Reprodukcija nacionalizma u diskurzu medija

nacionalizam;ideologija;mediji;kritička analiza diskursa;migrantska kriza;nacionalizem;ideologija;mediji;kritična analiza diskurza;migrantska kriza;info:eu-repo/classification/udc/172.15:316.774

<s>Prvostopenjski univerzitetni dvopredmetni študijski program Južnoslovanski študiji Ljubljana, 2021</s>
<s>Reprodukcija nacionalizma u diskursu medija Nacionalizam i naciju razumijemo kao društveno-povijesne pojave koji nastaju u razdoblju moderne.</s><s>Naciju definiramo kao “zamišljenu zajednicu” kojoj su u procesu zamišljanja značajno pripomogli mediji, odnosno tisak.</s><s>Nacionalizam, fenomen koji je teško definirati, prisutan je i danas u već utemeljenim nacionalnim državama, a manifestira se često prikrivenim mehanizmima te kao takav pokazuje svojstva ideologije.</s><s>Ideologija kao sistem vjerovanja neke grupe ispoljava se kroz diskurs.</s><s>Nacionalni identitet koji uvijek počiva na binarnoj opreci između “NAS” i “NJIH”, diskurzivna je konstrukcija.</s><s>Mediji i ideologija usko su povezani.</s><s>Medijima i danas pripada najveća uloga u zamišljanju nacije.</s><s>Kroz “MI” protiv “NJIH” diskurs u kojem smo “MI” prikazani u pozitivnom svijetlu a “ONI” u negativnom, mediji sudjeluju u diskurzivnom reproduciranju nacionalizma.</s><s>Metodom kritičke analize diskursa u radu istražujemo koliko se nacionalistički diskurs pojavljuje u hrvatskim medijima.</s><s>Na primjeru izvještavanja o migrantskoj krizi u online izdanjima hrvatskih medija pokušali smo ukazati na neke od karakteristika ideološkog diskursa koji dokazuju prisutnost nacionalističke retorike.</s><s>Ključni pojmovi: nacionalizam, ideologija, mediji, kritička analiza diskursa, migrantska kriza Abstract</s>
<s>Reprodukcija nacionalizma v medijskem diskurzu Nacionalizem in nacijo razumemo kot družbenozgodovinsko pojav značilno za moderno obdobje.</s><s>Nacijo definiramo kot "zamišljeno skupnost", pri kreiranju katere so veliko vlogo odigrali mediji, predvsem tisk.</s><s>Nacionalizem, pojav, ki ga je težko opredeliti, je še danes prisoten v uveljavljenih nacionalnih državah in se pogosto manifestira s prikritimi mehanizmi in kot tak kaže lastnosti ideologije.</s><s>Ideologija kot sistem prepričanj skupine ljudi se kaže skozi diskurz.</s><s>Nacionalna identiteta, ki vedno temelji na binarnem nasprotju med nami in od nas različnimi drugimi, pa je diskurzivna konstrukcija.</s><s>Mediji igrajo največjo vlogo pri zamišljanju nacije.</s><s>Preko diskurza "MI" proti "NJIM", kjer smo "MI" predstavljeni v pozitivni luči in "ONI" v negativni, mediji sodelujejo v diskurzivni reprodukciji nacionalizma.</s><s>Da bi to hipotezo dokazali, smo uporabili metodo kritične analize diskurza, katere glavni cilj je odkriti ideologijo v diskurzih.</s><s>Na primeru poročanja o migrantski krizi v spletnih izdajah hrvaških medijev smo poskušali pokazati nekatere značilnosti ideološkega diskurza, ki kažejo na prisotnost nacionalistične retorike.</s><s>Ključne besede: nacionalizem, ideologija, mediji, kritična analiza diskurza, migrantska kriza SADRŽAJ</s>
<s>Ovaj rad bavi se ulogom medija u reproduciranju nacionalizma.</s><s>Nacija kao oblik političke zajednice i nacionalizam kao pokret koji prati stvaranje nacija prvi puta se javljaju u razdoblju moderne.</s><s>Nacionalizam je kompleksan fenomen za kojeg još uvijek nemamo jednoznačnu definiciju, no unatoč tome predstavlja političku stvarnost današnjice i ne prestaje izazivati pozornost znanosti.</s>
<s>Rad je podijeljen na dvije veće cjeline: U prvom, teorijskom djelu, postavljaju se temeljni koncepti koji će nam poslužiti kao polazište u analizi.</s><s>U drugom dijelu rada analizira se uloga medija u reproduciranju nacionalizma u Hrvatskoj.</s><s>U prvom poglavlju postavit ćemo i detaljno definirati pojmove nacije i nacionalizma.</s><s>Prvenstveno ćemo se voditi teorijama Erica Hobsbawma, Benedicta Andersona, Ernesta Gellnera koji su povezali nastanak nacija i nacionalizma s razdobljem moderne i objasnili ga kao društvenopolitički odgovor oslobođenja od starih apsolutističkih sistema.</s><s>Prihvaćamo definiciju nacije kao zamišljene zajednice (Anderson) pa će nas zanimati na koji je način tisak doprinio zamišljanju zajednice.</s>
<s>U drugom ćemo poglavlju pokušati shvatiti zašto je nacionalizam i dalje prisutan u već formiranim nacionalnim državama pomoću Billigovog koncepta banalnog nacionalizma.</s><s>Taj nacionalizam današnjice koji se reproducira u svakodnevnim praksama skrivenim mehanizmima aplicirat ćemo na koncept ideologije koju ćemo potom pokušati pobliže definirati.</s><s>S obzirom na to da se ideologija većinom reproducira pomoću jezika, odnosno diskursa, ući ćemo dublje u raspravu o diskursu te sagledati kako se nacionalni identitet tvori prije svega diskurzivno.</s><s>Teoretski dio zaključujemo poglavljem o medijskom diskursu, jednom od najutjecajnijih ideoloških aparata države.</s><s>Pokušat ćemo pokazati da mediji imaju veliku moć u kreiranju naše stvarnosti te u uspostavljanju i reproduciranju nacionalističkog diskursa.</s><s>U istraživanju polazimo od stava da su i danas mediji ti koji imaju najveću ulogu u oblikovanju zamišljene zajednice pa nas stoga zanima mogu li se pronaći elementi banalnog nacionalizma u hrvatskom medijskom prostoru.</s><s>Jezična građa koja se analizira jesu online članci triju najčitanijih hrvatskih dnevnih novina: Večernjeg i Jutarnjeg lista te 24sata u vremenskom rasponu od siječnja 2017. do listopada 2020. godine.</s><s>Tematski okvir koji je odabran za analizu tiče se migrantske krize.</s><s>Tematika migrantske krize učinila se prikladnim odabirom za analizu s obzirom na to da prema mnogim teoretičarima migracije predstavljaju prijetnju nacionalnom identitetu.</s><s>Odabrani tekstovi analizirani su putem metode kritičke analize diskursa za koju smatramo da je najprikladnija metoda za razotkrivanje ideologije u medijima.</s><s>U analizi radovi van Dijka poslužit će nam kao glavno teorijsko uporište, no služiti ćemo se i pojedinim uvidima ostalih teoretičara kritičke analize diskursa.</s><s>U posljednjem poglavlju nude se zaključna razmatranja, a na koncu je naveden popis literature korištene u radu.</s><s>2. NACIJA I NACIONALIZAM</s>
<s>2.1.</s><s>POKUŠAJ DEFINIRANJA NACIJE I NACIONALIZMA Fenomenom nacije i nacionalizma bavili su se u posljednjih dvjestotinjak godina brojni teoretičari.</s><s>Razvijeni su brojni pristupi iz različitih paradigmi što je dodatno otežalo posao definiranja pojma.</s><s>Nemoguće je pronaći jednoznačnu definiciju koja bi obuhvatila širinu koncepta pa tako Alter kaže da nacionalizam kao takav ne postoji, već postoje pojave koje označavamo tom riječju te je primjerenije govoriti o nacionalizmima u množini nego o nacionalizmu u jednini (Alter, 1991: 22).</s><s>Özkirimli pojašnjava da je nacionalizam neuhvatljiv i prilagodljiv fenomen koji je sposoban preuzeti više oblika – povijesno, društveno i politički, i to je kontekst unutar kojeg kraljuje (Özkirimli, 2010, u Mandelc, 2011: 92).</s><s>Nacionalizam je previše raznolik da bi ga bilo moguće u cijelosti objasniti jednom teorijom.</s><s>Nacionalizam je ideologija koja se konstantno mijenja, funkcionira u različitim fazama i ne poznaje samo jedan oblik (Cronin, 1999: 33).</s><s>Fenomen nacionalizma povijesno-empirijski je toliko raznovrstan da ga je nemoguće obuhvatiti jednom teorijom, no kada bismo morali izdvojiti neke od uobičajenih sastavnica ili obilježja nacionalizma • svijest o jedinstvenosti ili važnosti skupine ljudi, posebice njihove etničke, jezične i vjerske homogenosti;</s>
<s>• prijezir i mržnja do drugih naroda (rasizam, ksenofobija, antisemitizam).</s><s>Među različita značenja koja danas pripisujemo nacionalizmu ubrajamo: • proces formiranja ili rasta nacija;</s>
<s>• društveni i politički nacionalni pokret; • nacionalnu doktrinu ili ideologiju, opću i specifičnu.</s><s>U literaturi možemo naići na razne podjele nacionalizama na: građanski/etnički, politički/kulturni, miroljubivi/agresivni, liberalni/integralni, no mi se tim podjelama nećemo baviti jer za naš rad nisu relevantne.</s><s>Spomenuti ćemo samo dvije glavne teoretske paradigme u sociološkoj tradiciji pri proučavanju izvora nacionalizma i nacije koje bismo grubo mogli podijeliti na primordijalnu i modernu.</s>
<s>Za primordijaliste, nacije se baziraju na biološkim vezama svojih članova; nastanak se nacija temelji na zajedničkom rodu, porijeklu, domovini i mitovima a nacija je prirodni fenomen koji oduvijek egzistira.</s>
<s>Moderne teorije o nastanku nacije ističu da je nacija proizvod moderne; novih političkih sustava, nacionalnih ideologija, kapitalizma i industrijalizacije, obrazovanja i medija.</s><s>Danas najšire prihvaćena paradigma je upravo ta paradigma klasičnog modernizma na kojoj će se temeljiti i ovaj rad.</s><s>To je koncepcija po kojoj su nacije i nacionalizam fundamentalno povezani sa modernim svijetom (Smith, 1998: 3).</s><s>U ovom će radu pojmovi nacija i nacionalizam biti prvenstveno promatrani kroz okvire modernističkih teoretičara koji su se bavili fenomenom nacije poput Erica Hobsbawma (The Invention of Tradition), Ernesta Gellnera (Nations and Nationalism) i Benedicta Andersona (Imagined Communities), koji su svojim utjecajnim radovima označili kraj dominacije primordijalizma.</s><s>Njihovi pristupi, iako nisu homogeni, ipak stoje ujedinjeni u kritici esencijalističkog poimanja nacije i nacionalizma kojeg zagovaraju primordijalisti.</s><s>U nastavku ćemo pogledati neke od zaključaka spomenutih autora.</s><s>Gellner nacionalizam definira kao teoriju političke legitimnosti koja zahtijeva da se etničke granice podudaraju sa političkima (Gellner, 1998: 21).</s><s>On tvrdi da je nacionalizam posebna vrsta patriotizma koja postane dominantna samo u određenim društvenim okolnostima koje pronalazimo isključivo u modernom svijetu i nigdje drugdje (Ibid: 157).</s><s>Za Gellnera je nacionalizam taj koji stvara nacije, a ne obrnuto (Ibid: 83).</s><s>Samim time, nacija ne može biti nešto što je izvorno, drevno ili vječno.</s><s>Dva čovjeka pripadaju istoj naciji ako i samo ako dijele istu kulturu, pri čemu kultura označava sustav ideja, znakova, povezivanja i načina ponašanja i komuniciranja.</s><s>Dva čovjeka pripadaju istoj naciji ako i samo ako jedan drugog priznaju kao pripadnike iste nacije.</s><s>Drugim riječima, čovjek stvara nacije; nacije su proizvodi ljudskih uvjerenja, odanosti i solidarnosti. (Ibid) Hobsbawm se slaže s Gellnerom u tvrdnji da je nacionalizam prethodio naciji.</s><s>Po njemu, na naciju se najčešće gleda kao na jednu i nedjeljivu zajednicu građana koja je ujedinjena pod suverenom državom koja je izraz političke volje (Hobsbawm, 2007: 27).</s><s>Prema Hobsbawmu izvor nacije i nacionalizma ne treba tražiti u dalekoj prošlosti jer su to moderne konstrukcije nastale na temelju društveno izmišljenih tradicija, koje se kroz ponavljanje ustaljuju i legitimiraju (Hobsbawm, 2001).</s><s>Hobsbawm (2001: 6) izmišljenu tradiciju definira kao ”skupinu praksi ritualne ili simboličke prirode kojima upravljaju javno ili prešutno prihvaćena pravila, a čiji je cilj ponavljanjem usaditi određene vrijednosti i norme ponašanja”.</s><s>S obzirom na to, za njega su fenomeni nacije i nacionalizma kulturalni, a ne biološki i povijesni.</s><s>Anderson također korijene nacije vidi u kulturi.</s><s>Za Andersona nacija je “zamišljena politička zajednica” i to zamišljena kao istovremeno inherentno ograničena i suverena” (Anderson, 1990: 17).</s><s>Zamišljena je zato što pojedini pripadnik određene nacije nikad neće upoznati većinu drugih pripadnika svoje nacije iako može zamisliti zajedništvo sa ostalim pripadnicima.</s><s>Za naciju kažemo da je ograničena zato što svaka nacija ima kakve takve granice kojima se razlikuje od drugih nacija.</s><s>Ta zamišljena zajednica je suverena jer se prvi puta pojavljuje u razdoblju kada su prosvjetiteljstvo i revolucija razbili legitimitet dinastičkog kraljevstva koje je vladalo po milosti božjoj (Ibid: 18).</s><s>Modernisti dakle naciju i nacionalizam doživljavaju logičkim konstrukcijama koje se pojavljuju sa zatonom feudalnog društva i rođenjem kapitalizma, industrijskom proizvodnjom te pojavom tiskarskog kapitalizma.</s><s>Za moderniste su nacije kulturni artefakti koji nastaju u točno određenom povijesnom razdoblju.</s><s>Unatoč varijacijama u razmišljanjima oko samog procesa ipak možemo navesti neke zajedničke postavke:</s>
<s>• o naciji se ne može govoriti prije modernog doba; • nacionalni identitet je tek jedan od kolektivnih identiteta koji su uvjetovani društvenim kontekstom;</s>
<s>Nacionalizam i nacionalni pokreti te nacija kao organizacijski oblik nastaju s početkom razdoblja moderne.</s><s>Europski su fenomeni koji zamah doživljavaju u 19. stoljeću kada nacionalne države počinju zamjenjivati apsolutističke vladavine.</s><s>Epoha moderne započinje krajem 18. stoljeća pojavom prosvjetiteljstva, industrijske, tehnološke i poljoprivredne revolucije, preko opće industrijalizacije i modernizacije ekonomije, kapitalističke revolucije, te pojavom buržoaskih revolucija koje konačno ruše dugu epohu feudalizma i feudalnog društva.</s><s>Epoha moderne potpuno mijenja ekonomiju, kulturu, društvo, političke i državne sustave, sustav obrazovanja i školstva, sustav komunikacija i institucija te ljudske zajednice i život u njima. (Korunić, 2006: 85) Ukidanjem i nestajanjem starih društvenih odnosa i starog društvenog sustava, modernizacijski procesi uklanjaju i stare identitete, te su pripadnici svih društvenih slojeva potražili sklonište u zajednici novog tipa.</s><s>Tu novu zajednicu, koja je sposobna obuhvatiti pripadnike svih društvenih slojeva, nazivaju ”nacijom”.</s><s>Osobine i elementi “političke” modernizacije i “kulturne” standardizacije omogućili su da se nacija identificira kao politička zajednica građana i istodobno kao kulturna zajednica. (Stančić, 2003, u Kalafatić, 2017: 33) Ta nova zamišljena kulturna i politička zajednica zamijenila je religioznu zajednicu koja se temeljila na svetom jeziku i pisanom tekstu.</s><s>Jezicima istine smatrali su se crkveni latinski, kuranski arapski i jezici ostalih religija.</s><s>Papinska moć bila je zapanjujuća u stvaranju religiozno zamišljenih zajednica, a doktrina podučavanja bila je skolastika srednjeg vijeka koja je propagirala jedino Božju riječ, a osim toga bila je rezervirana samo za buduće svećenike i poglavare koji su je širili neukim masama.</s><s>No, unatoč apsolutnoj religioznoj moći, religiozne zajednice počinju slabjeti, sveti jezik gubi svoju moć zahvaljujući širenju vernakulara, a potom i izumu tiskarstva. (Anderson, Tisak nedvojbeno postaje jednom od važnijih pokretačkih sila u modernom razdoblju.</s><s>Upravo je tisak stvorio mogućnost širenja nacionalizma i zamišljanja zajednica.</s><s>Nacionalna svijest širila se razvojem tiska i ubrzanom produkcijom rukopisa velike tiskarske industrije te razvojem državnih jezika (Anderson, 1990: 42).</s><s>S pojavom časopisa i knjiga unificiralo se polje komunikacije.</s><s>Čitaoci su kroz tisak postali povezani i tako se oblikovao zametak nacionalne svijesti (Anderson, 1990: 65).</s><s>Za razliku od srednjovjekovnog manuskripta na pergamentu, trajnog, teško prenosivog medija kojim je dominirao kršćanski kler, tisak je svojim karakteristikama brze i masovne proizvodnje te neproblematičnog prenošenja prostorom bio pogodan za širenje teritorijalne komunikacije pogodujući tako zajednicama političkog karaktera unutar zapadne civilizacije (Trbušić, 2009: 59).</s><s>Tiskarski je kapitalizam bio dio društvenog konteksta u kojem se stvarala zajednička nacionalna svijest, odnosno nacionalna zajednica (Curran, 2002, u Trbušić, 2009: 60).</s><s>Tisak, odnosno novine koje su u počecima služile trgovcima kao glasilo koje pomaže pri poslovanju, u 17. stoljeću postaju javno dostupne čime je započeo proces formiranja javne sfere i javnog mnijenja (Habermas, 1991, u Trbušić, 2009: 62).</s><s>Tiskani mjesečnici omogućili svojevrsnu javnu raspravu u demokratskom duhu.</s><s>Tada se pojavljuju naznake Andersonovih ”zamišljenih zajednica” – zajednica ljudi s jednakim životnim nedaćama i jednakim ciljevima koji određuju njihovu povijesnu sudbinu.</s><s>Anderson (1990: 32) ističe dva oblika zamišljanja zajednice: roman i novine.</s><s>Ti su oblici poslužili kao sredstva za reprezentaciju zamišljene zajednice koju nazivamo nacijom.</s><s>Širi se navika redovitog čitanja novina, koju postepeno prihvaća sve veći broj ljudi.</s><s>Masovni obred čitanja novina zamjenjuje jutarnju molitvu i postaje ritual koji vrši svaki pojedinac za sebe ali pri tome je svjestan kako takav istovjetan obred vrše još ̌ milijuni drugih pojedinaca koji nisu međusobno povezani niti se uopće poznaju.</s><s>Upravo navedeno omogućilo je vizualizaciju zajednice.</s><s>Svaki pojedinac, konzument fikcije tiska u svojoj glavi istu transformira u realnost.</s><s>Tako je stvorena predodžba o jednom mnoštvu pojedinaca koji pripadaju jednoj te istoj “zamišljenoj” zajednici i koji su međusobno svjesni jedni drugih upravo kroz ponavljanje tog periodičkog rituala. (Trbušić, Roman je konstruirao prostorni milje kroz koji se likovi kreću istovremeno i čije su sudbine na ovaj ili onaj način isprepletene.</s><s>Iako ti likovi nisu u neprestanom fizičkom kontaktu, pisac romana nudi jednu cjelovitu sliku događaja iz ptičje perspektive; događaja koji su povezani istovremenošću (Trbušić, 2009: 69-70).</s>
