (αἴνιγμα) od presokratovaca do Pseudo-Dionisija vidi 164</s>
<s>DRAGAN RADIĆ iz svakodnevnog života (zdravlje, celokupno spasenje), iz poljoprivrede (sejanje, navodnjavanje, kalemljenje, žetva), iz trgovine i robne razmene (pečat, prva rata, građenje), iz religije (obrezanje, krštenje, osvećenje, pomazivanje), iz najbitnijih događaja u čovečijem životu i svetskoj istoriji (stvaranje, rođenje, usvajanje, brak, smrt), apostol Pavle je želeo da izrazi novu dimenziju svog iskustva i svog obraćenja.« (Dunn 1975, 105) Pored ovih jezičkih aspekata Apostol Pavle se redovno u svojim poslanicama koristio još jednim značajnim retoričkim stilom svog vremena, stoičkom metodom dijaloškog poučavanja, poznatom dijatribom (διατριβὴ),18 koju su koristili najpre kinički (κυνικὸς τρόπος), a potom i stoički filosofi i koja je u antičkom moralnom diskursu označavala fiktivnu konverzaciju unutar jedne pouke.</s><s>Drugim rečima, osnovne odlike dijatribe bili su, između ostalog, »dijaloški odseci u vidu diskusije sa imaginarnim sabesednikom ili grupom, koji su oponenti, sumnjičavi ili teško shvataju, u čija usta se stavljaju prigovori ili pogrešni zaključci« (Ristović in Krstić 2018, 123).</s><s>Od svih Pavlovih poslanica u kojima on koristi ovaj retorički stil, najbolji primer pronalazimo ponovo u poslanici Rimljanima, gde Apostol naročito koristi obraćanje zamišljenom sagovorniku, izlažući njegove stavove i pobijajući ih.</s><s>U odeljku 2,1-10, Apostol u svrhu poučavanja i prezentovanja hrišćanskog učenja, koristi diskurs antičke etike, tako što se koristi tehnikom izmišljanja nekog kratkog fiktivnog razgovora: »Jer šta ako neki neverovaše?</s><s>Zar će njihovo neverovanje veru Božju ukinuti?</s><s>Nikako!</s><s>Nego, neka je Bog istinit, a čovjek je svaki laža, kao što je napisano: Da se opravdaš u riječima svojim i da pobijediš kada ti sude.« Pavle, takođe, često u svojim spisima praksa antičkih filosofa, sa ciljem da stekne blagonaklonost svojih čitalaca i da evanđeljska poruka stigne do njihovog srca.</s><s>Budući, dakle, svestan važnosti da Evenđeljske istine budu razumljive njegovim slušaocima, apostol Pavle se prilikom širenja evanđeljske propovedi koristio koncepcijom, predstavama, retorikom, etosom i običajima svoga vremena, antičkog vremena, ne zato da bi sebe prikazao kao nekog popularnog antičkog filosofa, nego zato što su te koncepcije bile O dijatribi kao terminu antičke filosofske literature vidi u Ristović in Krstić (2018, 123–124), Anune 165</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA bliske njegovim recipijentima i one su mu poslužile da kontekstualno prilagodi svoj jezik i teologiju u novonastalim situacijama, a sve sa ciljem kako bi Evanđelska propoved doprla do srca njegovih recipijenata.</s><s>Njegov krajnji cilj je jedinstvo crkve i spasenje vernika.</s><s>4 Kontekstualnost Pavlovog jezika i teološka prilagodljivost Tema teološkog jezika Apostola Pavla tiče se, na prvom mestu, njegove kontekstualnosti, tj. prilagođavanja različitim životnim okolnostima i situacijama (Sitz im Leben).19 Kontekstualnost se može definisati kao konstitutivni element nastanka bogoslovskog iskaza i ona je vidljiva već u fazi nastanka prvih biblijskih tekstova, naročito kod apostola Pavla.</s><s>U tom smislu, Pavlovi tekstovi, iako sami po sebi nisu sistematski, predstavljaju jezički continuum u kojima Apostol upotrebljava čitav niz izražajnih sredstava i grčko-rimskih retoričkih elemenata i metafora – od logičke argumentacije do ličnog i iskustvenog svedočenja.20 Logičkim argumentima Apostol Pavle se trudi da pokaže istinitost Hristovog učenja i dublji smisao Božanske Ikonomije, koja se ostvaruje dolaskom Sina Božijega na zemlju, dok se svojim iskustvenim primerom, »a živim – ne više ja, nego živi Hristos u meni« (Gal 2, 20), trudi da podstakne i ohrabri svoje čitaoce ne više na logičkom, nego na iskustvenom, emotivnom nivou.</s>
