<s>Doktorska disertacija usredotočuje se na analizu specifičnosti radnopravnog statusa profesionalnih sportaša u kontekstu ostvarivanja prava koja proizlaze iz gospodarskih sloboda Europske unije, konkretnije slobode kretanja radnika i slobode pružanja usluga.</s><s>Doktorsko istraživanje temelji se na tezi da radnopravni odnos sportaša u okviru EU i proklamiranih sloboda kretanja predstavlja posebnu kategoriju sui generis odnosa s obzirom na različiti status profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, profesionalnih sportaša u pojedinačnim sportovima i sportaša amatera.</s><s>U radu podijeljenom u pet tematskih cjelina, autor je prvotno dao svojevrsni uvod u europsko pravo, njegove izvore i načela, a poseban naglasak stavlja se na sudsku praksu Europskog suda.</s><s>U kontekstu postavljenih hipoteza, detaljno je analizirao Unutarnje tržište EU, te razradio temeljne gospodarske slobode, poglavito slobodu kretanja radnika.</s><s>Institutima izravnog učinka i zabrane diskriminacije daje se temelj za shvaćanje i kritičko promišljanje sportskih pravila.</s><s>U drugome dijelu rada autor je analizirao područje sporta kao specifične grane gospodarstva.</s><s>Definirao je sportsko pravo kao novu granu prava, koja je u EU dostigla možda svoj najjasniji oblik zahvaljujući ne tako opsežnoj, koliko značajnoj sudskoj praksi Europskog suda, praksi Europske komisije, ali i mnogobrojnim izvorima sekundarnog prava EU.</s><s>Stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora, sport je svoje mjesto pronašao i u primarnom pravu EU, što dokazuje tvrdnju sve snažnijeg prožimanja sporta i europskoga prava, osobito u kontekstu radnopravnog statusa sportaša.</s><s>Osim raščlambe dva modela sporta, europskoga i sjevernoameričkoga, bitnih zbog shvaćanja njihovih različitosti, ali i tendencija sve višeg približavanja, naglasak se stavlja na ostvarenje načela autonomije sportskih udruženja.</s><s>Upravo se načelo autonomije sportskih udruženja najčešće koristilo kao temelj, tzv. „sportskog izuzetka“, odnosno težnji da sport vežu pravila drugačija od onih koja vrijede za druga područja gospodarstva.</s><s>Nezaobilazan izvor čini i praksa Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR) zbog toga što se pred navedenim arbitražnim sudom odlučivalo o određenim bitnim elementima radnog odnosa u ugovorima o radu profesionalnih sportaša, primjerice načina utvrđivanja naknade štete radi otkaza ugovora o radu od strane radnika, sportaša.</s><s>Analiziraju se odluke u predmetima Webster, Mexès, De Sanctis te El Hadary.</s><s>Treći dio rada sadrži odnos sporta i unutarnjeg tržišta EU.</s><s>Osim mnogobrojnih pravnih izvora, poseban je naglasak na analizi svih odluka Europskog suda u kontekstu sporta.</s><s>Analizirane su odluke koje se odnose na zabranu diskriminacije temeljenu na državljanstvu (Walrave i Koch te Donà v Mantero), slobodu kretanja radnika građana EU (Heylens, Bosman, Lehtonen te Bernard) i građana trećih država koje imaju zaključene sporazume s EU i državama članicama (Kolpak, Simutenkov te Kahveci).</s><s>Zaključno se analiziraju odluke koje se odnose na gospodarsku slobodu pružanja usluga (Deliège).</s><s>Kako bi se sagledala specifičnost sporta, autor u radu osim odluka Europske komisije analizira i sudsku praksu Europskog suda u području tržišnog natjecanja i to odluke Meca-Medina, Piau te Charleroi i G14.</s><s>U četvrtom dijelu rada autor analizira utjecaj autonomnih pravila sportskih udruženja na tržište rada profesionalnih sportaša.</s><s>Naglasak se stavlja na pravila o transferima i nacionalnim kvotama, o kojima je Europski sud odlučivao u predmetu Bosman; na pravila koja utječu na slobodu kretanja mladih profesionalnih sportaša iz predmeta Bernard; te na novo uvedena pravila o igračima usavršavanim u domaćoj sredini „home-grown players“ koja se nakon uvođenja u europska nogometna natjecanja sada uvode i pravilima nacionalnih nogometnih saveza.</s><s>Navedena pravila osim što značajno utječu na tržište rada profesionalnih sportaša tako da bitno umanjuju njihova prava na slobodu kretanja i traženja zaposlenja u drugoj državi članici, ne ostvaruju ciljeve kojima teže i nisu usklađena s načelom proporcionalnosti.