<s>Pučanstvo se povezuje širenjem pismenosti te se osnažuje osjećaj nacionalne pripadnosti a mediji, odnosno tisak koji je u to vrijeme bio jedini medij, pomažu pri stvaranju i usađivanju ideje nacionalnosti među pučanstvom.</s>
<s>U prethodnom poglavlju utvrdili smo kako je nacionalizam prethodio naciji koju smo odredili kao zamišljenu zajednicu te kako je krajnji cilj nacionalizma kao političkog i idejnog pokreta bio formiranje nacionalnih država.</s><s>Većina studija bavila se nacionalizmom kao nečim što je usko povezano sa stvaranjem nacionalnih država, kao nešto što je prethodilo naciji, no kako kaže Bajt (2016: 51) činjenica je da u sadašnjici nacionalne države i dalje ulažu u konstrukcije odvojenih nacionalnih povijesti, simbola i identiteta zato što se nacije moraju uvijek iznova reproducirati.</s><s>Pripadanje nekoj naciji neprekidni je proces konstrukcije i identifikacije, neprekidni proces zamišljanja, a ne nepromjenjiva činjenica. (Vogrinc, 2015) Naime, iako se očekivalo da je “nacionalizam umro trostrukom smrću” (Castells, 2000: 37) – globalizacijom, univerzalizmom kulture i njene ”elektroničke” ekspanzije te teorijsko-znanstvenim argumentacijama ”zamišljanja nacije” svjedoci smo da se to nije dogodilo, već je nacionalizam kao takav sastavni dio strukture današnjih europskih kapitalističkih država.</s><s>Prema Tayloru (1996, u Šabec 2011: 65), demokracije su te koje ovise o spontanoj podršci članova i stoga im je potreban snažan osjećaj kolektivne pripadnosti jer su to i liberalna društva koja trebaju zaštititi negativnu slobodu i prava svakog pojedinca.</s><s>Upravo iz tog razloga, njihovi članovi moraju biti sve uvjereniji da je njihova politička zajednica doista zajednički ”podvig” u određenom vremenu i mjestu, da im je to potrebno i da u tome sudjeluju. (Šabec, 2011: 65)</s>
<s>Da bismo razumjeli taj moderni nacionalizam i shvatili na koji mu se način podvrgavaju demokratska društva (Taylor, 1996, u Šabec, 2011: 65) potrebno je osloniti se na teoriju banalnog odnosno “svakodnevnog” nacionalizma koju je razvio Michael Billig.</s><s>U usporedbi s teorijama koje su proučavale nacionalizam u kontekstu društvenih trenja i ekstremnih društvenih pokreta u kojima se manifestiraju, Billig (1995: 43‒46) uočava njegovu širu dimenziju i zaključuje da nacionalizam nije uvijek očigledan, već postoje mehanizmi s kojima se nacije razmnožavaju, ali ti su mehanizmi neimenovani i stoga neprimjetni.</s><s>Bilig razlikuje dvije vrste nacionalizma; “vrući” i “svakodnevni” nacionalizam.</s><s>Vrući nacionalizam je glasan, ekstreman i lako prepoznatljiv te povezan sa ekstremističkim pokretima poput rasizma ili fašizma dok je za razliku od njega svakodnevni nacionalizam često neuočljiv, banalan, te se reproducira svakodnevno kroz prakse i rituale, odnosno ideološke navike koje omogućuju reproduciranje nacija, poput mahanja zastavom, upotrebe ”deiksa“, upotrebe stereotipnih diferencirajućih pojmova ”mi” i ”oni” i ”naša” kultura, ”naš” jezik, ”njihovo” more i tako dalje (Mihelj, 2005: 78).</s><s>Pritom je važno osvijestiti na koji se način svakodnevni nacionalizam reproducira jer upravo je taj nacionalizam najsnažniji oblik nacionalizma u svijetu današnjice.</s><s>Opasnost banalnog nacionalizma je taj što on nije suprotnost vrućeg jer se on, iako često nevidljiv, veoma lako transformira u vrući nacionalizam.</s><s>Pa tako, iako je u posljednje vrijeme popularno razlikovati domoljublje i nacionalizam, valja upozoriti da su domoljublje i nacionalizam dvije strane iste medalje te su povezani.</s><s>Tzvetan Todorov (1991: 150) kaže da se nacionalne vrijednosti mogu preklapati s univerzalnima koje čovjeka postave iznad državljana ali se u praksi javljaju primjeri kad se nacionalizam i univerzalizam sukobe i tada moramo izabrati između ljubavi do čovječanstva ili ljubavi do domovine.</s><s>Posebice u ratu taj konflikt dolazi do izražaja. (Todorov 1991: 150) Na taj način građanin daje prednost jednom dijelu čovječanstva nad drugim i time krši temeljno načelo morala odnosno univerzalnosti, a to je da se daje prednost čovjeku kao takvom ne glede na njegovu etničnu, narodnu, nacionalnu, rasnu i ostale pripadnosti. (Todorov, 1991: 157) Zato Billig (1995: 55) koristi izraz “naše domoljublje – njihov nacionalizam”.</s><s>Nacionalizam je viđen kao nešto iracionalno ako pripada drugoj grupi, a vlastiti nacionalizam je naturaliziran i doživljava se domoljubljem.</s><s>Da bi svakodnevna reprodukcija nacionalizma bila moguća, mora se reproducirati i cijeli sustav uvjerenja, pretpostavki, navika, mišljenja i praksi.</s><s>Nadalje, ovaj se sustav mora reproducirati na banalni odnosno svakodnevni način, jer je svijet naroda svakodnevni svijet “(Billig 1995: 6).</s><s>Kako bi osigurala potpuno manipuliranje čovjekom ideologija se ograničava na ovozemaljske stvari, (Kalanj, 2010: 17) a upravo se djelovanje banalnog nacionalizma odvija na razini svakidašnjice i predstavlja način razmišljanja, ideološke svijesti po kojemu se kategorija nacija čini prirodnim, moralnim poretkom (Billig, 1995: 10), te je opasan jer je ideologija najučinkovitija upravo tada kada je njeno djelovanje najmanje vidljivo (Fairclough, 2001: 85).</s><s>Predrasude i stereotipi kao sastavni dio svakodnevnog nacionalizma uklopljeni su u retoriku i radikalnih desničarskih ali i liberalnih političkih pristaša i intelektualaca (Šabec, 2011: 52).</s><s>Tako kaže Heyes: “ (…) i moderna se učenost, unatoč znanstvenoj utemeljenosti i karakteru sveprisutnosti, pretežno svrstava među promicatelje nacionalizma.</s><s>Doktrine čiji karakter nije izričito nacionalistički, a ponekad je izrazito antinacionalistički, doktrine poput kršćanstva, liberalizma, marksizma, i stavovi Hegela, Comtea i Nietzschea, često su bili upotrijebljeni i iskrivljavani za nacionalističke ciljeve.</s><s>Primjenjena umjetnost, glazba i beletristika, usprkos univerzalnom obraćanju, sve su više postajale proizvodi i ponos nacionalnih domoljuba.</s><s>Nacionalizam je postao toliko uobičajen u oblicima mišljenja i djelovanja civiliziranih populacija suvremenog svijeta da ga većina ljudi uzima zdravo za gotovo.</s><s>Bez mnogo ozbiljnog promišljanja, ljudi smatraju da je nacionalizam najprirodnija stvar na svijetu i pretpostavljaju da je oduvijek morao postojati”. (Hayes, 1960, u McLuhan, 2000: 222).</s><s>Upravo je banalni nacionalizam taj koji pomaže već uspostavljenoj zamišljenoj zajednici da se uvijek iznova zamišlja.</s><s>Dakle, zamišljena zajednica je subjekt nacionalizma, dok je nacionalizam ideologija zamišljene zajednice (Jakša, 2013).</s><s>Svrstavajući nacionalizam u kategoriju ideologije u slijedećem bi poglavlju trebalo pokušati temeljitije raščlaniti pojam ideologije te odrediti kako se nacionalizam uklapa u taj okvir.</s><s>3.1.</s><s>IDEOLOGIJA</s>
<s>Pojam “ideologija” prvi je puta upotrijebio Destutt de Tracy u godinama nakon Francuske revolucije i ustvrdio je da ljudske ideje nisu božanski ili prirodni proizvod već proizvod društvene okoline kojega razumijemo pomoću osjetila (Erjavec i Poler Kovačič, 2007: 21).</s><s>Za Desttut de Tracya je ideologija značila znanost o idejama i njena je zadaća bila da služi ljudima, oslobađa njihov duh od predrasuda i priprema ih za prihvaćanje nadmoći razuma.</s><s>Negativan predznak ideologija je dobila za vrijeme Napoleona i zadržala ga do danas.</s><s>Konceptom ideologije Marx je objašnjavao način na koji vladajuća klasa održava svoje ekonomske interese.</s><s>U samoj srži njegove teorije je pretpostavka da društvena baza (proizvodna sredstva i proizvodni odnosi) određuje društvenu nadgradnju (kultura, politika, umjetnost, itd.).</s><s>Tvrdi da je održavanje nepravednih društvenih odnosa moguće jer vlasništvo nad materijalnim proizvodnim sredstvima također omogućava vladajućim klasama da kontroliraju prevladavajuće ideje, vrijednosti i načine razmišljanja.</s><s>Prema Marxu, društvena je svijest u klasnim društvima uvijek već iskrivljena odnosno lažna svijest jer proizlazi iz djelomičnih stavova samo jedne klase.</s><s>Iskorištavani ne prepoznaju svoj društveni položaj i prihvaćaju postojeće stanje kao jedino normalno.</s><s>To se događa jer su ideje vladajuće klase u svakom razdoblju ujedno i vladajuće ideje.</s><s>Klasa koja ima na raspolaganju osnovna proizvodna sredstva kontrolira i načine mentalne proizvodnje (Marx i Engels, 1974, u Richardson, 2007).</s><s>Za Marxa je ideologija lažna svijest.</s><s>Gramsci se nadovezao na Marxa i uveo pojam hegemonije u polje ideologije.</s><s>Hegemonija se ne smije poistovjećivati s ideologijom (Vezovnik, 2008: 91).</s><s>Hegemonija se može opisati kao proces u kojem vladajuća klasa nagovara druge klase da prihvate njihovu nadmoć i podređenost (Gramsci, 1971, u Richardson, 2007).</s><s>Pod tim konceptom Gramsci podrazumijeva različite instrumente i načine kojima određena grupa uspostavlja, održava i obnavlja svoju poziciju dominacije i moći.</s><s>Hegemonija je dakle, oblik i način vladavine jedne grupe koja se profilira kao političko-kulturni i moralno-intelektualni vođa određenog društva.</s><s>Hegemonija tako uključuje stalno stjecanje i ponovno pridobivanje pristanka većine.</s><s>Dominantna ideologija neprestano se suočava s otporima koje mora prevladati kako bi postigla pristanak ljudi u vezi s društvenim poretkom koji promiče.</s><s>Jedna od glavnih hegemonijskih strategija je formiranje “zdravog razuma” (Erjavec i Poler Govoreći o ideologiji za nas je najvažnije spomenuti Alhussera koji se u marksističkom duhu nadovezuje na prethodnike i prvi postavlja sveobuhvatnu koncepciju ideologije pa je tako definira: “Ideologija je imaginarni odnos pojedinaca prema njihovim stvarnim uvjetima egzistencije.” (Althusser, 2000: 87) U ideologiji je predstavljen ne sustav stvarnih odnosa koji upravljaju postojanjem pojedinaca, već imaginarni odnos tih pojedinaca prema stvarnim odnosima u kojima oni žive” (Althusser, 2000: 90).</s><s>Taj imaginarni odnos ima materijalno postojanje. (Althusser, 2000: 92) Trenutak u kojem se ideologija manifestira u ponašanju pojedinca je trenutak u kojem se početna ideja pretvara u vjerovanje, koje potom rezultira određenim ponašanjem na materijalnoj razini, ne bi li na kraju prerasla u prakse i rituale koji se opetovano ponavljaju i ustaljuju unutar jednog društva (Althusser, 2000).</s><s>Početna ideja se upisuje u prakse iz čega proizlazi da su sve prakse vođene ideologijom, te da su uronjene u istu.</s><s>Ideologiju je stoga teško prepoznati jer funkcionira na nesvjesnoj razini ljudskog uma gdje reflektira sustav kulturno oblikovanih i prihvaćenih predodžbi (Althusser, 2000).</s><s>Althusser ističe da je za opstanak i održavanje ideologije potreban razrađeni sustav kojeg naziva ideološki aparati države (IAD).</s><s>Ideološki aparati sastavljeni su od različitih obrazovnih, pravnih, vjerskih, kulturnih, komunikacijskih i političkih institucija.</s><s>Za razliku od represivnog državnog aparata (vojska i policija), koji u većoj mjeri djeluju silom, ideološki aparati države djeluju “ideološki”.</s><s>Ideološki aparati propisuju, oblikuju i definiraju rituale i prakse koji se na koncu ispoljavaju u ljudskoj svakodnevici.</s><s>Putem tih rituala i praksi pojedinac usvaja ideologiju određenog povijesnog trenutka (koja je zapravo ideologija vladajuće klase) jer kako kaže Van Dijk (2006: 24) vladajuća je klasa ta koja nadzire sredstva za proizvodnju, pa ona za (re)produkciju ideja kao što su – politika, mediji, književnost, obrazovanje i sl., neutralizirajući svoje postupke, predstavlja artificijelnu stvarnost kao prirodnu.</s><s>Ideologija s kojom djeluju IAD, unatoč raznolikostima i proturječjima, zapravo je uvijek objedinjena pod vladajućom ideologijom koja je ideologija “vladajuće klase”. (Althusser, 2000: 73) Pojedinac usvojivši ideologiju preuzima određenu ulogu u društvu.</s><s>Jednom kada pripadnici pojedinih klasa usvoje tu dominantnu ideologiju, oni su prošli kroz proces interpelacije – oni postaju subjekti ideologije dakle, interpelacijom pojedinac postaje subjekt ideologije.</s><s>Ideologija priziva pojedince da se u njoj prepoznaju i prihvate sebe kao onog koji je prizvan, te na koncu postaju subjekti.</s><s>Kao subjekti oni djeluju kroz prizmu ideologije, a samim time postaju i (pre) nositelji ideologije.</s><s>Možemo reći da se ideologija osmišlja i reproducira u ideološkim aparatima države ali se ostvaruje u svakodnevnom ponašanju nekad pojedinca, a sada subjekta ideologije. (Althusser, 2000).</s><s>Prema modernim teorijama ideologija, proces formiranja nacionalnog identiteta ima oblik interpelacije na ideološkoj razini.</s><s>Nadovezujući se na Althussera, Balibar (1996: 137) ističe stvaranje nacije upravo kroz mrežu ideoloških aparata i svakodnevne prakse te iz toga proizlazi da društvene zajednice reproducirajući sebe kao naciju, proizvode i pojedince koji su homo nationalis od kolijevke pa do groba.</s><s>Kako bi objasnio tu nacionalizaciju pojedinaca, odnosno stvaranje nacije kao zajednice, Balibar (1996: 140) uvodi pojam fiktivne etničnosti u svrhu stvaranja idealne nacije.</s><s>Fiktivna etničnost je za njega ideologija koja prikriva samu tu fiktivnost i na takav način priziva pojedince u naciju kao zajednicu.</s><s>Balibar na takav način objašnjava proces oblikovanja pojedinaca u homo nationalis.</s>