<s>Pavle je bio veoma pažljiv u duhovnom formiranju svojih zajednica i koristio se često veštinom prilagodljivosti i kontekstualnosti, koja je inače kod antičkih filosofa i grčkih i rimskih krugova kao i judejskih ravina, bila vrednovana na veoma visokom nivou (Glad 2003, 17–34).</s><s>Bio je pravi umetnik kada su u pitanju odnosi s ljudima i rešavanje kriznih situacija.</s><s>Znao je na sukobe odgovoriti na takav način da za saradnju pridobije različite strane u konfliktu.</s><s>Važno je naglasiti da se tim prilagođavanjem – od zajednice do zajednice – apostol Pavle nije pretvarao u dvoličnu ličnost, niti je protivrečio sebi, nego je to činio budući svestan neophodnosti da se bogoslovski jezik i način izražavanja kontekstualizuju i prilagode različitim O kontekstu i kontekstualnom pristupu više u Radovanović i Dragutinović (2018, 218), Kubat (2018, O upotrebi retoričkih elemenata u Pavlovim poslanicama vidi Probst (1991).</s><s>166</s>
<s>DRAGAN RADIĆ životnim okolnostima zajednica koje je on osnivao.</s><s>Zato on u svojim poslanicama nekada zvuči vrlo učtivo, a ponekad veoma oštro, kao na primer u Prvoj poslanici Korinćanima, 4, 21: »Šta hoćete, da dođem vama s prutom ili sa ljubavlju i duhom krotosti?« ili u Poslanici Galatima 3,1: »O, nerazumni Galati, ko vas je opčinio da se ne pokoravate istini.« Princip kontekstualnosti Pavlovog jezika i teoloških stavova može se uočiti u svim Pavlovim poslanicama.</s><s>On, dakle, u zavisnosti kome se obraća, prilagođava svoj način govora svojim recipijentima i stoga povremeno zvuči kao judejski rabin,21 a povremeno kao neko od popularnih filosofa koji su bili uobičajena pojava antičkih gradova.22 »I postadoh Judejcima kao Judejac, da Judejce pridobijem; onima koji su pod zakonom kao pod zakonom, da pridobijem one koji su pod zakonom; Onima koji su bez zakona postadoh kao bez zakona, premda nisam Bogu bez zakona, nego sam u zakonu Hristovu, da pridobijem one koji su bez zakona.</s><s>Slabima postadoh slab, da slabe pridobijem; svima sam bio sve, da kako god neke spasem.</s><s>A ovo činim za jevanđelje, da budem njegov zajedničar.« (1 Kor 9,20-22) On je, dakle, u svojoj evađeljskoj misiji prilagodljiv i zato je ponekad Jevrej, a ponekad Grk, ili još bolje on je istovremeno i Jevrej i Grk.</s><s>Kontekstualnost Pavlovog jezika i bogoslovskog promišljanja izražena je, između ostalog, i kroz ambivalentnost njegovog prilagođavanja23 ljudima i situacijama u službi propovedanja i širenja Evanđelja Hristovog.</s><s>Ta ambivalentnost je često bila povod za nedoumicu među biblistima – da li je i Najlepši i najbolji primer gde Pavle zvuči kao judejski rabin možemo videti u poslanici Rimljanima, koja spada u najveće i najvažnije bogoslovske traktate apostola i koja je napisana stilom jevrejskog rabina u čijem centru pažnje prirodno stoji egzegeza Svetog Pisma.</s><s>On u (10, 5-8), citira knjigu Ponovljenih Zakona (30, 12–17), koristeći se jednom glosom to jest (τουτ’ ἔστιν), gde se okreće Starom Zavetu ali ga čita kroz prizmu vaskrsenja, što predstavlja novu hrišćansku teološku perspektivu i metodu.