<s>“Općenito, ne postoji semiotički ključ tako izričit i rječit u izravnom izražavanju značenja, znanja, mišljenja i raznih društvenih uvjerenja kao što je prirodni jezik (i naravno razni znakovni jezici)” (van Dijk 2006: 261).</s><s>Na jezik možemo gledati kao na jedan od načina ljudskog djelovanja i kao takav temelji se na društvenom dogovoru.</s><s>Ideologija i jezik u tijesnoj su vezi jer se ideologija najčešće izražava putem jezika.</s><s>Iako dijelovi jezika mogu biti manje ideološki, sav jezik ima potencijal biti ideološki (Vološinov, 1973: 10) jer jezik nikada nije neutralno sredstvo sporazumijevanja.</s><s>Ideologija se realizira u konkretnim jezičnim uporabama (Škiljan, 1996: 47), dakle u diskursu.</s><s>U nastavku ćemo stoga pokušati pobliže definirati diskurs.</s><s>Pojam diskursa mijenjao se i nadopunjavao kroz povijest pa je tako u 16. stoljeću podrazumijevao znanstveni razgovor da bi se u 17. stoljeću pojam proširio na komunikaciju.</s><s>U 20. stoljeću pojam se počinje vezivati uz tekst.</s><s>Budući da se ovaj rad neće baviti diskursom kao lingvističkim konceptom, za nas je važno krenuti od Foucaulta koji je prvi proširio pojam diskursa na entitet širi od teksta koji obuhvaća određena pravila i prakse u različitim povijesnim razdobljima.</s><s>U samom se diskursu susreću jezični sustavi i društvene okolnosti.</s><s>Za Foucaulta diskurs ne prevodi stvarnost u jezik, već je diskurs sustav koji strukturira način na koji percipiramo stvarnost (Foucault, 1998: 13).</s><s>Diskursi tako uređuju stvari u neki smisleni društveni red.</s><s>Za Foucaulta (2008: 71) je diskurs osnovna kategorija za razumijevanje istine, odnosa vlasti, znanja itd.</s><s>Diskurs je vezan za društvenu sredinu i povijesno razdoblje te ga ne možemo analizirati izvan vremena u kojem se razvio (Foucault, 1998: 214) Foucault tvrdi da ne postoji ništa smisleno izvan diskursa, budući da se značenje konstruira unutar diskursa.</s><s>Foucault zapravo ne poriče da stvari mogu imati svoje stvarno, materijalno postojanje u svijetu, već samo tvrdi da se njihovo značenje može vidjeti samo kroz diskurs (Hall, 2004: 65).</s><s>Erjavec i Poler Kovačič (2007: 17) objašnjavaju da se u općem smislu pojam diskurs koristi za jezik (također i za vizualne slike) kao element društvenog života koji je dijalektički povezan s drugim elementima, ali ga koristimo i konkretnije.</s><s>Naime, kao način izražavanja koji doživljaju daje smisao iz određene perspektive.</s><s>Uže gledano, diskurs označava uporabu jezika u određenom polju.</s><s>U društvu postoji mnogo različitih diskursa (medicinski, znanstveni, politički, itd.) pri čemu svaki ima svoju (stručnu) terminologiju, svoj žargon, vlastiti način predstavljanja ideja, svoju logiku, pretpostavke i argumente.</s><s>Zajedničko za teoretičare kritičke analize diskursa jest da oni diskurs shvaćaju kao oblik društvene prakse, sugerirajući dijalektički, dvosmjerni odnos između diskurzivnih događaja i situacija, institucija i društvenih struktura (Fairclough i Wodak, 1997).</s><s>Fairclough i Wodak (1997) tvrde da je diskurs društveno oblikovan, ali istodobno oblikuje društveni život.</s><s>Wodak (1997, u Podboj 2012) ističe da je diskurs naprosto nerazdvojiv od ostalih oblika društvenih praksi, što je vidljivo i iz toga da se često definira kroz njih; može ga se gledati kao specifični oblik jezične uporabe, ali istovremeno i kao specifični oblik društvene interakcije, dakle, radi se o kompletnom komunikacijskom događaju u nekom društvenom kontekstu.</s><s>Van Dijk (1997) tvrdi da je diskurs društvena uporaba jezika ili načina govora koja uključuje tri važne dimenzije samog diskursa: korištenje jezika, komunikaciju (spoznaju) i interakciju u društvenim situacijama.</s><s>Za Althussera i van Dijka diskurs je društvena praksa kroz koju se obnavlja ideologija.</s><s>Diskursi zapravo igraju ključnu ulogu pri formulaciji ideologije i njene društvene reprodukcije.</s><s>Upotreba jezika, teksta, govora i komunikacije su potrebni, da bi se članovi različitih društvenih skupina učili, izrazili, mijenjali, potvrđivali, artikulirali svoje ideologije, da posreduju ideologije drugim članovima skupine, usade novim članovima, brane ih pred članovima drugih skupina i o njima uvjeravaju još uvijek neuvjerene (van Dijk, 2006).</s><s>Foucault kaže da su diskursi: “...one jezične radnje koje mogu biti poluga za reprodukciju odnosa moći.” Cilj njegove analize stoga nisu verbalni činovi kao takvi već ga unutar neke izjave, koja je kod njega šira od lingvističke izjave, prvenstveno zanimaju jezične radnje koje određuju odnose moći.</s><s>Prikrivanje, legitimacija, manipulacija i slični pojmovi koje smatramo prvenstveno funkcijom ideologija u društvu većinom su diskurzivna društvena praksa (van Dijk, 2006: 17).</s><s>Diskursi pokušavaju postati dominantni ili hegemonijski ograničavajući i diskreditirajući druge, alternativne diskurse (Erjavec i Poler Kovačič, 2007: 17–23).</s><s>Kad određeni diskurs postane dominantan, ideološki elementi nestaju i javlja se status “zdravog razuma”. (Fairclough, 2001: 34).</s><s>Na taj se način zadržava raspodjela društvene moći u zajednici. “Institucionalne prakse koje ljudi provode automatski bez razmišljanja o njima često utjelovljuju pretpostavke koje izravno ili neizravno legitimiraju odnose moći.</s><s>Ideologija se dakle, provodi u diskursu koji ima najveću snagu kad ljudi pristanu na njega, reproduciraju ga i konsolidiraju, a kroz njega konsolidiraju i reproduciraju postojeće odnose u društvu.” (Erjavec i Poler Kovačič, 2007: 24.) Na taj su način diskurs i ideologija međusobno povezani.</s>
<s>Mi smo uvijek dio određenog diskursa koji nas opskrbljuje setom jasno određenih vrijednosti, standarda i kriterija po kojima sudimo je li nešto istinito ili lažno, ispravno ili neispravno, dobro ili loše (Torfing 2005: 19).</s><s>Diskursi su živi odnosi među ljudima koji čine identitet pojedinaca i skupina i uređuju stvari u smislen društveni poredak.</s><s>3.3.</s><s>DISKURZIVNA KONSTRUKCIJA NACIONALNOG IDENTITETA</s>
<s>Diskurzivne strategije kojima svjedočimo u svakodnevnom životu igraju važnu ulogu i u uspostavljanju “zamišljene zajednice”. (Praprotnik, 1999: 152) I baš kao što rase nisu zapisane u genima, već u diskursu, kako primjećuje Miller (u Šumič, 1995, u Praprotnik, 1999: 152), tako i nacija postoji i reproducira se u obliku diskursa.</s><s>Za reprodukciju nacionalizma i za konstituiranje nacionalnog identiteta od ključnog su značenja diskurzivne prakse, koje imaju važnu ulogu u izražavanju, legitimizaciji i integraciji nacionalizma u društvo (Praprotnik, 1999: 152). “Pokušaji konstituiranja subjekta ili njegovog identiteta uvijek su povezani s poistovjećivanjem s diskursima koji su mu dostupni u određenom trenutku i koji zauzimaju hegemonijski položaj u određenom Baš kao što pojam nacije predstavlja osnovnu vrijednost nacionalizma, tako i nacionalni identitet kao društveno-povijesni konstrukt utemeljen na homogenosti i ujednačenosti kulturnih, etničkih i religijskih karakteristika nacije (Brookes, 2002: 86) označava središnji ideal te ideologije.</s><s>Nacionalni identitet dinamični je konstrukt, nešto što ne postoji samo po sebi od davnina, nešto što se stalno mijenja i oblikuje se i transformira uz pomoć društvenih aktera kroz diskurs. “Budući da su identiteti izgrađeni unutar diskursa, a ne izvan njega, oni nastaju u specifičnim povijesnim i institucionalnim okruženjima u specifičnim diskurzivnim praksama i sa specifičnim strategijama” (Šabec, 2011: 148). “Nacionalni identitet je nedovršeni proces koji zahtjeva permanentnu interpelaciju subjekata u nacionalnu ideologiju kako bi se održavao ideološki konstrukt, tj. nacija” (Praprotnik, 1999: 157) ili kako kaže Vogrinc (2015) “identiteti su situacijske i relacijske, povijesno proizvedene, pokretne varijable”.</s><s>Pretpostavka je da ljudi koji dijele nacionalni identitet dijele zajedničko znanje, stavove i ideologiju, odnosno zajedničku društvenu predodžbu koja određuje identitet njihove skupine (Van Dijk, 2006: 162-163).</s><s>Ideologije su te koje oblikuju osnovu kolektivnog identiteta. (Van Dijk, 2006: 164).</s><s>Upravo je nacionalna država bila ta koja je oblikovala mehanizme kojima su se subjekti mogli uspostaviti kao građani - nacionalni subjekti i podvrgnuti se nacionalističkom diskursu koji ju je konstruirao kao zajednicu sličnih subjekata (Starc, 2002).</s><s>Nacionalni identitet, ističe Bhabha (1990), oblik je imaginacijske identifikacije s nacionalnom državom koja je izražena kroz simbole i diskurse koji pripovijedaju i stvaraju ideju zajedništva zajednice.</s><s>Nacionalni identitet kao dominantni kolektivni identitet konstruirao se zajedno s konstrukcijom nacionalnih država.</s><s>Svakako su i prije nacija postojali kolektivni identiteti s kojima su se ljudi identificirali, ali tek je francuska revolucija uspostavila snažan elitistički mehanizam isključivanja (Bučar Ručman, 2014: 36).</s><s>Uspostavila je ideju (političkog) naroda odnosno nacije koja donosi neizbježnu podjelu na “nas” i “njih”. (Ibid) Postojanje diskursa podjele stanovništva na “nas” i “njih” u prvom je planu današnjih modernih nacionalnih država.</s><s>Nacionalni identitet s jedne je strane tako stvoren “iznutra” te se temelji na “istosti” koja pokušava diskurzivno ujediniti i homogenizirati pojedince u jednu zamišljenu skupinu - naciju.</s><s>Na temelju teritorija, kulture i fiktivnog ili stvarnog zajedničkog podrijetla nacionalni identitet iznutra ujedinjuje svoje nositelje, a s druge ih strane odvaja od nositelja drugih nacionalnih identiteta (Šabec, 2011: 46).</s><s>Prema Debeljaku (2004: 66), kako bi se stvorio identitet, između pojedinca i njegove okoline, između njegove obitelji i stranca, između njegove četvrti i one s druge strane grada, mora postojati razlika.</s><s>Razlika je temelj identiteta.</s><s>Osnovni kriterij pripadnosti može se praktično ostvariti samo održavanjem razlika.</s><s>Nacionalni identitet na temelju kojeg se međusobno razlikuju pojedine zamišljene zajednice je definiran s onim što “isključuje”.</s><s>Relacijski je i uvijek se konstruira s razlikom do “Drugoga” (Vezovnik 2009: 106).</s><s>To uspostavljanje distance odnosno “isključivanje nečega” (Derrida u Vezovnik 2009: 106) omogućuje “nacionalističke diskurse i prakse” jer se subjekti uvijek “identificiraju na način da se razlikuju od Drugog”.</s><s>Ideološki mehanizam nacionalnog identiteta namjerno uspostavlja i reproducira granicu jer s uspostavljanjem granice producira privid naroda kao prirodnog fenomena (Praprotnik, 1999: 157).</s><s>Identitet je, stoga, uvijek rezultat interakcije a osnovna paradigma nacionalnog identiteta je distinkcija “mi” i “oni”.</s><s>Po Andersonu je nacija uvijek definirana kao ograničena cjelina jer čak i najveće nacije imaju određene, iako proširive, granice.</s><s>Reprodukcija granice između “nas” i “njih” uspostavlja koncept mistične veze između ljudi i samog teritorija (Jackson; Penrose, 1993, u Praprotnik 1999: 157).</s><s>Tom smo mističnom vezom povezani s drugima s kojima dijelimo isti identitet a svi koji nisu “mi” su automatski isključeni iz grupe i predstavljaju “njih”.</s><s>Pa tako i Hall kaže da se formiranje etničke pripadnosti/ nacionalnosti odvija pomoću usporedbe s drugima koji su različiti od nas (Hall, 1997: 259).</s><s>Ta “različitost” u nacionalističkom diskursu postaje totalizirajuće, primarno obilježje koje služi kao argument za odbacivanje suživota ili miješanja različitih rasnih ili etničkih grupa ili pojedinaca. (Kralj, 2008: 170) Dakle, osnovna društvena funkcija nacionalizma je uspostavljanje i održavanje razlike između “naše zajednice” i one izvan nje.</s><s>Podjela na “mi” i “vi”, na grupu kojoj pojedinac pripada ili želi pripadati, i naprotiv, ”drugu” skupinu, vrlo je vidljiva upravo u nacionalizmima.</s><s>Oni homogeniziraju skupinu na temelju jezičnih, povijesnih, kulturnih i teritorijalnih odredbi i suprotstavljaju je drugoj skupini koja postaje objekt diskriminacije. (Šabec, 2011: 48) Mehanizmi isključenja i različitosti potvrđuju Freudovu tezu da je uvijek moguće povezati velike skupine ljudi ako im kao neprijatelja ponudimo drugu skupinu ljudi koji su isključeni.</s><s>Funkcija isključivanja koja isključuje isključene istovremeno djeluje kao funkcija uključivanja uključenih. (Bučar4.</s><s>MASOVNI MEDIJI I IDEOLOGIJA</s>
<s>Danesi (2009: 192) definira medije kao sredstva kojima se prenose informacije u različitim oblicima, različitim platformama i kroz različite sustave kojima nastaje cjelovita masovna komunikacija što uključuje novine, časopise, radio, televiziju i internet.</s><s>Pod medijima podrazumijevamo čitav raspon komunikacijskih organizacija i tehnologija, a koje podrazumijevaju masovnu komunikaciju i masovnu samokomunikaciju (Castells, 2014: 234).</s><s>Važnost masovnih medija leži upravo u njihovoj univerzalnosti u dosegu, širokoj distribuciji (popularnosti) i javnom karakteru.</s>
<s>Masovni mediji te masovna komunikacija usko su povezani s ideologijom.</s><s>Dennis McQuail u svojoj teoriji masovne komunikacije definira ideologiju kao ”organizirani sustav vjerovanja ili skup vrijednosti koji se širi ili pojačava komunikacijom”, napominjući da: ”u praksi većina medijskih sadržaja (svih vrsta) to čini implicitno selektivnim isticanjem određenih vrijednosti i normi “(2010: 466).</s><s>Stoga ćemo u nastavku razmotriti zašto se komunikacijski kanali i mediji promatraju kao sredstvo za jačanje i širenje određene ideologije, kao i posrednici ideološkog utjecaja na ljude.</s>
<s>Ideologija kao takva ima komunikacijski potencijal koji se u različitim povijesnim razdobljima različito manifestirao.</s><s>Za Destutt de Tracya je ideologija trebala ponuditi osnovu za konsolidaciju na javnoj i međuvladinoj razini u vrijeme krvavih revolucija i ratova s kraja 18. i početka 19. stoljeća, čineći komunikaciju između antagonističkih entiteta mogućom.</s><s>Drugim riječima, trebala je stvoriti temelje za uspješnu komunikaciju.</s><s>Prema Muszyńskom (2009, u Lylo, 2016: 14l), politička doktrina kao sinteza ideologije svojevrsni je posrednik između ideoloških načela (teorije) i političke prakse.</s><s>Primjerice, prosvjetiteljstvo i s njim povezana ideologija liberalizma promijenili su princip legitimiteta moći: suverena vlast pripada narodu, a ne monarhu.</s><s>Kako je rekao Lisovyi: “Moć je tada postala ovisna o stanju masovne svijesti”.</s><s>Političke ideologije posljedica su demokratizacije politike, one označavaju izlazak masovnog čovjeka na povijesnu pozornicu “(Lisovyi, 1997 u Lylo, 2016: 14) a taj čovjek je morao razumjeti ideje koje nude filozofi kroz njihovu prilagodbu unutar ideoloških doktrina.</s><s>Ideologija je posrednik između tih ideja i masovnog društva.</s><s>Prema Althusseru, komunikacija je društveni proces, zato ona također mora biti ideološki proces.</s><s>Svaki postupak komunikacije obraća se nekome i putem tog kontakta postavlja svoje sudionike u određene društvene odnose.</s><s>Kad smo identificirani kao primatelj i odgovaramo na vlastite signale, sudjelujemo u vlastitoj, javnoj i, prema tome, ideološkoj konstrukciji “ (Fiske, Ideološkom postojanju u društvu prethodilo je komunikacijsko postojanje.</s><s>Komunikacija je stvorila zajednicu, a samim time društvo kao zajednica oblik je društvene interakcije.</s><s>Novine su pridonijele razvoju šire javnosti, koja je, pak, generirala široku mrežu promjenjivih preklapajućih skupina.</s><s>Prema Gouldneru (1976, u Lylo, 2016:14), bez takvog fenomena masovne komunikacije kao što su masovni mediji, ne bi bilo uspona ideologije kao “posebnog oblika racionalnog diskursa”, koji se konsolidirao u 18. i 19. stoljeću zahvaljujući tisku (njegovoj konceptualnoj simbolici) kao promicatelju širenja ideja i njihovih interpretacija.</s><s>U drugoj polovici 18. stoljeća i početkom 19. stoljeća tisak postaje dio političkog sustava, posrednik između vlasti i društva i bitan čimbenik u odnosima između ideologija i političke prakse.</s><s>U 19. stoljeću sadržaj novina uvelike se obogatio, a to je povećalo potencijal utjecaja na ljudski um i poklapalo se s pojavom novih političkih doktrina i ideologija.</s>
<s>Marksistička teorija promatra medije prvenstveno kao sredstvo za širenje interesa vladajuće klase, te se usredotočuje na snažnu vezu između privatnog vlasništva i ideološkog sadržaja poruke.</s><s>Drugim riječima, mediji i njihov utjecaj kroz predstavljanje stvarnosti ekonomski je - i, prema tome, ideološki - određen.</s><s>Marx tvrdi da klasa koja istovremeno posjeduje sredstva za materijalnu proizvodnju posjeduje i sredstva za mentalnu proizvodnju.</s><s>Stoga se stavovi dominantne klase pretvaraju u dominantne stavove epohe.</s><s>Marksisti spomenuto predstavljanje stvarnosti tumače kao lažno, stoga je komunikacija između vladajuće klase i drugih društvenih skupina manipulativna i nastoji opravdati ili prikriti svoju dominaciju.</s><s>Prema Althusseru (2000), IAD čuvaju dominaciju manjine nad većinom putem otvorenih ili skrivenih nerepresivnih sredstava.</s><s>U Althusserovoj teoriji o IAD bitno je razumjeti djelovanje svih IAD-a zajedno kao reprodukciju proizvodnih odnosa, odnosno održavanje temeljnih društvenih odnosa tako da će i dalje njima vladati oni koji sada vladaju.</s><s>Budući da se otpor zadanim društvenim odnosima i njihova promjena prema Althusseru događa unutar samih aparata, osnovni strateški cilj onih koji vladaju je održati takvu raspodjelu i unutarnju strukturu IAD-a, što im osigurava nadmoć ili, drugim riječima, glavni cilj borbe za one koji imaju prevlast je to da se borba odvija po pravilima koja im osiguravaju pobjedu.</s><s>Pravila igre su strateški cilj igre, tako da su zapravo “unutar” igre, a onaj tko ih prihvati kao neutralni okvir, već je prihvatio ulogu podređenog. (Vogrinc, 2011) Gramsci je istaknuo da se hegemonija provodi kroz književnost i umjetnost, obrazovni sustav i medije koji “sami ne određuju stvarnost, već pružaju selektivan pristup definicijama onima koji su na vlasti” (McQuail, 2010).</s><s>Odnos između ideologije i medija obrađen je i u teoriji kodiranja i dekodiranja koju je razvio Hall (1973).</s><s>Prema Hallu svako društvo ima svoje klasifikacije društvene, političke i kulturne realnosti i teži ka uspostavljanju strukture dominantnog diskursa u kojem su hijerarhijski ucrtani svi aspekti života sa pozicija željenog ili dominantnog značenja (Hall, 2005: 123).</s><s>Stoga su dominantne diskursne strukture konstruirane na takav način da u sebi sadrže čitav društveni poredak organiziran kroz sustave značenja kao i poredak moći, interesa i “struktura legitimacija ograničenja i sankcija” (Hall, 2005: 124).</s><s>Ideologija je po Hallu sistem kodiranja realnosti a ne determinirani skup kodiranih poruka u sustavu ideja.</s><s>Diskurzivno nije, po Hallu, proizvod predstavljanja realnosti u jeziku, nego jezični proizvod.</s><s>Realizam i navodna refleksija realnog u simboličkom samo je rezultat simboličke artikulacije stvarnog u okviru diskurzivne prakse proizvodnje značenja (Hall, 2005: 119).</s><s>Proizvodnja i recepcija, odnosno kodiranje i dekodiranje, su po Hallu dio jednog te istog proizvodnog komunikacijskog procesa shvaćenog u širem smislu u kojem drugi (dekodirajući) prevladava jer o njemu ovisi značenje i ishod poruke.</s><s>Oni su povezani ali nisu jednaki i kao dio komunikacijskog procesa odvijaju se u odvojenim trenucima.</s><s>U određenom trenutku, kaže Hall, emisijske strukture moraju proizvesti kodirane poruke u okviru smislenog diskursa, kako bi institucionalno, društveni odnosi proizvodnje prošli kroz diskurzivna pravila jezika i oblikovali se po njihovim pravilima.</s><s>Međutim, da bi imali efekta, oni se moraju usvojiti kao smislen diskurs i na taj način dekodirati.</s><s>Hall se dakle, djelomično odvojio od pitanja jedinstvenosti utjecaja dominantne ideologije, ali ne i od samog utjecaja.</s><s>Za Halla je sfera dekodiranja ključno mjesto ideološke borbe u komunikacijskom procesu.</s><s>Hall na medije gleda kao na kulturološku i ideološku snagu koja stoji u dominantnom položaju u odnosu na način na koji su strukturirani društveni odnosi.</s><s>Većina teoretičara komunikacije slaže se da masovne komunikacije podržavaju status quo u društvu i istodobno oblikuju publiku koja treba vrstu vrijednosti i kulturu koja odgovara većini.</s><s>To očituje temeljnu ideološku prirodu medija, tj. legitimiranje i održavanje statusa quo.</s>
<s>Rani teoretičari smatrali su kako je uloga masovne komunikacije da nas informira o događajima, osobama, stvarima i mjestima koja nismo mogli izravno iskusiti pa se tako smatralo da su mediji ogledalo društva.</s><s>Nema sumnje da čovjek pomoću medija vidi i spoznaje stvarnost.</s><s>Međutim, mediji nisu jednostavno ogledalo stvarnog života, oni konstruiraju jednu novu stvarnost, simboličku stvarnost.</s><s>Stvarnost je složena i kao takva se ne može spoznati i u potpunosti preliti u adekvatnu simboličku formu.</s><s>U tom smislu značaj medija kao kreatora nove simboličke realnosti je višestruk.</s><s>Pojednostavljeni model simboličke stvarnosti koju kreiraju mediji s jedne je strane nužnost, a sa druge strane rezultat svjesne aktivnosti medija.</s><s>Mediji ne vrše izbor na osnovu svojstava događaja iz objektivne stvarnosti, već na osnovu formiranih interpretativnih okvira, koji određenim događajima daju vrijednost dok drugima oduzimaju, smještanjem ili izostavljanjem iz simboličke realnosti čiji su kreatori.</s><s>S. Hall kaže da mediji aktivno provode odabir i predstavljanje, strukturiranje i formiranje dominantnih vrijednosti i ideja.</s><s>Vogrinc (2011) upravo u procesu odabira vijesti prepoznaje reprodukciju vladajuće ideologije kroz reprodukciju konsenzusnog okvira.</s><s>Reprodukcija vladajuće ideologije reprodukcija je okvira tematskih područja koji se uopće mogu pojaviti u informacijskim medijima i spektar pogleda na njih koji se u tim okvirima mogu javno izraziti.</s><s>Postavljanjem tema u ladice koje su im unaprijed namijenjene, te izostankom drugih tema za koje ladice ne postoje, reproducira se izuzeće, ne samo određenih sadržaja, već i isključenje bilo kojeg alternativnog uređenja diskurzivnog polja nekog društva.</s><s>Na taj način neke teme nikada ne dospiju u javnu sferu.</s><s>Mediji, dakle, imaju funkciju održavanja konsenzusa gdje unutar svog novinarskog diskursa održavaju hegemoniju poznatog sadržaja poznatim alatima (Vogrinc, 2011).</s><s>Prešutni je dogovor koje su teme u dominantnom ideološkom okviru dopuštene ili čak samorazumljive, a koje nisu.</s><s>Konsenzusni okvir, dakle, osigurava da su teme o kojima se raspravlja u društvu same po sebi zdravorazumske, kao i raspon mogućih pogleda na njih.</s><s>Selekcija, odnosno zastupljenost i davanje značaja, predstavljaju osnovu simboličke konstrukcije stvarnosti u definiciji aspekata ili cjelokupne percipirane realnosti (Entman, 1993:52).</s><s>Dakle, redukcijom aspekata zbivanja, mediji mogu kreirati sliku stvarnosti u cilju izazivanja određenih reakcija ili zauzimanja stavova u odnosu na određene probleme.</s><s>Prema Streetu, iako se odnose na činjenice, vijesti proizvode iskrivljenu sliku stvarnosti jer su “činjenice” smještene u “prevladavajuće teme” (Street, 2003: 23). “Takve se teme oslanjaju na temeljne polazišne okvire – temeljne pretpostavke o društvu viđenom na određene načine – koji često sprječavaju potpuno i ispravno praćenje događaja o kojima je riječ” (Street, 2003: 262).</s><s>Cohen, zagovornik teorije “postavljanja dnevnog reda” u medijima, tvrdi da mediji možda nisu toliko uspješni u sugeriranju ljudima što da misle, ali su izuzetno su uspješni u sugeriranju o čemu bismo trebali razmišljati. (Cohen, 1963: 13) Drugim riječima, oni ističu ono što se smatra vrijednim naše pažnje i važnim, bez obzira na stvarno stanje.</s><s>Teme kojima mediji posvećuju pozornost, postanu važne u javnoj sferi te steknu status “javnog interesa”.</s><s>Javnost te teme uzima za “svoje”, internalizira ih odnosno internalizira dojam da su te teme važne za javnost.</s><s>Medijska agenda postane javna agenda, a medijske teme javne teme. (Pajnik, 2003: 88) Međutim, mediji ne samo da mogu sugerirati o čemu će javnost misliti, nego mogu sugerirati ljudima i što će misliti (o nekoj medijskoj temi) a tu teoriju nazivamo “teorijom uokviravanja”.</s><s>Osnovna postavka teorije “framinga” jeste postojanje okvira unutar kojeg je informacija prezentirana – odnosno čija je funkcija isticanje bitnih i stavljanje u drugi plan manje bitnih atributa određene informacije.</s><s>To znači da će mediji koji prezentiraju informaciju istu oblikovati u smislu konteksta koji žele istaknuti.</s><s>Uokvirivanje podrazumijeva selekciju i isticanje, a dati okvir nečemu znači izabrati određene vidove stvarnosti i učiniti ih istaknutijima u komunikacijskom tekstu (Entman, 1993: Danas masovni mediji i ideologija igraju orijentacijsku ulogu.</s><s>Mediji se pretvaraju u glavni instrument ideološke orijentacije ljudi u globalizirajućem svijetu.</s><s>Uz to, Dmitriev (2007 u Lylo, 2016: 18) tvrdi da je ključni mehanizam za provođenje ideološke orijentacijske aktivnosti medija formiranje javnog mnijenja, koje je identično ideološkom procesu i o kojem, prema Bourdieu (2002, u Lylo, 2016:18), novinarstvo ovisi više od politike.</s><s>Mediji pružaju okruženje u kojem ideologija i simboličke strukture postoje i funkcioniraju, gdje se “ideologija manifestira kao sustav značenja koji osiguravaju razumijevanje i interpretaciju vrijednosnih sudova o svijetu i društvu” 4.1 MEDIJI I NACIONALIZAM</s>
<s>Suvremeni istraživači ideološkog sadržaja u medijskom diskursu kada pišu o glavnim sastavnicama ideološkog utjecaja medija na taj popis uključuju stvaranje nacionalnog identiteta zajedno s održavanjem trenutne percepcije javnosti i prema tome, trenutnog društvenog poretka (status quo) i potporu “normalizmu” kao svjetonazoru.</s><s>To je zbog činjenice da “s jedne strane mediji odražavaju ideju stvarnosti nacionalnih zajednica i pripadnosti svake osobe jednoj od njih koja je zajednička većini članova publike /javnosti; a s druge strane održavaju i djelomično nameću pozitivnu percepciju takve pripadnosti” (Kulyk, 2010 u Lylo, 2016: 18).</s><s>Gore rečeno implicira da mediji i ideologija (posebno nacionalna) imaju potencijal ujedinjavanja društva na temelju namjerno oblikovanih ciljeva i općeprihvaćenih vrijednosti.</s><s>Bučar Ručman (2014: 35) objašnjava kako se upravo s ideološkim aparatima u zapadnim državama utemeljila građanska kapitalistična ideologija, čije sastavni dio su nacionalne države i podjela ljudi na temelju nacionalnosti, narodnosti i etnične pripadnosti.</s><s>Pa tako možemo reći da su ideološki aparati konstruirali kolektivne identitete koje su ljudi prihvatili kao dio svoje društvene stvarnosti ili kako kaže Smith (1991b, u Bučar Ručman, 2014: 36) za “jedine legitimne političke jedinice”.</s><s>Billig (1995: 11) posebnu pozornost posvećuje ulozi medija u stvaranju i prenošenju banalnog nacionalizma te napominje da se bez obzira na političku orijentaciju svi mediji obraćaju svojim čitateljima kao članovima i pripadnicima nacije, te prenose vijesti na način koji postojanje nacionalnih država čini samorazumljivim.</s><s>S njime se slaže i Mihelj (2011) koja kaže da nacionalizam danas često skriven pod parolama multikulturalizma i kulturnog očuvanja identiteta, postaje sve neophodnija i manje odražena pretpostavka i legitimacija svakog kulturnog i političkog djelovanja, a mediji, javni kao i komercijalni, igraju ključnu ulogu u reprodukciji nacionalne homogenosti.</s><s>Medijski diskurs, prema Pušnik (1999: 796) dio je državotvorja i važan konstruktor nacionalnih identiteta.</s><s>Medijski diskurs zajedno s političkim, korporativnim, obrazovnim i znanstvenim - stvara “nacionalni konsenzus”, pa se može opisati kao važan oblikovatelj nacionalnih identiteta; osjećaj pripadnosti određenoj nacionalnoj zajednici aktivira se u pojedincima putem medija.</s><s>Mediji pružaju retorički prostor za nacionalistički diskurs, a time i za stvaranje i rekonstrukciju identiteta.</s><s>Prema tome, nacionalni mediji u svakoj zemlji nude veoma snažnu osnovu za procese uz pomoć kojih se pripadnici nacije “ujedinjuju” i “homogeniziraju”. (Nacionalna) medijska publika se na različite načine poziva da stvara osjećaj o tome tko smo “mi” kao građani, a tko nismo (odnosno tko nije “jedan od nas”). (Džihana i Volčič, 2011: 13) Prema Barberu (1993, u Ibid: 14), povijesno gledano, nacionalno je postalo prepoznatljiv identitet upravo kroz medijska predstavljanja i njihov medijski diskurs.</s><s>A kako ukazuje van Dijk (1993, u Ibid: 14), govoreći u kontekstu bivše Jugoslavije, “nijedna politička elita niti njen diskurs ne bi bili toliko utjecajni bez posredničkih i ponekad osnažujućih funkcija tiska, radija i televizije”.</s><s>Prema Poler (1997), nacionalizam je oportunistička, pragmatična ideologija, nevidljivo prisutan fenomen koji čeka pravi trenutak i društvenu klimu za prijelaz iz latentnog u manifestno stanje, a upravo su mediji ti koji u tom trenutku uspješno provode diskriminaciju koja je utemeljena na predrasudama i stereotipovima.</s><s>Prema van Dijku (1991: 68), masovni mediji su ti koji najviše doprinose proizvodnji rasizma i netolerancije prema različitim marginalnim društvenim skupinama.</s><s>Odabirom teme, izvora, žanrovske prezentacije, jezika i stila, mediji konstituiraju ideju “nas” kao pripadnika većinske nacije i “njih” kao pripadnika manjina svaki dan (Erjavec i ostali, 2000: 7).</s><s>Interpeliraju nas u određenu zajednicu s kojom se identificiramo.</s><s>S druge strane, isključujemo vanjske ljude koji su drugačije predstavljeni u medijima i percipiramo ih kao inferiorne, a njihovu ideologiju i vjerovanja kao pogrešne jer su u suprotnosti s našim načelima.</s><s>Upravo ta identificirajuća snaga igra posebnu ulogu u reprodukciji ideologije. (van Dijk, 2006) Dakle, medijski je diskurs veoma važan faktor pri oblikovanju i legitimizaciji identiteta.</s><s>Preko njega formiramo ne samo naš identitet, već i uspostavljamo sliku Drugoga. (Luthar, 1998) 5. ISTRAŽIVANJE: NACIONALISTIČKA</s>
<s>Migrantska, odnosno izbjeglička kriza, termin je koji označava masovni dolazak migranata u zemlje Europske unije.</s><s>Te masovne migracije koje su započele sredinom 2010-ih, svoj vrhunac doživljavaju u drugoj polovici 2015. godine a traju i danas.</s><s>Suvremene migracije erodiraju i brišu tradicionalne granice između kultura, jezika, etničkih skupina i nacionalnih država, predstavljajući time izazov nacionalnoj sigurnosti, kulturnom identitetu i ekonomskom prosperitetu država primateljica migranata (Castles, 2000).</s><s>Velik broj društava reagira alarmantno u suočavanju s nereguliranim migracijama ljudi koji ne dijele njihovu kulturu i nacionalni identitet (Weiner, 19921993: 113).</s><s>Baričević i Koska (2017: 14) ističu kako su u liberalnim demokracijama protuimigrantski stavovi u porastu.</s><s>Priroda negativnih stavova o migracijama je raznovrsna, ali se najčešće radi o tome da se migranti percipiraju kao oni koji mogu zajednici donijeti neku vrstu štete ili ugroze.</s><s>Točnije, radi se o tome da se migranti percipiraju u terminima kontekstualno uvjetovane prijetnje (Baričević i Koska, 2017: 14).</s><s>Pritom se pokazuje kako se uz konstrukt prijetnje obično veže etnocentrizam kojega se definira pomoću svojevrsne nacionalne i etničke superiornosti, to jest, pomoću nekakvog oblika percepcije o naglašenoj važnosti etničke grupe u odnosu na druge koji ne pripadaju toj grupi (Šram, 2010: 113-116).</s><s>Što se Hrvatske tiče, unutar domaćeg konteksta, u pozadini etnocentrizma uvelike se nalazi percepcija kulturne prijetnje koja dolazi od migranata (Šram, 2010: 134).</s><s>To doprinosi jačanju nacionalnih identiteta jer kako kaže Canivez (2017: 14) „nacionalni identitet uvijek se iznova otkriva u trenutku kada mu prijeti opasnost”.</s><s>Istraživanja medijskog, političkog i institucionalnog diskursa, osobito u tradiciji kritičke analize diskursa, pokazala su da se migracija oblikuje i predstavlja kao kolektivan, negativan i neželjen fenomen (Podboj, 2019: 9).</s><s>Migranti i izbjeglice konstantno se prikazuju kroz etnocentričnu, nacionalističku i ksenofobnu retoriku vođenu negativnim stereotipima i predrasudama (Stević i Car, 2017: 25).</s><s>U izvještajima s migrantskom tematikom prisutan je proces izdvajanja (othering) kojim se drugi (u tom slučaju migranti) uvijek prikazuju kao različiti od nas (odnosno građana zemlje domaćina).</s><s>Pa tako Podboj kaže da se neprestanom cirkulacijom takvih diskurzivnih praksi legitimizira “drugotnost” migranata te se stvara atmosfera društvene panike u kojoj su izbjeglice i migranti prikazani kao prijetnja stabilnim granicama nacionalnih identiteta (Podboj, 2019: 9).</s><s>Portretiranjem izbjeglica i migranata kao ”neprijatelja na vratima” koji pokušavaju napasti zemlje Zapada, mediji stvaraju krizni mentalitet i promiču dehumanizaciju tih osoba.</s><s>Takvi prikazi sugeriraju da izbjeglice i migranti šire zarazne bolesti, da su njihovi zahtjevi za azilom lažni te da ulaze u zemlje zapadne Europe kao prikriveni teroristi (Esses i ostali, 2013, u Stević i Car, 2017: 25).</s><s>Migranti muslimanskog identiteta se u mainstream medijima u Europi i popularnim imaginacijama sve više povezuju sa barbarskom i neciviliziranom kulturom, kao i terorističkim ćelijama koje globalno povezuju neuhvatljivi kriminalci (Volčić, 2006: 65), a u njihovim medijskim reprezentacijama dominira simplificirana, konfliktualna paradigma ”zapad nasuprot islamu” (Faimau, 2015: 322).