</s><s>Apostol Pavle je koristeći se biblijskim tekstom, Pismom Izrailja, istovremeno govorio kao Izraljac i kao moderni egzegeta Izrailja, ali sa potpuno novom sadržinom.</s><s>Više o ovoj temi u Perić 2015, 147-154; o Pavlovoj upotrebi Svetog Pisma u poslanici Rimljanima vidi Hays (1989, 34–83).</s><s>Više o pojmu glose vidi u Božović (2018, 106).</s><s>Sigurno je da apostol Pavle sebe nije smatrao propovednikom filosofije, bez obzira na to što se u određenoj meri koristio retoričkim tehnikama pojedinih filosofa, međutim za neke koji su ga čuli i posmatrali njegov način života, on je mogao izgledati kao da je filosof kiničkog usmerenja (Brown O Pavlovom pojmu prilagođavanja konkretnim situacija i povezanosti sa antičkim autorima više u odličnoj studiji Glad (2003, 17–42).</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA u kojoj meri apostol Pavle bio dosledan i konzistentan u svojim teološkim iskazima po određenim pitanjima, kao što su: odnos prema Zakonu; stav prema obrezanju kao i odnos prema različitim grupama ljudi unutar crkvenih zajednica.24 I pored činjenice da postoji određeni broj naučnika koji daju negativan odgovara na ovo pitanje, ipak, na osnovu pažljivog proučavanja Pavlovog jezika i teologije, lako možemo doći do zaključka da je Apostol Pavle itekako bio dosledan i konzistentan i da nije proturečio samom sebi.</s><s>Najbolji primer takvog ambivalentnog pristupa možemo pronaći, s jedne strane, u Pavlovoj konstataciji da želi da bude »svima sve« (1 Kor 9,22), a sa druge strane, u njegovom kategoričkom odbijanju da ugađa ljudima, jer u tom slučaju on ne bi bio sluga Hristov (Gal 1,10).</s><s>Veštinu Pavlovog prilagođavanja prepoznao je i jedan od najvećih tumača apostola Pavla, sveti Jovan Zlatousti.</s><s>On je tumačeći poslanicu Galatima primetio: »Poslanica je ispunjena žestokim i uzvišenim duhom, jer kada neko govori svojim učenicima sa blagošću, čak i ako oni potrebuju strogost, to nema udela sa učiteljem već sa neprijateljem.</s><s>Isto tako i naš Gospod, mada je generalno govorio učtivo svojim učenicima, tu i tamo koristi strožiji jezik – pa negde blagosilja, a negde prekoreva Š...</s><s>Ć I tako učeći i hodeći stopama svoga Učitelja, Pavle varira u svom diskursu prema potrebi svojih učenika, jednog trenutka koristeći sečivo, a drugog trenutka ostajući blag i ljubazan.</s><s>«25</s>
<s>Da bi smo na pravilan način razumeli način Pavlovog prilagođavanja i onoga što je on sa njim želeo da postigne, neophodno je imati u vidu činjenicu da su ova dva iskaza izrečena u različitim istorijskim i literarnim kontekstima, tj. u dve tematski znatno različite poslanice – poslanici Galatima i Prvoj Korinćanima.</s><s>Budući suočen sa konkretnim društvenim situacijama, Pavle je suočen i sa različitim korenima problema koji uzburkavaju život Crkve u njegovim zajednicama.</s><s>Zaista se ne mogu uporediti razlozi koji potresaju zajednicu neznabožaca u Galatiji sa onom u Korintu.</s><s>R. Brown u svom Uvodu veoma opširno obrađuje ovo pitanje i temu i naglašava da su naučnici podeljeni u mišljenju po ovom pitanju.</s><s>Jedan broj naučnika, na čelu sa Räisänenom kao istaknutim zagovornikom, tvrde da je Pavle bio nedosledan i da se njegovi iskazi o Zakonu ne slažu međusobno, te da odražavaju samo ono što je apostol hteo izraziti u dotičnom trenutki (Brown 2010, 428–430; Räisänen 1977).</s><s>C. Glead naglašava sledeće: »To his critics in Corinth, Paul’s adaptability was seen as duplicity, inconsistency, and weakness.« (1995, 333) Jovan Zlatousti, Komentar na poslanicu Galatima, PG 61, 611–612. 168</s>