</s><s>Takvo medijsko izvještavanje ne doprinosi funkcionalnom informiranju, izgradnji dijaloga niti harmonizaciji odnosa među različitim društvenim skupinama nego, naprotiv, dodatno udaljava disonantne stavove produbljujući konflikte.</s><s>Značajniji medijski interes za temu migranata u Hrvatskoj može se primijetiti nakon 2012. godine (Župarić-Iljić, 2013), a najsnažniji je bio početkom humanitarne krize 2015/2016. godine.</s><s>Iako se i odonda vrlo mali broj istraživanja bavio ovom problematikom, prema dostupnim nalazima, porast medijskog interesa za temu praćen je stereotipizacijom migranata i izbjeglica u medijskom diskursu.</s><s>U studiji hrvatskih dnevnih i tjednih novina (tiskana i online izdanja) Vilović (2010, u Župarić-Iljić, 2013) pronalazi da su novinski tekstovi često pisani ”maliciozno i senzacionalistički”.</s><s>Analiza medijskih tekstova iz 2013. godine provedena od strane Ureda Pučke pravobraniteljice ističe da se “direktno stereotipizirajuća terminologija” koja migrante, tražitelje azila i azilante postavlja u “neizravno vrijednosno negativan kontekst naslova” može naći u 23% slučajeva analiziranih medijskih prikaza u istraživanju. (Ibid) Analizom on-line izdanja vijesti u razdoblju od 2004. do 2015. godine Baričević, Matešić i Šipić (2015) zapažaju da se migranti/tražitelji azila/azilanti konstruiraju kao društveni ”problem”, a istovremeno se viktimiziraju, odnosno predstavljaju kao žrtve.</s><s>U medijskim tekstovima naglašena je desubjektivizacija migranata, gdje se oni prikazuju kao ”bezimena masa u pokretu”. (Ibid: 43) Po dostupnim analizama (Lalić 2016; Tončić 2016), 2015. godine na vrhuncu migrantske krize nad diskursom dominiraju narativi ”humanosti” i ”solidarnosti” sekurizacije/kriminalizacije, a u medijskim tekstovima dominiraju ”pozitivni prikazi” izbjeglica/migranata (Tončić, 2016, u Baričević i Koska, 2017: 43-44).</s><s>Međutim, istovremeno, medijski sadržaji krizu prikazuju kao kaos te obiluju dnevni prikazi brojnosti a učestalo je korištenje sintagme ”izbjeglički val”, ”more stvarao opći dojam invazije i te se naglašavala uloga domaćih institucija (prije svega policije) da Medijski i politički govor koriste pojmove izbjeglica i migrant vrlo proizvoljno i neprecizno.</s><s>Važno je napomenuti da će se u ovom radu koristiti termin migrant a ne izbjeglica samo zbog toga što u Odluci Vlade Republike Hrvatske o osnivanju Stožera za koordinaciju aktivnosti, usvojenoj na 253. sjednici 17. rujna 2015. godine, koristi pojam migrant, a ne izbjeglica (NN br. 150/11) te pretpostavke da će se u većini članaka u kojima će se kriti ideološki obojen diskurs pojavljivati termin migrant.</s><s>Sama smatram iz više razloga da je primjerenija upotreba termina izbjeglica.</s><s>U posljednje je vrijeme popularno raditi distinkciju između ova dva pojma pri čemu izbjeglica označava osobu koja napušta matičnu zemlju boravka jer joj je život ugrožen ili zbog straha od progona, dakle političkih razloga, dok migrant označava osobu čiji su razlozi za migraciju socioekonomske prirode.</s><s>Pojednostavljeno bismo mogli reći da se migranti samovoljno odlučuju za migraciju, dok su izbjeglice primorane napustiti dom, no Yazgan i suradnici (2015, u Stević i Car, 2017: 21) tvrde da je razlika između izbjeglice i ekonomskog migranta izmišljena.</s><s>Objašnjavaju tu izjavu na način da većina ekonomskih migranata ima neku od teškoća koja ih potiče na odlazak u drugu zemlju, dok sve izbjeglice, uz neposredne prijetnje od kojih su primorani pobjeći, imaju i očit ekonomski uzrok. (Ibid) S time se slaže i Vogrinc (2015) te dodaje da otkad su se u politički i medijski diskurs upisale dvije figure: politička izbjeglica i ekonomski migrant, od nas, Europske unije, policije i drugih tijela se zahtjeva da te prividno dijametralno suprotne figure (gdje je prva zamišljena kao dobra, a druga kao loša) razlikujemo, iako se u stvarnosti prožimaju.</s><s>To je odraz aktivne politike segregacije koju provode europske zemlje, a ujedno se vrši pritisak politike na medije, državu, javnost, da tu praksu diferencijacije prepoznajemo kao stvarnost.</s><s>Ova je praksa nerazdvojna od rasističkih, fašističkih, kolonijalnih i sličnih društvenih učinaka koji su se događali kroz povijest.</s><s>Odluka o odvajanju osoba na političke izbjeglice i ekonomske migrante prisiljava nas da reagiramo isključujuće (Vogrinc, 2015).</s><s>Medlobi i Čepo (2018: 61) istraživali su koliko su građani spremni pružiti pomoć izbjeglicama, pri čemu su se zasebno odvojile tri kategorije osoba – izbjeglice, tražitelji azila i migranti – te je promatrano hoće li sam naziv, odnosno kategorizacija, utjecati na postotak u kojem su građani percipirali vlastitu spremnost pružiti pomoć.</s><s>Rezultati su pokazali da su ispitanici spremni pomoći svim navedenim kategorijama, neovisno o nazivu.</s><s>Međutim, gledajući iskazane postotke vidljivo je kako se spremnost na pružanje pomoći ipak smanjuje ovisno o terminu koji se koristi.</s><s>Vrlo je važno stoga na koji se način osobe prikazane u medijima predstavljaju javnosti, te je potrebno koristiti ispravne termine – izbjeglice i izbjeglička kriza.</s>
<s>U prijašnjim smo poglavljima definirali naciju kao “zamišljenu zajednicu” koja je kroz tisak povezivala anonimne čitaoce.</s><s>Također smo utvrdili da je nacionalizam danas često skriven i banalan te da nacionalizam pokazuje svojstva ideologije koja počiva na “mi” - “oni” diskursu razlikovanja među grupama.</s><s>Zaključili smo da su mediji glavni prijenosnici ideološkog diskursa i zato ćemo na primjeru medijskog izvještavanja o migrantima pokušati utvrditi reproducira li se nacionalizam u diskursu hrvatskih medija.</s><s>Naš fokus prvenstveno će biti razotkriti i ukazati na prisutnost polarizirajućeg “mi” - “oni” diskursa koji služi kao temelj za umjetno stvaranje zajedničkog neprijatelja.</s>
<s>S obzirom na to da je migrantska kriza čest predmet političkih rasprava a mediji su danas glavni izvor političkih informacija za većinu građana, unutar medijskog diskursa analizirati će se i politički diskurs.</s><s>Također će se analizirati izjave “glasa s ulice” koji integrirani u medijsku vijest postaju dio javnog diskursa te su samim time dovoljno relevantan sadržaj za istraživanje, posebice imajući na umu da su integrirani u vijest od strane novinara.</s><s>Cilj naše analize je prepoznavanje obilježja nacionalizma u pisanom medijskom diskursu.</s><s>5.2 METODA: KRITIČKA ANALIZA DISKURSA</s>
<s>Novinske tekstove analizirali smo metodom kritičke analize diskursa.</s><s>KAD promatra jezik na nadrečeničnoj razini, uzima u obzir kontekst i analizira diskurs.</s><s>Uz navedeno, KAD ukazuje na isprepletenost jezika, društva, politike i kulture i analizi pristupa kritički.</s><s>Za KAD jezik je društvena praksa i kao takav je neodvojiv od društva pa ga se tako treba i promatrati (Podboj, 2012: 9-10) Vrhunac kritičke diskurzivne analize kao metode je u tome da želi otkriti kako su ideologije ukorijenjene u diskursima koje ljudi upotrebljavamo zdravorazumski.</s><s>Kritička diskurzivna analiza je metoda koja objašnjava da diskursi djeluju ideološki.</s><s>Kritička analiza diskursa ne zadržava se samo na opisu diskursa već istražuje povezanost diskurzivnih i društvenih praksi, odnosno ulogu koju diskurs ima u društvu.</s><s>Kritička analiza diskursa ukazuje na povezanost “jezične” i “nejezične” dimenzije diskursa, koja je izrazito vidljiva kroz nastojanja da se pokaže kako diskurs u lingvističkom smislu funkcionira kao diskurs u smislu društvene prakse, koja pak konstruira objekte o kojima komunicira (Cameron, 2001, u Podboj 2012: 17).</s><s>U fokusu KAD-a su zloupotreba društvene moći te društvena nejednakost koja nastaje kao posljedica i načini na koje se kroz javni diskurs to ispoljava.</s><s>Metodologija KAD nije još do kraja zaokružena i više je različitih pristupa unutar kritičke analize diskursa, ali svi pristupi: • bave se suvremenim društvenim pitanjima, u nastojanju da se razotkrije manipulacija moćnih grupa putem javnog diskursa;</s>
<s>• posebnu pažnju poklanjaju faktorima ideologije, moći i otpora; • povezuju istraživanje teksta, društvenih praksi i socijalnog konteksta. (Huckin, 2002: 156) Moćna grupa kontrolira drugu tako što joj ograničava slobodu, ali i utječe na misli (Puljić, 2015).</s><s>S obzirom na to da grupe koriste nenametljive oblike strategija, moćnu elitu možemo definirati samo kroz njenu simboličku moć a moć se najjednostavnije može definirati kao asimetričan odnos među društvenim akterima koji imaju različite društvene pozicije ili pripadaju različitim društvenim grupama (Reisigl i Wodak, 2016).</s><s>Grupa ima moć kad posjeduje moć nad diskursom a ta moć traje sve dok se ne dovede u pitanje.</s><s>Dominacija neke društvene grupe čini se prirodnom jer se rijetko ostvaruje u potpunosti, a češće u više ili manje suptilnoj formi (Puljić, 2015).</s><s>Baveći se kritičkom analizom diskursa pokušavamo razotkriti na koji se način jezik koristi kao sredstvo manipulacije ili dominacije jedne društvene skupine nad drugom.</s><s>S obzirom da se bavi ozbiljnim sociopolitičkim problemima kao što su diskriminacija i manipulacija, kritička analiza diskursa nužno je politički motivirana te staje na stranu diskriminiranih.</s><s>Dok druge znanstvene discipline poriču svoj sociopolitički položaj, kritička analiza diskursa to ne čini, nego ga eksplicitno definira i štiti.</s><s>Drugim riječima, kritička analiza je pristrana i ponosi se time (van Dijk, 2001b, u Podboj, 2012: 9).</s><s>Kako su se širili masovni mediji koji omogućuju prenošenje diskursa široj javnosti tako je rastao interes za njegov utjecaj na javnost.</s><s>Medijski je diskurs posebno zanimljiv za kritičku analizu diskursa zato što su u njemu odnosi moći često vrlo nejasni, upravo zato jer su skriveni.</s><s>Razlika između medijskog diskursa i izravne komunikacije jest u tome što u izravnoj komunikaciji sudionici mogu sukladno s povratnom informacijom koju dobiju od sugovornika prilagoditi svoj diskurs, dok je medijski diskurs usmjeren masovnoj publici, takoreći idealiziranom subjektu koji zapravo i ne sudjeluje aktivno u komunikaciji, nego je pasivan, a komunikacija je jednosmjerna.</s><s>Zato je medijski diskurs idealan za “provlačenje” ideologije (Podboj, 2012: 49).</s><s>Van Dijk (1993) o medijskom diskursu govori kao o obliku nadmoći, jer on određuje tko je prihvatljiv u društvu, a tko nije.</s><s>U svojoj studiji elitnog diskursa (1993) usredotočuje se na ulogu takozvanih “bijelih elita” u stvaranju etničkih i rasnih nejednakosti, te naglašava da mediji igraju središnju ulogu u oblikovanju javnih društvenih spoznaja u širem smislu, kao i u reprodukciji rasizma.</s><s>Prema van Dijku (1993: 244- 288) medijske elite i elitni izvori definiraju, legitimiraju i proizvode etnički konsenzus kroz novinarski medijski diskurs.</s><s>Kritička analiza diskursa kao metoda ima različita istraživačka težišta te ne postoji jedan pristup analizi niti jasna ograničenja između više pristupa.</s><s>Tako će nam kao teorijsko polazište poslužiti prvenstveno radovi Teuna van Dijka kojeg ćemo nadopunjavati pojedinim uvidima ostalih teoretičara kritičke analize diskursa.</s><s>Istaknut ćemo i interpretirati samo neke od najčešćih i najevidentnijih strategija na pojedinim jezičnim razinama koje se mogu interpretirati kao svojevrsni doprinos u reprodukciji nacionalizma.</s><s>Budući da je rad u prvom redu pregledne prirode te je prostorno ograničen odabrat ćemo samo najreprezentativnije primjere koji najbolje i najjasnije oslikavaju strategije ideološkog diskursa.</s><s>Nacionalistička retorika koja se pojavljuje u medijskom diskursu najčešće se izražava preko mehanizama ideološkog diskursa a to su, kako navodi Van • opće interakcijske strategije: pozitivno predstavljanje sebe, negativno predstavljanje drugih;</s>
<s>• lokalni govorni činovi koji podupiru globalne (npr. izjave koje dokazuju optužbe); • lokalna značenja: naši/njihovi pozitivni/negativni potezi: dati što više/ što manje detalja, biti općenit/detaljan, biti nejasan/precizan, biti eksplicitan/implicitan itd.; • rječnik: odabrati pozitivne riječi za nas, a negativne riječi za njih; • sintaksa: aktiv nasuprot pasivu, nominalizacije: (ne)naglašavanje naših/njihovih pozitivnih/negativnih djela, izbjegavanje odgovornosti; • retoričke figure: hiperbola nasuprot eufemizmu za pozitivna/negativna značenja, metonimije i metafore koje naglašavaju naše/njihove pozitivne/negativne osobine; • zvukovi i vizualni podražaji: naglašavanje (glasnije ili izražajnije u govoru, veća ili podebljana slova u tekstu) pozitivnih/negativnih značenja, raspored (ono što dolazi prvo, posljednje: na vrhu, na dnu teksta itd.) pozitivnih i negativnih značenja.</s><s>Nakon što se prikupila građa za analizu, u istraživanju se čitao svaki članak zasebno na dvije razine: mikrorazini ili lingvistički koja je više deskriptivne prirode te podrazumijeva lingvističke aspekte teksta te makrorazini koja je interpretativna i omogućava nam da odredimo glavnu temu teksta.</s><s>Van Dijk (2008) kaže da upotreba jezika, diskurs, verbalna interakcija i komunikacija pripadaju mikrorazini.</s><s>Društvena moć, dominacija i nejednakost među društvenim skupinama pojmovi su koji su dio analize na makrorazini.</s><s>Mogli bismo reći da se na prvoj razini bavimo opisom, na drugoj razini dajemo interpretaciju, a analizu završavamo objašnjenjem na trećoj razini (Blommaert, 2005: 30).</s><s>Tek na posljednjoj razini istraživač zapravo postaje kritičar.</s><s>5.3 KORPUS</s>
<s>“Novine odražavaju duh vremena u kojem su nastale kao što i otkrivaju sve aktivnosti koje se u zajednici odvijaju, ali također i nagovještavaju sve promjene koje će se u zajednici dogoditi“ (Salmon, 1976, u Mokriš, 2011: 117).</s><s>Novine se danas mogu pojaviti u papirnatom obliku i na elektroničkom mediju a novija istraživanja uporabe medija pokazuju porast praćenja dnevnih novosti putem Interneta.</s><s>Era u kojoj se nacionalnost vezivala za pripadnost određenom teritoriju je u globalnom dobu kretanja i deteritorijalizacije gotova.</s><s>Internet služi jačanju više nego slabljenju, nacionalnog identiteta.</s><s>Uloga u zamišljanju nacije kakvu je u početku imao tisak, danas pripada internetu.</s><s>Danas je nacija zamišljena zahvaljujući sve većem broju čitaoca koji svakodnevnim obrednim ritualom klikanja na portalima stvaraju jedinstvo nacionalne zajednice kroz anonimnost.</s><s>Internet je u kratkom roku postao ključna tehnologija za održavanje nacije na okupu.</s><s>Medijski portali danas proizvode najveći dio masovnog medijskog sadržaja.</s><s>Čitati vijesti danas je mnogima praktičnije putem interneta, a ne na tradicionalni način.</s><s>Zbog navedenih razloga izabran je korpus online portala, analizirano je 60 članaka triju online izdanja najčitanijih dnevnih novina u Hrvatskoj (Jutarnji list, Večernji list, 24sata).</s><s>Odabir članaka izvršen je pretraživanjem ključnih riječi “migranti”, “izbjeglice”, “izbjeglička kriza”, migrantska kriza”.</s><s>Uzorak obuhvaća članke objavljene u vremenskom rasponu od 1. siječnja 2017 do 1. listopada 2020. kako bi se dobio što aktualniji uvid u situaciju s obzirom na to da su zadnja opsežnija istraživanja obuhvatila period Jedinica analize jest članak koji prenosi vijest koja se odnosi na migrante.</s><s>Pod novinskim izvještajem van Dijk (1988: 4) podrazumijeva “onu vrstu teksta koja pruža informacije o skorijim događajima”.</s><s>Ili ako proširimo definiciju: “vijest je informacija o skorijim događajima koji su od interesa za dovoljno veliku grupu ili koji mogu utjecati na živote dovoljno velike grupe ljudi” (Reah, 1998: 4).</s><s>Žurnalistički stil ima dvije jezične funkcije.</s><s>To su referencijalna funkcija (kojom se želi nešto priopćiti) te konativna funkcija (uvjeravačka ili ideološka).</s><s>Upravo je konativna funkcija članka važna za kritičku analizu diskursa.</s><s>Preko različitih jezičnih razina (fonološke, leksičke, sintaktičke) tekst prenosi ideologiju moćne elite.</s><s>Stavovi autora nisu izraženi izravno, ali se mogu iščitati iz leksičkoga izbora (Puljić, 2015).</s><s>Iz analize su zato izostavljeni kolumne i komentari, novinarske vrste koje podrazumijevaju izražavanje osobnog stava.</s><s>5.4.</s><s>REZULTATI ISTRAŽIVANJA I RASPRAVA</s>