<s>misio nari su osporavali Pavlu apostolstvo i obesmišljavali legitimitet njegovog krštenja, pozivajući tamošnje članove na pridruživanje judejskom zakonu, što je nateralo Apostola da bude veoma grub i kategoričan: »Zar ja sad nastojim da ljude pridobijem ili Boga?</s><s>Ili tražim ljudima da ugađam?</s><s>Jer kad bih još ljudima ugađao, ne bih bio sluga Hristov.« (Gal 1,10) Apostol je, dakle, prinuđen da odreaguje na ovakav način i odbija da se pokori i ugađa ljudima, jer njihovi zahtevi narušavaju istinitost i suštinu Evanđelja koje propoveda.</s>
<s>S druge strane, u poslanici Prvoj Korinćanima nailazimo na potpuno drugačiji povod i pristup.</s><s>Tamo je situacija znatno različita i apostol Pavle je prinuđen da se bavi kompleksnim misionarskim problemima sa kojima se ova zajednica suočavala, a to su razdori i podele.</s><s>Upravo zato, apostol Pavle prilagođava svoj jezik i teologiju tom kontekstu i kaže: »Onima koji su bez zakona, postadoh kao bez zakona, premda nisam Bogu bez zakona, nego sam u zakonu Hristovom, da pridobijem one koji su bez zakona.</s><s>Slabima postadoh kao slab, da slabe pridobijem; svima sam bio sve« treba neizostavno posmatrati kao deo šireg konteksta koji započinje u 8,1, a završava u 11,1.</s><s>Apostol Pavle ovim sloganom želi da izrazi svrhu svog delovanja, a to je želja da različite grupacije pridobije (ἵνα τοὺς κερδήσω) i vrati ih u jedinstvo, sa konačnim ciljem da budu spaseni (ἵνα πάντως τίνας σώσω).</s><s>Za apostola Pavla život u jedinstvu je jedini način kroz koji se zadobija spasenje, dok ostajanje u podelama i razdorima vodi ka gubitku konačnog spasenja.26</s>
<s>Shodno tome, jasno je da Apostol Pavle ovim specifičnim stavom »svima sam bio sve«, otkriva i opisuje svoje misionarske motive, svoje iskustvo i svoj stav: »Pripadnost jednoj kulturi – obrezanju ili neobrezanju – ne sme biti u prvom planu, ona se mora povući u korist Evanđelja.</s><s>Biti hrišćanin, apostol znači prvenstveno biti svedok i propovednik Reči Božije namenjene svima bez razlike.</s><s>U rečima 'svima sve' apostol Pavle sabira svoje misionarsko iskustvo odnosa sa ljudima kojima je propovedao.</s><s>Ovaj njegov stav M. Mitchell smatra ovaj Pavlov izraz otvorenom tvrdnjom retoričke prilagodljivosti koju je Apostol često u svojim spisima koristio i kojom nije možda uvek kazivao ono što je mislio (2017, 95).</s><s>169</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA nije bilo lako sprovoditi u praksu.</s><s>Vera ga je održavala da ne posustane (9, 26), dok je podvig u kome je živeo poticao iz svesti o krhkosti svih ljudskih, pa i njegovih stavova: 'Nego iznuravam telo svoje i savlađujem ga, da propovedajući drugima ne budem sam odbačen' (9, 27).« (Dragutinović Iz svega navedenog može se zaključiti da »apostol Pavle ni u jednom, ni u drugom slučaju ne iznosi neka opšta načela ili parole, već opisuje svoj stav u određenoj situaciji.</s><s>'Ljudi' kojima je bio sve, odnosno 'ljudi' kojima neće da služi, su konkretni ljudi sa kojima se susretao i odnosio.</s><s>Jednima je mogao biti 'sve', pošto je smatrao da u propovedi Evanđelja 'kultura' obrezanje i neobrezanje – ne sme biti prepreka, dok je drugima odbijao da se pokori, pošto su njihovi zahtevi narušavali slobodu hrišćana od uslovljavanja judejskom Torom.</s><s>Sveti Pavle bio je misionar i teolog koji je svoje stavove i odnose gradio naspram konkretnih datosti, tako što mu je prvenstveno bilo stalo do čoveka u Hristu (Rim 8,37-39), ali je i prepoznavao momente kada se urušava autentično Evanđelje o krstu i vaskrsenju Gospoda Isusa Hrista.</s><s>Stoga se u apostolovim rečima 'svima sam bio sve' ne očitava oportunizam i bezuslovna adaptacija ljudskim potrebama, već da on to čini 'Evanđelja radi'.« (Dragutinović 2016, 15) Budući svestan da je ljudski jezik ponekad neadekvatan i nesposoban da saopšti i opiše, logičkom argumentacijom, događaje koji nadmašuju vreme i prostor i stvari koje su opisane kao: »što oko ne vidje, i uho ne ču, i u srce čoveku ne dođe« (1 Kor 2,9), apostol Pavle se poziva na iskustvo vere i ljubavi: »ono pripremi Bog onima koji ga ljube«.</s><s>Ljudima je nemoguće, a ponekad im i nije dopušteno, da govore »neiskazane reči«, zato jer one mogu biti opisane i shvaćene samo jezikom vere i ljubavi.</s><s>Za opisivanje tih događaja i iskustava Pavlu je poslužilo iskustvo javljanja Vaskrslog Gospoda pred Damaskom, koje je za njega bilo jedinstveno i neuporedivo sa bilo kojim drugim iskustvima.27 On zato sa strahopoštovanjem ističe da je ljubav Božija »koji me zavoli i predade sebe za mene« (Gal 2,20), bila ta snaga i potpora u mnogim mukama i nevoljama sa kojima se susretao tokom misionarenja, a koje najbolje opisuje u poslanici Rimljanima: »Ko će O ulozi i značaju Pavlovog viđenja i preobraćenja pred Damaskom za njegovu teologiju vidi Jeremias 170</s>
<s>Zaključak nas rastaviti od ljubavi Hristove?</s><s>Žalost ili tjeskoba, ili gonjenje, ili glad, ili golotinja, ili opasnost, ili mač Š...</s><s>Ć Jer sam uvjeren da nas ni smrt, ni život, ni anđeli, ni poglavarstva, ni sile, ni sadašnjost, ni budućnost, ni visina, ni dubina, niti ikakva druga tvar neće moći odvojiti od ljubavi Božije, koja je u Hristu Isusu Gospodu našem.« (Rim 8,35–38) Ta ljubav Hristova postala je ključnim faktorom u Pavlovom životu i sredstvo za postizanje cilja.</s><s>Neadekvatnost jezika, dakle, i nedostatak logičkih argumenata u Pavlovim poslanicama se prevazili jezikom vere i ljubavi i taj jezik je uvek konzistentan sa onim šta apostol Pavle piše i čini, tojest sa njegovim rečima i delima, a to je uočljivo i zbiva se na živom i konkretnom terenu pastirskog rada.</s><s>U njegovom pastirskom radu ono što on čini je perfektna refleksija onoga što on piše i govori.</s>
<s>Na osnovu svega do sada izloženog možemo zaključiti da se hrišćansko Evanđelje kao živa Reč Božija i blaga vest (εὐαγγέλιον) od samog početka propovedalo i izražavalo na različitim jezicima i kroz različite kulture i sisteme.</s><s>Tako se proces širenja i propovedanja evanđeljske istine, koji je otpočeo Ovaploćenjem Hristovim pre dve hiljade godina, u kontinuitetu vrši i nastavlja u raznim kulturama i raznim jezicima kroz inkulturaciju Crkve, odnosno kroz postepeni prodor evanđeljske istine i prakse u svaku konkretnu sociokulturnu sredinu.</s><s>Osnovno i najvažnije sredstvo putem kojeg je Crkva vršila inkulturaciju i prenosila Reč Istine jeste jezik, i to jezik ne samo kao puko prenošenje teorijskih znanja o Reči isitine, nego prvenstveno kao svedočanstvo (μαρτυρία) i potvrda vere u jednoga i istinitoga Boga.</s>
<s>Sveti Apostol Pavle je u svojim poslanicama nedvosmisleno pokazao da je evanđeljska poruka uvek savremena i univerzalna, jer je ona upućena i namenjena svim ljudima i svakoj epohi.</s><s>Pritom, Pavle je bio potpuno svestan da bi se ta poruka »otelotvorila« i postala razumljiva u konkretnom narodu, u konkretnom vremenu, potrebni su joj razni jezici kao i odgovoran pristup i kontekstualizacija.</s><s>Stoga je jezik Apostola Pavla, iako izgovoren pre dve hiljade godina, i danas savremen i aktuelan jer osavremenjuje i oprisutnjuje samoga Hrista u svakom danas.</s><s>To osavremenjavanje 171</s>