<s>Kritičkom analizom diskursa iz analiziranih tekstova izdvojili smo primjere u kojima je uočeno poticanje nacionalizma.</s><s>Primjere smo dalje analizirali kvalitativnom analizom.</s><s>Detaljniji bibliografski podaci navedeni su u izvorima.</s><s>OČAJNIČKI VAPAJ S JUGA HRVATSKE “Kradu nam automobile, ljudi se boje izaći iz kuća.</s><s>Policajci rade svoj posao, ali ih je premalo, šaljite vojsku.” Naslov aludira na slabu državnu sigurnost, na mali broj policajaca koji nije dovoljan za regulaciju stanja.</s><s>Polarizirajući “mi”- “oni” diskurs vidljiv je već u naslovu gdje je stanovništvo s juga Hrvatske prikazano u ulozi žrtve, dok su migranti prikazani kao prijetnja “našoj” sigurnosti.</s><s>Taj “mi”- “oni” diskurs, u kojima smo “mi” odnosno lokalno stanovništvo žrtve, a “oni” kriminalci i prijetnja, prisutan je kroz cijeli članak pa se tako “naši” ljudi ne osjećaju sigurno i u strahu su, dok su migranti ti koji siju strah te razbijaju i kradu.</s><s>Kroz cijeli se članak eksplicitno izaziva emocija straha kod čitatelja te se hiperbolizira odnosno preuveličava prijetnja pretjeranom leksikalizacijom, tj. nagomilavanjem različitih termina koji u čitateljima izazivaju strah ili nesigurnost, a označavaju isti koncept, npr. očajnički vapaj, nije sigurno, svi strepe, siju strah, izmakla kontroli, strada nečija imovina, ljude obuzima strah i jeza, granica je ugrožena, ljudi se ne osjećaju sigurno, kradu nam, granica je ugrožena.</s><s>Budući da bi za osnovni smisao dovoljna bila jedna riječ, sinonimi se koriste kako bi podcrtali obavijest.</s><s>Direktnim ponavljanjem, redanjem sinonima te riječi i fraza koje pripadaju istom semantičkom polju postiže se kohezija koja pomaže u pojačavanju ideološke poruke teksta (Bagić, 2012: 256).</s><s>Ponavljanje i prekomjerna leksikalizacija dovode do naturalizacije, tako da propozicije dobiju status zdravorazumskog i nečega što se podrazumijeva (Blackledge, 2005, u Vuković, U nastavku članka navodi se izjava autohtonog stanovnika koji kaže: “Moje selo Orah više nije sigurno, svi strepe.</s><s>Šteta se dogodila meni, a mogla je bilo kome.</s><s>I što sad?</s><s>Reklo bi se kod nas “uje vuk magare”, a krivci su za to poznati, migranti i država.</s><s>Država koja je dopustila da migranti siju strah u našim malim mjestima.</s><s>U ovom trenutku, kako situacija ne bi potpuno izmakla kontroli, mislim da jedino Hrvatska vojska može biti učinkovita, a i njezin zadatak u konačnici je čuvanje hrvatskog teritorija.” Ovdje se radi o upotrebi “vanjskog glasa” za kojeg Luthar (1998: 235) kaže da pretpostavlja autentični empirijski dokaz koji potvrđuje vjerodostojnost institucionalne interpretacije.</s><s>Upotreba “glasa s ulice” kao vanjskog glasa (tzv. intervjui vox populi) je najbolja ideološka upotreba vanjskog glasa kao citata jer je najslučajnija, arbitrarna i otvara novinaru najširi prostor za manipulaciju.</s><s>Autor članka na taj način može prenijeti izjavu koja se slaže s njegovim ideološkim stavom bez da snosi odgovornost da ju je on napisao.</s><s>U ovom slučaju upotreba vanjskog glasa, odnosno izjava autohtonog stanovnika, odlično vrši ulogu zastrašivanja jer eksplicitno ističe da se “šteta dogodila njemu ali se mogla dogoditi bilo kome”.</s><s>U ovoj izjavi također valja obratiti pozornost na ponavljanje pridjeva hrvatska (vojska), hrvatski (teritorij).</s>
<s>BOŽINOVIĆ “Kada migrant zna da ga na našoj granici čeka dobro opremljena i uvježbana i sposobna policija, onda traži alternativne pravce” Izjava ministra unutarnjih poslova koja se prenosi u nastavku: “To je jedan od samoubilačkih manevara, ali tu je hrvatska policija koja je i ovom prigodom pokazala svoju humanu crtu, ono što se nekada prigovara hrvatskim policajcima, ovo je najbolji primjer koliko su požrtvovni i ne pitaju za rizik dok spašavaju migrante.</s><s>Migranata ne bi bilo da ih nisu spasili, to je jasno, Dunav je hladan u ovo doba” - tipični je primjer nacionalne glorifikacije odnosno strategije pozitivne samoreprezentacije koju političari često koriste (van Dijk, 1993: 72).</s><s>U ovoj izjavi ministar ističe pozitivne osobine hrvatske policije koja je: dobro opremljena, uvježbana i sposobna te hiperbolizira dobro djelo hrvatske policije: pokazala humanu crtu, požrtvovni su, ne pitaju za rizik, spašavaju, migranata ne bi bilo da ih nisu spasili.</s><s>Problematično je i što je pokušaj ilegalnog prijelaska granice ministar označio hiperboličnom sintagmom “samoubilački manevar”.</s><s>Primjer 3: HIPERBOLIZIRANJE MIGRANTSKE KRIZE “Na pomolu je raspad sistema: Austrija ne želi više migranata” U naslovu se u svrhu prikazivanja migranata kao prijetnje našem sistemu hiperbolizira situacija sintagmom “raspad sistema”.</s><s>U nastavku se prenosi izjava austrijskog ministra obrane koji kaže: “Mi preuzimamo lavovski udio i samo ove godine ćemo primiti 37.500 tražitelja azila.</s><s>Sada je red na drugima.</s><s>Zašto bi Austrija preuzimala izbjeglice iz Grčke?</s><s>To bi poslalo pogrešan signal”.</s><s>Ova izjava tipičan je primjer jedne od strategija negativnog prikazivanja Drugoga, takozvane ”igre brojevima” (the numbers game).</s><s>Prema van Dijku (1993: 107), takvo korištenje kvazi-objektivnih figura uvjerljivo sugerira koliko izbjeglica dolazi svaki tjedan, mjesec, godinu, te služi kao efektivna taktika zastrašivanja u formaciji javnog mnijenja.</s><s>Također je zanimljiva upotreba hiperbolične metafore lavovski udio.</s><s>U metaforama lav se pojavljuje kao oznaka za hrabrog čovjeka.</s><s>Tom je metaforom ministar želio istaknuti kako se Austrija ponijela hrabro te je učinila dovoljno i već u slijedećoj rečenici eksplicitno je prebacio odgovornost na druge države: ”Sada je red na drugima”.</s>
<s>Primjer 4: METAFORIKA PRIRODNIH KATASTROFA “Europi prijeti novi izbjeglički val: Je li Hrvatska spremna?” Sam naslov koncipiran je kao retoričko pitanje na koje se niti daje odgovor niti ga se očekuje.</s><s>Funkcija retoričkoga pitanja u ovome naslovu jest privlačenje i zadržavanje pažnje čitatelja, tako da se stvori privid da on sudjeluje u odgovaranju, tj. u razmišljanju o problemu (Katnić-Bakaršić 2006: 205).</s><s>Sasvim je jasno da je odgovor na ovo pitanje da Hrvatska nije spremna.</s><s>Retoričko je pitanje zapravo prikrivena tvrdnja kojom se izriču govornikovi stavovi i dojmovi te ističu snažne emocije (Bagić, 2010).</s><s>Za retoričkim se pitanjima poseže u emocionalno nabijenim situacijama (Ibid).</s><s>Retoričko pitanje je vrlo sugestivna i manipulativna stilska figura.</s><s>Konceptualna metonimija “država je osoba” česta je u političkom govoru.</s><s>U ovom primjeru Hrvatska je osoba kojoj prijete migranti odnosno migrantski val.</s><s>Upravo neodređenost čini tu vrstu metonimije moćnom jer uključuje velik broj ljudi, a čini se da se odnosi na sve građane Hrvatske.</s><s>Političari je najčešče rabe u afektnim govorima radi poticanja domoljubnih osjećaja i osjećaja nacionalne pripadnosti i sličnih jakih emocija koje utječu na formiranje stavova i svjetonazora u korist govornika koji tu metonimiju koristi (Babić, 2018: 226).</s><s>U naslovu stoji klasični primjer metaforike prirodnih katastrofa - val koji prijeti.</s><s>Mio (1997, u Charteris-Black 2006: 565) kaže da su temeljne funkcije metafora u javnom diskursu pojednostavljivanje tema na način da u prijemnicima prizovu implicitne simboličke reprezentacije koji uznemire osjećaje i stvore čvor između logičnog i emotivnog.</s><s>U ovom slučaju riječ je o ustaljenoj metafori u diskursu o migrantskoj krizi gdje val aludira na nepredvidivu i nesavladivu silu.</s><s>Uporaba slika zlokobnih prirodnih sila izaziva osjećaj straha, nagovještava prijetnju i poziva na akciju: nekontrolirani prirodni fenomeni moraju se suzbiti kako ne bi nanijeli veću štetu U nastavku se prenosi intervju s demografom koji izjavljuje: “Sretna je okolnost da se nitko nije zadržao od tih 16 tisuća ljudi koji su prošli kroz Hrvatsku.</s><s>Zamislite da se dogodi da 100 ili 200 tisuća ljudi ostane u Hrvatskoj ili Bosni i Hercegovini.” Ovdje je opet riječ o igri brojevima za koju van Dijk (1993: 107) tvrdi da djeluje zastrašujuće unatoč tome što nije potrebno lagati ili pretjerivati u vezi s brojkama već je samo bitno da se prezentiraju.</s><s>Odabirom hiperbole totalna destabilizacija društva želi se još jednom istaknuti prijetnja koju migranti predstavljaju.</s>
<s>“Mađarska odavno ima žicu, Hrvatska treba odlučniji stav” U naslovu stoji izjava zastupnika Ivana Vilibora Sinčića u kojoj ponovo primjećujemo konceptualnu metonimiju “država je osoba”.</s><s>Strategija da se cjelina predstavi jednim svojim dijelom ili atributom i obrnuto daje političarima mogućnost da istaknu i sakriju određene komponente sadržaja.</s><s>U ovom primjeru: Mađarska ima žicu a Hrvatska treba odlučniji stav.</s><s>U ovom primjeru žica je eufemizam za krajnje desni stav Mađarske do migranata, a eufemizirani izraz odlučniji zapravo znači stroži i radikalniji.</s><s>Zastupnik je upotrebom eufemizama omekšao svoj radikalan stav.</s><s>Eufemizmi su alternativa izrazima koje govornik radije ne bi upotrijebio u određenoj komunikacijskoj nakani (Allan i Burridge, 1991).</s><s>Allan i Burridge (1991: 11) ističu očuvanje obraza kao jedan od razloga za upotrebu eufemizama: “Eufemizam se koristi kao zamjena za neprikladan izraz u namjeri da se izbjegne mogući gubitak obraza: ili vlastitog ili tuđeg uvredom obraza slušatelja ili koje treće strane.” U nastavku izjave stoji: “U Italiji je nova vlada zabranila pristajanja brodovima koji spašavaju izbjeglice, razmišlja se o zatvaranju Lampeduse, u Austriji nova vlada vodi konzervativnu politiku, Mađarska je odavno prva dignula žicu.” Sinčić na taj način legitimizira svoj stav za postroženjem time što se poziva na susjedne zemlje napominjući da su one napravile isto.</s><s>Zastupnik u tom slučaju koristi pseudoargumentaciju, koja je također oblik manipulacije.</s><s>Takav argument otprilike izgleda ovako: drugi to čine, dakle to je legitimno, pa to onda činim i ja (Palašić, 2008: 634).</s><s>Neopreznom čitatelju će se ova strategija činiti ispravnom i zbog toga je tako česta među političarima.</s>
<s>Primjer 6: NEGATIVNO PRIKAZIVANJE “DRUGOGA” “Lov na migrante: Žena, djeca i ja nadziremo granicu jer policija ne radi svoj posao” U naslovu članka dehumaniziraju se migranti sintagmom lov na migrante jer se love životinje a ne ljudi.</s>
<s>Čitav je članak ispunjen nacionalističkom retorikom u kojoj se ističe strategija odricanja odnosno “disclaimer” strategija ili strategija prividne negacije kojom se pokušava sakriti ili ublažiti vlastiti rasistički ili nacionalistički stav: “Nemam ja ništa protiv tih migranata.</s><s>Neka idu kuda hoće.</s><s>Ali, ja samo čuvam domovinu, jer sam domoljub”.</s><s>Strategija odricanja je svojevrstan semantički potez kojim se pokušava ublažiti stav govornika.</s><s>Takva je strategija karakteristična u diskursu rasizma i nacionalizma i veoma je česta u raspravama o izbjeglicama ili manjinama, gdje takve izjave dovode do reprodukcije i legitimacije neravnopravnosti u društvu (van Dijk, 1993: 77-78) Migrante se optužuje i ističu se negativne činjenice o njima, pa tako mještanin kaže: “Demoliraju nam kuće, kradu automobile i zastrašuju naše ljude”.</s><s>U nastavku članka hiperbolizira se i iskrivljuje situacija pa se migranti prikazuju kao prijetnja državi i narodu pretpostavljajući da migranti “žele našu državu” pa tako stoji: “Radimo to jer volimo svoju državu!</s><s>Nismo je imali nikad u povijesti, zar ćemo je sad, kad je napokon imamo, dati migrantima?!</s><s>Nećemo.</s><s>Borio sam se za ovu državu 1991. godine i bio sam spreman dati i svoj život.</s><s>Neću dopustiti da nam nepoznati ljudi ugroze sada našu državu i naš narod”.</s><s>Vidim da je naša domovina opet ugrožena i zato sam se odazvao”, “Ja sam tu da čuvam svoj dom i svoj narod.” Pažnju valja obratiti i na isticanje pridjeva naš(a) i svoj(a).</s><s>Posebno je problematična ova izjava u kojoj je upotrijebljena takozvana tehnika upozorenjanaglašavanje potencijalnih prijetnji i terora bez dokaza :“Kada se dogode teroristički napadi, bit će prekasno za bilo kakve preventivne akcije”.</s><s>Novinari dajući medijski prostor nacionalistima te prenoseći njihove izjave, iako nejasne i neprecizne, mogu uvelike utjecati na formiranje javnog mišljenja i percepciju izbjeglica u javnosti.</s><s>Veoma je bitno koliko se prostora kome daje da iznese svoj stav, tko govori u ime određene skupine i o čemu govore.</s><s>Ovakva upotreba vanjskog glasa omogućuje novinaru da uključi subjektivne poglede na događaj bez kršenja novinarskog pravila o odvajanju činjenica od mišljenja.</s><s>U KAD veoma je bitno imati na umu da “većina vijesti zapravo ne govori o onome što se dogodilo, već o onome što je netko rekao da se dogodilo” (Sigal, 1973, u Poler Kovačič i Erjavec, 2010: 68), stoga je veoma važno u analizi pitati se tko su izvori u člancima, tko ima priliku iznijeti svoje stajalište, koga novinari sažimaju i koga doslovno navode, koji je naglasak na mišljenju svakog izvora i o čemu govore.</s><s>U ovom primjeru novinar ističe da je intervjuirana osoba pripadnik Štajerske straže odnosno antiimigrantskog pokreta koji je sve jači u Sloveniji, čiji je vođa pripadnik krajnje desnice.</s>
<s>Upotreba modalnog izraza “morati” u naslovu članka projicira određeni autoritativni glas.</s><s>U političkom govoru modalne konstrukcije olakšavaju različite oblike manipulacije.</s><s>Modalnost izražava stav prema prezentiranom ili uvjerenost u ono što se prezentira.</s><s>Korištenje modalnih riječi visokog intenziteta ostavlja dojam izrazite uvjerenosti u ono što se govori, odnosno govornik se stavlja u poziciju moći.</s><s>U nastavku članka stoji izjava bivše predsjednice Republike Hrvatske koja se služi strategijom kategorizacije te poziva na razlikovanje izbjeglica i migranata aludirajući na to da među migrantima koji prolaze kroz Hrvatsku nema žena i djece, a samim time to znači da su većina na putu ekonomski migranti, a ne izbjeglice koje bježe od životne opasnosti.</s><s>U nastavku članka to je eksplicitnije navedeno pa tako stoji: “Idemo se suočiti s činjenicom da to nisu izbjeglice koji traže azil iz ratnih uvjeta.”</s>
<s>Difamiranje migranata nastavila je osudom odluke migranata da potraže bolje uvjete za život van svoje domovine tako što je izjavila: ...”a u njihovim zemljama ostale su stvarne žrtve - žene, djeca, majke”.</s><s>Disfemizmi označavaju dodavanje negativnih osobina neprijatelju i svemu onome što označava Drugoga (Katnić-Bakaršić, 2012: 24).</s><s>Korištenje obilježenih riječi poput djeca i majke važno je u diskursu jer u ovom slučaju imaju funkciju izazivanja emocionalne reakcije.</s><s>Zanimljiva je upotreba strategije pozivanja na viši autoritet odnosno jedne od argumentacijskih strategija koja se često javlja u govoru političkih figura kada je riječ o izbjeglicama.</s><s>Predsjednica se u ovom slučaju poziva na EU: Navela je i da će puno snažnije razgovarati s čelnicima EU i EK “jer ovo nije problem Hrvatske, nego Europske unije”.</s><s>Na taj način odgovornost premješta na viši centar Upotreba zamjenice “mi” u političkom govoru; (mi) moramo, idemo se (mi) suočiti, iako stavlja u zadnji plan zasluge pojedinca, ima prednost u tome što omogućava političaru da podijeli odgovornost s kolektivom i potiče auditorij da se ”poistovjeti s emocijama govornika” (Jones and Peccei, 2007: 53).</s><s>Riječ je o takozvanom inkluzivnom mi.</s><s>To je vrlo česta tehnika manipulacije gdje se političar poistovjećuje s biračima, aludira na njihovo jedinstvo i zajedničku borbu za boljitak države.</s><s>Inkluzivno mi ima značenje ”ja” + ”vi”, i ono služi kao snažno emocionalno sredstvo zbližavanja s recipijentima – pomoću njega se politički lideri obraćaju biračima, onima koje smatraju ”svojima” ili ih žele učiniti takvima, odnosno cijelom narodu (Katnić-Bakaršić, 2012: 55).</s><s>Govorenje iz perspektive prvog lica množine pomaže u procesu građenja grupnog identiteta.</s><s>Sociopsihološki proces grupne identifikacije podrazumijeva stvaranje emocionalne privrženosti prema osobama koje se vide kao pripadnici određene grupe (Ensink, 1997: 7), a u političkom diskursu i ovom primjeru konkretno, identifikacija je zapravo tehnika uvjeravanja. “Problem migranata ne možete riješiti tako da pozovete određeni dio u Europu, a onda se dogodi točno ono što sam onda rekla, da gospođa Merkel povuće ručnu”.</s><s>Predsjednica migrante naziva problemom i veoma je često u medijskom i političkom diskursu da se uz migrante veže riječ problematika.</s><s>U ovoj je izjavi posebno zanimljivo na koji način bivša predsjednica Republike Hrvatske legitimizira svoj stav do migranata ističući kako je njemačka kancelarka Angela Merkel napravila grešku koju je potom naglo htjela ispraviti.</s><s>Upravo tu naglost promjene njemačke politike do migranata izrazila je kroz frazu povući ručnu.</s><s>Također je zanimljiva strategija imenovanja pa tako predsjednica RH njemačku kancelarku naziva gospođom umanjujući time njen značaj i funkciju.</s>
<s>“Policajac u šumi lovio divljač pa 'ulovio' trideset migranata.” U naslovu stoji sporan glagol loviti za kojeg smo već napomenuli da je dehumanizirajuć jer se love životinje, a ne ljudi.</s><s>U nastavku članka stoji :…”Ilegalne migrante zatekli su lovci u jednoj od šuma kraj Desnog Sredičkog.”Ovo je samo jedan od brojnih primjera u kojem pridjev ilegalni stoji uz imenicu migrant.</s><s>Mnogi kritičari suprotstavljaju se upotrebi pridjeva “ilegalno” kada se govori o ljudima jer je to iz pravne i lingvističke perspektive netočno.</s><s>Naime, samo djelo može biti nezakonito, dok osoba to ne može biti.</s><s>Drugo, uporaba izraza “ilegalni” kritizira se zbog njegove negativne socijalne i političke konotacije.</s><s>Treće, upotreba pridjeva “ilegalni” kada se govori o migrantima služi kao snažan alat za manipuliranje javnim mnijenjem jer ti koncepti grade ono što Stevenson (1969, u Paspalanova, 2008: 82) naziva “uvjerljivim definicijama”, gdje emotivno značenje riječi ima moć istisnuti opisno značenje, a u krajnjim slučajevima može izjednačiti ljudsko pravo na migraciju s kaznenim djelom.</s><s>Umjesto da se ljudi označavaju kao “ilegalni imigranti”, kao što to rade mnogi novinari i javne osobe koje nisu pravnici, trebalo bi upotrijebiti izraz “imigrant bez dokumenata” (Paspalanova, 2008: 88).</s>
<s>Široka Drina: Velika reportaža o migrantima koji su zaglavili na putu za Hrvatsku Mediji, smatra Boček (2018), trebaju ići dublje od plošnih priča koje raspiruju tjeskobu te bi trebali promovirati pozitivne vrijednosti migracija.</s><s>Zbog toga misli da bi se kroz medije jače trebao čuti glas migranata. ”Oni imaju vrlo malo mogućnosti izravno govoriti o svojim iskustvima i patnjama.</s><s>Rijetko ih se čuje”, misli Boček (2018) i dodaje da je vrlo važno poticati kontakt izbjeglica i migranata s medijima. ”Oni bi trebali biti sudionici, a ne objekti medijskog izvještavanja”, savjetuje Boček.</s><s>Posebice je dakle sporan ovaj članak jer je naslov zavodljiv i senzacionalistički.</s><s>Naslov Velika reportaža o migrantima sugerira da ćemo saznati pozadinu životnih priča migranata međutim, priče su plošne, a autor članka je na kraju glas ponovno dao mještanki sela odnosno autohtonom stanovniku koja tvrdi kako su migranti krivi da mještani i turizam trpe te kako migranti kradu a mještani se osjećaju nesigurno.</s>
<s>Naša analiza je pokazala da su u člancima migranti delegitimizirani kroz generalizaciju i kategorizaciju te da su prikazuju isključivo kolektivno kao bezimena masa u pokretu.</s><s>U ulozi vršitelja radnje pojavljuju se samo kao vršioci negativnih aktivnosti, dakle kada se govori o krađama, razbijanju, ugrožavanju nacionalne sigurnosti te sigurnosti pojedinaca.</s><s>U svim drugim slučajevima prikazani su kao objekt radnje.</s><s>Tablica 1: Primjeri ideološkog četverokuta analiziranih online medija Naglašavanje Naših dobrih</s>
<s>Mi preuzimamo lavovski udio, hrvatska policija pokazala svoju humanu crtu, požrtvovni su i ne pitaju za rizik dok spašavaju migrante, migranata nebi bilo da ih nisu spasili, dobro uvježbana i sposobna granična policija, ljudi žive u strahu za sebe, svoju djecu, starije i nemoćne i imovinu.</s>
<s>Kradu nam automobile, pokušali provaliti u kombi, ukrao Opel Astru, migranti siju strah, migranti su provalili u kuću, migranti su ukrali auto, demoliraju nam kuće, zastrašuju naše ljude, uništavaju imovinu lokalnog stanovništva.</s>
<s>Hrvatska mora štititi svoj interes, čuvam svoj dom i svoj narod, brinem za sigurnost svoje djece, žao mi je tih ljudi, no ne moramo mi strahovati za svoje domove.</s>
<s>* U ideološkom četverokutu (gledaj tablicu 1) vidljiv je nedostatak primjera za ublažavanje njihovih dobrih karakteristika, a razlog je taj što su u analiziranim člancima migranti zastupljeni uglavnom kao nijemi sudionici i učesnici u negativnim situacijama.</s><s>Prikazani su kao prijetnja ili problem te se nikada ne čuje njihova strana priče.</s><s>Tek im je u posljednjem analiziranom članku dat glas ali ne doznajemo dovoljno da bismo mogli istaknuti bilo kakvu strategiju ublažavanja njihovih dobrih postupaka ili karakteristika.</s><s>Migranti kao marginalna skupina zapravo nemaju dostup diskursu koji je Fowler (1991: 22) definirao kao recipročan odnos između medija i povlaštenih skupina.</s><s>Povlaštene skupine su te koje imaju povlašten i aktivan pristup javnom diskursu općenito te posebice medijskom diskursu.</s><s>Skupine koje se mogu definirati prema rasnoj ili etničkoj pripadnosti, spolu, seksualnoj orijentaciji, vjerskim uvjerenjima itd. dijele sudbinu relativne nevidljivosti i stereotipnih predodžbi u medijima. (Gross, 1998: 89).</s><s>Migrante se rijetko “čuje” i u medijima nema prostora da bi izravno govorili o njihovim iskustvima i patnjama.</s><s>Nikada nisu sudionici već samo objekti medijskog izvještavanja.</s><s>Na taj način oduzeta im je društvena moć i o njihovoj sudbini odlučuju drugi ljudi.</s><s>Migranti se većinom prikazuju kao problem ili kao neprijatelji; prijetnja našem sustavu, našoj sigurnosti, našoj imovini ili našoj kulturi.</s><s>Migracije za koje se već ustalio neprikladni izraz “migrantska kriza” hiperboliziraju se i često nazivaju kaosom i raspadom sistema.</s><s>Novinari kada izvještavaju o migrantima prostor daju onima koji imaju posla s njima, a sami migranti nikada nisu dovedeni u položaj da bi izravno govorili o svojim patnjama i iskustvima.</s><s>Migranti su dakle tihi, pasivni predmet.</s><s>Posebno je sporno kada mediji velik prostor daju tzv. glasu s ulice koji su većinom antiimigrantski i nacionalistički nastrojeni te na taj način daju svoj doprinos širenju nacionalističke retorike.</s><s>U analizi smo uočili veliki broj jezičnih strategija primjerice, strategiju polarizacije odnosno pozitivno samopredstavljanje i negativno predstavljanja drugih.</s><s>Primjerice isticanje humanosti “naše” policije, zatim generalizacije migranata, “odricanje” kad je riječ o pokušaju prikrivanja “naših” slabih strana, “igru brojevima” u svrhu zastrašivanja i sl.</s><s>Uočili smo i retorička sredstva poput hiperbole, metafore, metonimije, eufemizama te utvrdili da je nacionalistički diskurs itekako još prisutan pa smatram da je kritička analiza diskursa metoda koja je od presudne važnosti za zapažanje i osvješćivanje nacionalizma u diskursu medija jer kritički analitičari diskursa nikad nisu neutralni te staju na stranu slabijeg, odnosno onoga čiji se glas ne čuje.</s><s>S obzirom na to da je istraživanje ograničenog karaktera, a rezultati tek indikativni, na osnovu korpusa bilo bi teško napraviti neku statističku analizu koja bi točno pokazala u kojoj mjeri se neki list služio retorikom nacionalizma.</s><s>Također je važno napomenuti da već samim odabirom primjera za analizu očitujemo i svoju ideološku i emotivnu angažiranost pa je zato teško reći da je konačni produkt objektivan.</s><s>Važno je napomenuti da bi reakcije čitatelja značajno nadopunile ovo istraživanje jer bismo saznali u kojoj mjeri medijski sadržaj utječe na publiku.</s><s>6. ZAKLJUČAK</s>
<s>I danas, nacionalizmi kao ideologije sastavni su dio strukture svakodnevnog života jer nacija kao “zamišljena zajednica” i dalje predstavlja osnovnu jedinicu i ključnu sastavnicu globaliziranog svijeta.</s><s>Nacije kao zamišljene zajednice zamišljaju se na temelju razlikovanja s drugim zajednicama.</s><s>Veliku, ako ne i najveću, ulogu u zamišljanju zajednice te reproduciranju nacionalističkog diskursa imaju mediji.</s><s>Sredstva masovne komunikacije imaju veliku moć pri oblikovanju javnog mijenja.</s><s>U vrijeme kad se smatra da naciji prijeti opasnost, posebice od vanjskog neprijatelja, mediji su ti koji sudjeluju u učvršćivanju i jačanju nacionalnog identiteta reproducirajući “MI – ONI” diskurs u kojem smo “MI” pozitivci a “ONI” neprijatelji.</s><s>U ovom smo radu istraživali koliko se nacionalistički diskurs pojavljuje u hrvatskim medijima.</s><s>Na primjeru medijskog izvještavanja o migrantima pokušali smo utvrditi reproducira li se nacionalizam u diskursu hrvatskih medija.</s><s>Naš fokus bio je razotkriti i ukazati na prisutnost polarizirajućeg “MI” – “ONI” diskursa koji služi kao temelj za umjetno stvaranje zajedničkog neprijatelja.</s><s>U tom smo se pothvatu prvenstveno služili zaključcima Teuna A. van Dijka.</s><s>Diskurs masovnih medija idealan je za provlačenje određene ideologije pa smo se u radu služili metodom kritičke analize diskursa (KAD), kvalitativne metode koja nam pomaže da razotkrijemo ideologije koje stoje u pozadini nejednakosti i diskriminacije.</s><s>KAD se u našem primjeru pokazala učinkovitom metodom pri pronalaženju elemenata nacionalističke retorike u medijskom diskursu hrvatskog tiska.</s><s>Naše istraživanje pokazalo je da diskurs nacionalnog, u današnjoj eri globalizma, ne jenjava, štoviše, nacionalizam se toliko ugradio u naš svjetonazor da djeluje gotovo nezapaženo.</s><s>Njegovo rutinsko “predvidivo” postojanje simptom je razmišljanja u nacionalnim okvirima koji postaju dio takozvanog “zdravog razuma”.</s><s>Diskurs je oblikovan od strane društva, ali i oblikuje to društvo; održava status quo i doprinosi njegovoj transformaciji.</s><s>Upravo je zbog toga važno kritički promotriti diskurs kako bismo uočili odnose moći i potencijalne strategije manipulacije.</s><s>U analizi smo uočili veliki broj takvih strategija (primjerice, pozitivna samoprezentacija, generalizacija, “odricanja” i slično) i retoričkih sredstava (hiperbole i metafore od kojih je najtipičnija “izbjeglički val”) koje negativno utječu na formiranje javnog mišljenja.</s><s>Važno je osvjestiti da u današnjem informacijskom društvu, informacija predstavlja moć, a mediji su ti koji distribuiraju (obrađuju i proizvode) te informacije i na taj način u svojim rukama imaju moćan alat.</s><s>Mediji imaju “moć da predstavljaju svijet na točno određeni način”.</s><s>Budući da postoji toliko različitih i suprotstavljenih načina na koje značenje o svijetu može biti konstruirano, izrazito je važno što i tko ostaje isključen, te kako su stvari, ljudi, događaji i odnosi predstavljeni” (Hall, u McQueen, 2001: 139).</s><s>Prihvaćanjem određenog diskursa, ljudi legitimiziraju odnosno delegitimiziraju spomenute veze moći, a da pritom nisu nužno toga svjesni.</s><s>Narativne strategije kojima se “drugima”, u ovom slučaju migrantima, atribuiraju negativne konotacije ovise o čitateljevoj nesvjesnosti diskurzivne igre u kojoj sudjeluje, a potencijalni ideološki učinak takve naracije može se opisati kao naturalizacija drugotnosti atribuirane migrantima na konotativnoj razini.</s><s>Razumijemo li to, produbljujemo našu svijest o medijima koji prenose vijesti, o političkom utjecaju na iste te vezi između elita, medija i javnosti.</s><s>Odbijemo li prihvatiti informacije ”zdravo za gotovo”, prestajemo biti pasivna publika koja ne razmišlja kritički i kojom se može manipulirati.</s><s>Važno je napomenuti da nijedna sociolingvistička analiza nije potpuna pa tako ni ova.</s><s>Interpretacijska priroda kvalitativne analize diskursa uvijek je podređena istraživaču, njegovom znanju i stavu, na temelju čega nesvjesno pridaje veću ili manju važnost pojedinim komponentama diskursa.</s><s>U budućim istraživanjima bilo bi zanimljivo empirijski ispitati rezultate u kontekstu utjecaja i učinkovitosti medijskog diskursa među čitateljima dnevnog tiska.</s><s>Također bi bilo vrijedno istražiti razlike između odabranih dnevnih novina i napraviti komparativni prikaz rezultata analize sadržaja kako bi se utvrdilo u kojem dnevniku prevladava retorika nacionalizma.</s>
<s>OČAJNIČKI VAPAJ S JUGA HRVATSKE 'Kradu nam automobile, ljudi se boje izaći iz kuća.</s><s>Policajci rade svoj posao, ali ih je premalo, šaljite vojsku!' Jutarnji list, 2. 11. 2019. https://www.jutarnji.hr/vijesti/hrvatska/ocajnicki-vapaj-s-juga-hrvatske-kradu-nam-automobileljudi-se-boje-izaci-iz-kuca-policajci-rade-svoj-posao-ali-ih-je-premalo-saljite-vojsku-9564884 (pristupljeno 12. 2. 2021). isto i kod sljedećih primjera Primjer 2</s>
<s>Jutarnji list: BOŽINOVIĆ 'Kada migrant zna da ga na našoj granici čeka dobro opremljena i uvježbana i sposobna policija, onda traži alternativne pravce' 04.02.2020. https://www.jutarnji.hr/vijesti/hrvatska/bozinovic-kada-migrant-zna-da-ga-na-nasoj-graniciceka-dobro-opremljena-i-uvjezbana-i-sposobna-policija-onda-trazi-alternativne-pravce-9936163 Pristupljeno: 12.01.2021.</s>
<s>24 sata: Na pomolu je raspad sistema: Austrija ne želi više migranata.</s><s>05.03.2016. https://www.24sata.hr/news/austrija-ne-zeli-nikakve-kvote-za-izbjeglice-ucinili-smo-dosta463988</s>
<s>24 sata: 'Mađarska odavno ima žicu, Hrvatska treba odlučniji stav' 20.06.2018. https://www.24sata.hr/news/ma-arska-odavno-ima-zicu-a-hrvatska-treba-odlucniji-stav-578948 Pristupljeno: 12.01.2021.</s>
<s>Večernji list: Lov na migrante: Žena, djeca i ja nadziremo granicu jer policija ne radi svoj posao. https://www.vecernji.hr/vijesti/lov-na-migrante-zena-djeca-i-ja-nadziremo-granicu-jer-policijane-radi-svoj-posao-1340704</s>
<s>Jutarnji list: PREDSJEDNICA U SLUNJU I S GRANIČNIM POLICAJCIMA 'Ono što me kao ženu i majku posebno pogađa je pitanje gdje su migrantima djeca, žene, majke?' 04.07.2019. https://www.jutarnji.hr/vijesti/hrvatska/predsjednica-u-slunju-i-s-granicnim-policajcima-ono-stome-kao-zenu-i-majku-posebno-pogada-je-pitanje-gdje-su-migrantima-djeca-zene-majke9079928</s>
<s>24 sata: Policajac u šumi lovio divljač pa 'ulovio' trideset migranata.</s><s>06.10.2019. https://www.24sata.hr/news/policajac-u-sumi-lovio-divljac-pa-ulovio-trideset-migranata-652214 Pristupljeno: 12.01.2021.</s>
<s>Jutarnji list: Široka Drina: Velika reportaža o migrantima koji su zaglavili na putu za Hrvatsku. https://www.jutarnji.hr/vijesti/svijet/siroka-drina-velika-reportaza-o-migrantima-koji-suzaglavili-na-putu-za-hrvatsku-15021385</s>