<s>JEZIK APOSTOLA PAVLA KAO PARADIGMA TEOLOŠKOG GOVORA Evanđeljske poruke tiče se njegovog načina izlaganja i prilagođavanja Evanđeljske poruke, a nikako same suštine i poruke Evanđelja koja se nikada ne menja niti prilagođava ljudima i situacijama jer je ona jedna i ista, juče i danas i u vekove vekova.</s>
<s>Apostol Pavle nikada u svojim poslanicama nije menjao, niti prilagođavao samu suštinu i poruku Evanđelja ljudima, nego je prilagođavao svoj jezik i način izlaganja jedne te iste poruke različitim grupama.</s><s>Takav pristup nije bio rezultat njegovog oportunizma i bezuslovne adaptacije ljudskim potrebama, nego je bio plod njegove želje da sve što čini – čini »Evanđelja radi«.</s><s>Bio je duboko svestan da je jedini način na koji treba da propoveda Hrista – da govori inspirativno i sa ljubavlju živim, ubedljivim i opitnim jezikom, jer je bio ubeđen da je jedini način da druge ljude privuče i učini zajedničarima u veri, taj da komunicira sa njima na jeziku koji im je razumljiv.</s><s>Pavlov jezik i pristup različitim temama su zaista po mnogo čemu zanimljivi za nas jer se i on, kao i mi hrišćani danas, suočavao sa identičnim globalizacijskim problemima i izazovima svoga društva i upravo zbog toga su važni za nas danas i mogu nam poslužiti, i pored ogromne vremenske distance, kao dobra paradigma.</s><s>Stalni izazovi pluralnosti i multikulturalnosti savremenog društva stavljaju pred nas imperativ da istražimo Pavlov jezik i njegov odnos prema kulturama njegovog vremena.</s><s>To je neophodno, iz prostog razloga što je Apostol Pavle glavni predstavnik hrišćanske kulturne ekstrovertnosti i samim tim može da nam pomogne da pronađemo zlatnu sredinu i put za uspešan dijalog sa kulturama našeg vremena.</s>
<s>Njegov pristup i uspeh u misionarskoj delatnosti sastojao se iz činjenice da apostol nije bio »strogo zatvoren« u tradicije svog vremena, nego je bio otvoren i prijemčiv za sve drugo što nije ugrožavalo istinu Evanđelja.</s><s>Takav Pavlov pristup poziva i nas da pratimo savremene tokove kako bi naša misionarska delatnost imala uspeha u savremenom društvu.</s><s>Jezik i teologija Crkve ne smeju da se smeste u kulturni vakuum koji će ignorisati aktuelne filosofske i društvene trendove, nego moraju da budu otvoreni i prijemčivi.</s><s>Da bi teologija ponovo postala pristupačna i verodostojna savremenom čoveku, ona mora da se otvori prema svetu i da iznova preispita i reinterpretira biblijsku i patrističku tradiciju.</s><s>172</s>
<s>Paradigmatičnost Pavlovog jezika ogleda se u tome da je Crkva kroz vekove ugledajući se na njega i njegovo teološko promišljanje, uspešno činila Evanđelsku istinu dostupnom svim ljudima i kulturama.</s><s>Zbog svega ovoga jezik apostola Pavla je imao oduvek ogromne praktične implikacije na polju hrišćanske misije i života Crkve u svetu, a naročito u vremenu, epohi i civilizaciji krize ljudskog identiteta u kojoj živimo.</s><s>Dužni smo, dakle, kao hrišćani u savremenom svetu, ne samo da propovedamo Reč Božiju, Logosa Božijeg, različitim jezicima i načinima, nego i da ga autentično svedočimo, jer misija hrišćana u svetu jeste misija obnovljenja (ἀναγέννηση) tvorevine, upravo zato što je isti Logos bio i Tvorac u početku i sada opet dolazi u svet kao njegov Spasitelj (Σωτὴρ).</s>