<s>S fenomenom nacije in nacionalizma so se v zadnjih dvesto letih ukvarjali številni teoretiki.</s><s>Pojav nacionalizma je zgodovinsko in empirično tako raznolik, da ga je nemogoče pojasniti z eno teorijo.</s><s>Razviti so bili številni pristopi iz različnih paradigem, a še do danes nimamo nedvoumne definicije, ki bi zajela vso širino koncepta nacionalizma.</s><s>Özkirimli pojasnjuje, da je nacionalizem izmuzljiv in prilagodljiv pojav, ki je sposoben prevzemati več oblik – zgodovinsko, družbeno in politično in to je kontekst znotraj katerega kraljuje (Özkirimli, 2010, v Mandelc, 2011: 92).</s><s>Po Croninu (1999: 33) je nacionalizem ideologija, ki se nenehno spreminja, deluje v različnih fazah in ne pozna samo ene oblike.</s><s>Danes je najbolj razširjena paradigma klasičnega modernizma, po kateri so narodi in nacionalizem temeljno povezani s sodobnim svetom.</s><s>Gre za pojmovanje, v skladu s katerim so narodi in nacionalizem v osnovi povezani z obdobjem moderne (Smith, 1998: 3).</s><s>Modernisti torej narod in nacionalizem dojemajo kot logične konstrukcije, ki se pojavijo s propadom fevdalne družbe in rojstvom kapitalizma, industrijske proizvodnje in pojavom tiskarskega kapitalizma.</s><s>Za moderniste so narodi kulturni artefakti, ki so nastali v določenem zgodovinskem obdobju.</s><s>Gellner opredeljuje nacionalizem kot teorijo politične legitimnosti, ki zahteva, da se etnične meje ujemajo s političnimi (Gellner, 1998: 21).</s><s>Trdi, da je nacionalizem posebna vrsta domoljubja, ki postane prevladujoča le v določenih družbenih okoliščinah, ki jih najdemo izključno v sodobnem svetu in nikjer drugje (Ibid: 157).</s><s>Po Hobsbawmu je nacija enotna in nedeljiva skupnost državljanov, združenih pod suvereno državo, ki je izraz politične volje (Hobsbawm, 2007: 27).</s><s>Izvora nacije in nacionalizma potemtakem ne bi smeli iskati v daljni preteklosti, ker gre za moderne konstrukcije, ustvarjene na podlagi družbeno izmišljenih tradicij, ki se vzpostavijo in legitimirajo s ponavljanjem (Hobsbawm, 2001: 6).</s><s>Za Andersona je nacija “zamišljena politična skupnost, ki je bila zasnovana kot sama po sebi omejena in suverena” (Anderson, 1990: 17).</s><s>Zamišljena je zato, ker posamezni član določenega naroda nikoli ne bo spoznal večine drugih članov svojega naroda, čeprav si lahko predstavlja občestvo z drugimi člani.</s><s>Ta nova zamišljena kulturna in politična skupnost je zamenjala versko skupnost.</s><s>Tisk je ustvaril možnost širjenja nacionalizma in zamišljanja skupnosti.</s><s>Nacionalna zavest se je širila z razvojem tiska in pospešeno izdelavo rokopisov s strani velikih tiskarn in razvojem državnih jezikov (Anderson, 1990: 42).</s><s>S prihodom časopisov in knjig se je področje komunikacije poenotilo.</s><s>Bralci so se povezali s tiskom in tako je nastal zarodek nacionalne zavesti (Anderson, Nacionalizem kot tak je sestavni del strukture tudi današnjih evropskih držav.</s><s>Da bi razumeli moderni nacionalizem in kako so mu demokratične družbe podvržene (Taylor 1996, v Šabec 2011: 65), je treba vzeti v obzir teorijo banalnega ali ”vsakdanjega” nacionalizma, ki jo je razvil Billig.</s><s>Billig (1995: 43-46) v primerjavi s teorijami, ki so nacionalizem preučevale v kontekstu družbenih trenj in ekstremnih družbenih gibanj, opaža njegovo širšo razsežnost in ugotavlja, da nacionalizem ni vedno očiten; obstajajo mehanizmi, s katerimi se nacije reproducirajo, vendar so ti mehanizmi neimenovani in zato neopazni.</s><s>Bilig razlikuje med dvema vrstama nacionalizma: “vroči” in “vsakdanji”.</s><s>Vroči nacionalizem je glasen, skrajen in lahko prepoznaven ter povezan z ekstremističnimi gibanji, kot sta rasizem ali fašizem, medtem ko je vsakdanji nacionalizem pogosto neopazen, banalen, ki se reproducira s praksami in rituali ali ideološkimi navadami.</s><s>Delovanje banalnega nacionalizma poteka na ravni vsakdanjega življenja in predstavlja način razmišljanja oziroma ideološko zavest, po kateri se kategorija nacij zdi naravna (Billig, 1995: 10).</s><s>To je nevarno, saj je ideologija najučinkovitejša takrat, ko je njeno delovanje najmanj vidno Ko smo že pri ideologiji, je za nas najpomembnejše omeniti Althusserja, ki je v marksističnem duhu gradil na svojih predhodnikih in je bil prvi, ki je postavil celovito koncepcijo ideologije, ki jo je opredelil tako: “Ideologija je namišljen odnos posameznikov do njihovih resničnih razmer obstoja” (Althusser, 2000: 87).</s><s>Ideologija torej ne predstavlja sistema resničnih odnosov, ki bi urejali obstoj posameznikov, temveč namišljen odnos teh posameznikov do resničnih odnosov, v katerih živijo” (Althusser, 2000: 90).</s><s>Ta namišljeni odnos ima materialni obstoj (Althusser, 2000: 92).</s><s>Trenutek, v katerem se v vedenju posameznika pokaže ideologija, je trenutek, ko se začetna ideja spremeni v prepričanje, ki nato privede do določenega vedenja na materialni ravni, ki se sčasoma razvije v prakse in rituale, ki se v družbi večkrat ponavljajo in vzpostavljajo (Althusser, 2000).</s><s>Začetna ideja je zapisana v praksah, iz česar izhaja, da vse prakse vodi ideologija in so vanjo potopljene.</s><s>Ideologijo je zato težko prepoznati, ker deluje na nezavedni ravni človeškega uma, v katerem odraža sistem kulturno oblikovanih in sprejetih predstav (Althusser, 2000).</s><s>Althusser poudarja, da je za preživetje in vzdrževanje ideologije potreben dodelan sistem, ki ga imenuje ideološki aparat države (IAD).</s><s>Ideološke aparate sestavljajo različne izobraževalne, pravne, verske, kulturne, komunikacijske in politične institucije.</s><s>Ideološki aparati države delujejo “ideološko”.</s><s>Predpisujejo, oblikujejo in opredeljujejo obrede in prakse, ki se navsezadnje kažejo v človeškem vsakdanjem življenju.</s><s>S temi rituali in praksami posameznik sprejme ideologijo določenega zgodovinskega trenutka.</s><s>S sprejetjem ideologije posameznik prevzame določeno vlogo v družbi.</s><s>Člani nekaterih razredov, ki so sprejeli prevladujočo ideologijo, so šli skozi postopek interpelacije – postali so subjekti ideologije, zato z interpelacijo posameznik postane subjekt ideologije.</s><s>Ideologija posameznike poziva, naj se v njem prepoznajo in sprejmejo sebe kot tistega, ki je poklican ter sčasoma postanejo subjekti.</s><s>Kot subjekti delujejo skozi prizmo ideologije in tako postanejo nosilci ideologije.</s>
<s>Ideologija kot sistem prepričanj skupine ljudi se kaže skozi diskurz.</s><s>Za Foucaulta (2008: 71) je diskurz osnovna kategorija za razumevanje resnice, odnosov moči, znanja, itn.</s><s>Foucault trdi, da zunaj diskurza ni nič smiselnega, saj je pomen zgrajen znotraj diskurza.</s><s>Foucault pravzaprav ne zanika, da bi lahko stvari imele svoj resnični materialni obstoj v svetu, ampak trdi, da je njihov pomen viden le skozi diskurz (Hall, 2004: 65).</s><s>Teoretikom kritične analize diskurza, metode, ki smo jo izbrali za našo analizo, je skupno, da diskurz razumejo kot obliko družbene prakse.</s><s>Fairclough in Wodak (1997) trdita, da je diskurz družbeno oblikovan, a hkrati oblikuje družbeno življenje.</s><s>Za Althusserja in van Dijka je diskurz družbena praksa, s pomočjo katere se ideologija obnavlja.</s><s>Diskurzi dejansko igrajo ključno vlogo pri oblikovanju ideologije in njeni družbeni reprodukciji: “Ideologija se torej izvaja v diskurzu, ki ima največjo moč, ko se ljudje strinjajo z njo, jo reproducirajo in utrjujejo ter prek nje utrjujejo in reproducirajo obstoječe odnose v družbi.” (Erjavec in Poler Kovačič, 2007: 24).</s><s>Vedno smo del določenega diskurza, ki nam ponuja nabor jasno opredeljenih vrednot, standardov in meril, po katerih presojamo, ali je nekaj res ali ne, pravilno ali narobe, dobro ali slabo (Torfing, 2005: 19).</s><s>Diskurzi so živi odnosi med ljudmi, ki tvorijo identiteto posameznikov in skupin ter urejajo stvari v pomemben družbeni red.</s><s>Za reprodukcijo nacionalizma in za konstituiranje nacionalne identitete so ključnega pomena diskurzivne prakse, ki igrajo pomembno vlogo pri izražanju, legitimiranju in vključevanju nacionalizma v družbo (Praprotnik, 1999: 152). “Ker se identitete gradijo znotraj diskurza in ne zunaj njega, se pojavljajo v določenih zgodovinskih in institucionalnih okoljih v posebnih diskurzivnih praksah in s posebnimi strategijami” (Šabec, 2011: 148). “Nacionalna identiteta je nedokončan proces, ki zahteva stalno interpelacijo subjektov v nacionalno ideologijo, da bi ohranili ideološki konstrukt, torej nacijo” (Praprotnik, 1999: 157).</s><s>Po mnenju Debeljaka (2004: 66) mora biti za ustvarjanje identitete razlika med posameznikom in okolico, med njegovo družino in neznancem, med njegovo sosesko in tisto na drugi strani mesta.</s><s>Razlika je temelj identitete.</s><s>Nacionalna identiteta, na podlagi katere se posamezne namišljene skupnosti med seboj razlikujejo, je opredeljena s tem, kar “izključuje”.</s><s>Je relacijska in je vedno zgrajena z razliko od “Drugega” (Vezovnik, 2009: 106).</s><s>Nacionalna identiteta, ki se vedno naslanja na nasprotje med nami in od nas različnimi drugimi, pa je diskurzivna konstrukcija.</s>
<s>Mediji, ki jih Danesi (2009: 192) opredeljuje kot: “sredstvo za prenos informacij v različnih oblikah, na različnih platformah in prek različnih sistemov, ki ustvarjajo popolno množično komunikacijo, ki vključuje časopise, revije, radio, televizijo in internet”, so tesno povezani z ideologijo.</s><s>Dennis McQuail v svoji teoriji množičnega komuniciranja opredeljuje ideologijo kot “organiziran sistem prepričanj ali skupek vrednot, ki se s komunikacijo širi ali krepi”, pri čemer ugotavlja, da “v praksi večina medijskih vsebin (vseh vrst) to počne z implicitno selektivnim poudarkom na določene vrednote in norme” (McQuail, 2010: 466).</s><s>Zato se na komunikacijske kanale in medije gleda kot na sredstvo za krepitev in širjenje določene ideologije, pa tudi kot posrednike ideološkega vpliva na ljudi.</s><s>Kot je opozoril S. Hall (1982), mediji aktivno izvajajo izbor in predstavitev, strukturiranje in oblikovanje prevladujočih vrednot in idej.</s><s>Vendar pa vsi dogodki ne morejo priti v medije, zato je selekcija novic nujna.</s><s>Vogrinc (2011) prav v procesu izbire novic prepozna reprodukcijo vladajoče ideologije skozi reprodukcijo konsenznega okvira.</s><s>Reprodukcija vladajoče ideologije je v skladu z Althusserjevim pristopom reprodukcija okvira tematskih področij, ki se v informativnih medijih sploh lahko pojavijo, in spektra stališč o njih, ki jih je v tem okviru mogoče javno izreči.</s><s>Na ta način nekatere teme nikoli ne pridejo v javno sfero.</s><s>Okvir konsenza zagotavlja, da so teme, o katerih se v družbi razpravlja, samoumevne, prav tako pa spekter možnih stališč glede njih.</s><s>Mediji imajo zato funkcijo ohranjanja konsenza, kadar znotraj svojega novinarskega diskurza z znanimi orodji ohranjajo hegemonijo znanih vsebin (Vogrinc, 2011).</s><s>Mediji ustvarjajo prednostne teme in usmerjajo javnost na te teme, temu pa pravimo “agenda setting” ali “določanje dnevnega reda”.</s><s>Toda mediji narekujejo tudi načine razmišljanja o teh temah.</s><s>Novinarji in uredniki se ne odločajo le, katere informacije vključiti in katere izpustiti iz novic, temveč tudi, kako jih posredovati.</s><s>To teorijo imenujemo “framing” ali “teorija kadriranja”.</s><s>Mediji zagotavljajo okolje, v katerem ideologija in simbolne strukture obstajajo in delujejo, kjer se “ideologija kaže kot sistem pomenov, ki zagotavljajo razumevanje in interpretacijo vrednostnih sodb o svetu in družbi” (Tuzykow, 2002: 123-133).</s><s>Mediji tudi v današnjih časih igrajo največjo vlogo pri zamišljanju nacije.</s><s>Billig (1995: 11) posebno pozornost namenja vlogi medijev pri ustvarjanju in prenašanju banalnega nacionalizma in ugotavlja, da ne glede na politično usmerjenost vsi mediji svoje bralce nagovarjajo kot člane in pripadnike nacije ter novice prenašajo tako, da se zdi obstoj nacionalnih držav samoumeven.</s><s>Po Van Dijku (1991: 68) so množični mediji tisti, ki največ prispevajo k ustvarjanju rasizma in nestrpnosti do različnih obrobnih družbenih skupin.</s><s>Mediji z izbiro teme, virov, žanra, jezika in stila vsak dan predstavljajo idejo, da smo “MI” pripadniki večinskega naroda in “ONI” pripadniki manjšin (Erjavec idr.</s><s>2000: 7).</s><s>Interpelirajo nas v določeno skupnost, s katero se identificiramo.</s><s>Po drugi strani pa izključujemo tujce, ki so v medijih predstavljeni drugače in jih dojemamo kot manjvredne, njihova ideologija in prepričanja pa kot napačna, ker so v nasprotju z našimi načeli.</s><s>Preko diskurza “MI” proti “NJIM”, v katerih smo “MI” predstavljeni v pozitivni luči in “ONI” v negativni, mediji sodelujejo v diskurzivni reprodukciji nacionalizma.</s><s>Medijski diskurz je zelo pomemben dejavnik pri oblikovanju in legitimiranju identitete.</s><s>Preko njega oblikujemo ne samo svojo identiteto, temveč vzpostavljamo tudi podobo Drugega (Luthar, 1998).</s><s>Z metodo kritične analize diskurza v diplomski nalogi raziskujemo, koliko nacionalističnega diskurza se pojavlja v hrvaških medijih.</s><s>Kritična analiza diskurza kaže na povezavo med “jezikovno” in “nejezikovno” razsežnostjo.</s><s>Poudarek KAD je zloraba družbene moči, družbena neenakost, ki se pojavi kot posledica, ter načini, kako se to kaže skozi javni diskurz.</s><s>Kritična diskurzivna analiza je metoda, ki pojasnjuje, da diskurzi delujejo ideološko.</s><s>Glede na to, da se ukvarja z resnimi družbeno-političnimi vprašanji, kot sta diskriminacija in manipulacija, je kritična analiza diskurza nujno politično motivirana in je vedno na strani diskriminiranih.</s><s>Medijski diskurz je še posebej zanimiv za kritično analizo diskurza, ker so razmerja moči v njem pogosto zelo nejasna ravno zato, ker so skrita.</s><s>Nacionalistična retorika, ki se pojavlja v medijskem diskurzu, se najpogosteje izraža skozi mehanizme ideološkega diskurza (Van Dijk, 2006: 373).</s><s>Na primeru poročanja o migrantski krizi v spletnih izdajah hrvaških medijev smo poskušali opozoriti na nekatere značilnosti ideološkega diskurza, ki kažejo na prisotnost nacionalistične retorike.</s><s>Van Dijk (v Stević in Car, 2017: 25) pravi, da so migranti in begunci nenehno upodobljeni skozi etnocentrično, nacionalistično in ksenofobično retoriko, ki jo poganjajo negativni stereotipi in predsodki.</s><s>Cilj naše analize je prepoznati značilnosti nacionalizma v pisnem medijskem diskurzu.</s><s>Izbran je bil korpus spletnega portala, analiziranih je bilo 60 člankov treh spletnih izdaj najbolj branih dnevnih časopisov na Hrvaškem (Jutarnji list, Večernji list, 24sata).</s><s>Izbor člankov je bil izveden z iskanjem po ključnih besedah “migranti”, “izbjeglice”, “izbjeglička kriza”, “migrantska kriza”.</s><s>Vsak članek smo brali na dveh ravneh; mikroravni ali jezikovni, ki je bolj opisne narave in vključuje jezikovne vidike besedila, ter makroravni, ki je interpretativna in nam omogoča, da določimo glavno temo besedila.</s><s>Van Dijk (2008) pravi, da uporaba jezika, diskurz, verbalna interakcija in komunikacija spadajo v mikroraven.</s><s>Družbena moč, prevlada in neenakost med družbenimi skupinami so izrazi, ki so del analize na makroravni.</s><s>Rezultati KAD-a so jasno nakazali, da so v analiziranih novinarskih prispevkih migranti delegitimizirani ter da so prikazani izključno kot brezimna množica v gibanju.</s><s>V vlogi storilcev (glavnih akterjev, protagonistov) se pojavljajo le v negativnem kontekstu, naprimer ko gre za krajo, razbijanje, ogrožanje nacionalne varnosti in varnosti posameznikov.</s><s>V vseh drugih primerih so prikazani kot predmet dejanja.</s><s>Glas migrantov se redkokdaj “sliši” in v medijih ni prostora za neposreden govor o njihovih izkušnjah in trpljenju.</s><s>Na ta način jim je odvzeta družbena moč, medtem ko drugi odločajo o njihovi usodi.</s><s>Migranti so večinoma prikazani kot problem ali kot sovražniki; grožnja našemu sistemu, naši varnosti, naši lastnini ali naši kulturi.</s><s>Pri analizi smo opazili veliko število jezikovnih strategij, na primer strategijo polarizacije, torej pozitivno samopredstavitev in negativno predstavitev drugih, strategijo “odrekanja”, ko gre za poskus prikrivanja “naših” slabosti, “igro s številkami” za namen ustrahovanja, itd.</s><s>Opazili smo tudi retorična sredstva, kot so hiperbola, metafora, metonimija, evfemizmi – in ugotovili, da je nacionalistični diskurz še vedno zelo prisoten.</s><s>Pomembno je tudi omeniti, da nobena sociolingvistična analiza ni popolna.</s><s>Interpretativna narava kvalitativne analize diskurza je vedno podrejena raziskovalcu, njegovemu znanju in stališčem, na podlagi katerih nezavedno pripisuje večji ali manjši pomen posameznim sestavinam diskurza.</s><s>V prihodnjih raziskavah bi bilo zanimivo empirično preučiti rezultate v kontekstu vpliva in učinkovitosti medijskega diskurza med bralci dnevnega tiska.</s><s>Prav tako bi bilo smiselno raziskati razlike med izbranimi dnevnimi časopisi in narediti primerjalno analizo, da bi ugotovili, v katerem dnevniku prevladuje retorika nacionalizma.</s>
<s>Izjavljam, da je diplomsko delo v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura navedeni v skladu z mednarodnimi standardi in veljavno zakonodajo.</s>