</s><s>To je potvrđeno statističkim podatcima koji ukazuju na pad broja mladih igrača usavršavanih u klubovima, unatoč sve većoj raširenosti autonomnih sportskih pravila o „home-grown players“.</s><s>Autor u radu iznosi alternative navedenim pravilima, poput sjevernoameričkoga modela sustava ograničenja iznosa plaća „salary cap“, odnosno sustava koji nagrađuje klubove koji ulažu u mlade igrače iz sredstava ostvarenih televizijskim i marketinškim pravima.</s><s>Alternativni prijedlozi svakako mogu pomoći u održavanju financijske stabilnosti klubova, što je danas jedan od velikih problema u europskom sportu, pogotovo u nogometu.</s><s>U posljednjem dijelu rada autor komparativnopravno analizira radnopravno zakonodavstvo Italije, Savezne Republike Njemačke i Ujedinjenog Kraljevstva kao država članica EU i država snažnoga sportskog pokreta.</s><s>Analizirane su i Sjedinjene Američke Države zbog usporedbe radnopravnog uređenja što je bitno uslijed, kako je prethodno rečeno sve snažnijeg utjecaja sjevernoameričkog modela sporta u EU.</s><s>Posljednju grupu komparativnog prikaza čine Slovenija i Hrvatska.</s><s>Slovenija je iznimno značajna kao država članica EU, ali i država s velikim dodirnim točkama s Hrvatskom u radnopravnom uređenju i odnosu spram profesionalnih sportaša.</s><s>Analiziraju se heteronomni i autonomni izvori radnoga prava u kontekstu odnosa profesionalnih sportaša i klubova.</s><s>Kao model uzet je nogomet jer je isti najdetaljnije reguliran kroz izvore europskog prava, te ga je najlakše analizirati i izvući zaključke koji se onda mogu primijeniti na druge profesionalne momčadske sportove.</s><s>U III</s>
<s>SAŽETAK socijalnom dijalogu autor prepoznaje sredstvo rješavanja otvorenih pitanja kako u odnosima sportaši - klubovi - savezi, tako i u odnosu sportski savezi - EU, osobito ako se uzme u obzir činjenica da upravo EU snažno potiče socijalni dijalog jer se njime upravo sudionicima tog odnosa daje prilika da neposredno sudjeluju u odlučivanju, a Europska komisija preuzima uloga koordinatora u tom postupku.</s>
<s>Doktorska disertacija pod naslovom „Sloboda kretanja sportaša i specifičnost njihovog radnopravnog statusa u Europskoj uniji“ prema autorovu saznanju prvi je model znanstvenog istraživanja koji prožima europsko, radno i sportsko pravo, komparativnopravnom metodom analize radnopravnih zakonodavstava, pravnih izvora na razini EU, analizom sudske prakse Europskog suda, Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR) te redovnih i arbitražnih nacionalnih sudova.</s><s>Specifičnost radnopravnog statusa profesionalnih sportaša ogleda se u činjenici da profesionalni sportaši u momčadskim sportovima predstavljaju sui generis vrstu radnika u radnopravnom odnosu subordinacije, dok profesionalni sportaši u pojedinačnim sportovima predstavljaju osobe izvan odnosa subordinacije, odnosno osobe pružatelje sportskih usluga.</s>
<s>Ključne riječi: sport, EU, radnopravni odnos, sportska udruženja, pravila, sportaši-radnici, subordinirani odnos, autonomni odnos, amateri, Slovenija i Hrvatska.</s>
<s>Doktorska disertacija se osredotoča na analizo specifičnosti delovnopravnega statusa profesionalnih športnikov v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz gospodarskih svoboščin Evropske unije, konkretneje svobode gibanja delavcev in svobode opravljanja storitev.</s><s>Doktorsko raziskovanje temelji na tezi da delovnopravni položaj športnikov v okviru EU in uveljavljenih svobod gibanja predstavlja posebno kategorijo sui generis odnosov z ozirom na različni status profesionalnih športnikov v moštvenih športih, profesionalnih športnikov v posameznih športih in športnikov amaterjev.</s><s>V delu razdeljenem v pet tematskih sklopov, avtor najprej poda splošen uvod v evropsko pravo, njegove vire in načela, posebej pa je dan poudarek na sodno prakso Evropskega sodišča.</s><s>V kontekstu postavljenih hipotez je opravljena podrobna analiza notranjega trga EU, razčlenjene so temeljne gospodarske svoboščine, predvsem svoboda gibanja delavcev.</s><s>Z instituti neposrednega učinka in prepovedjo diskriminacije je podan temelj za razumevanje in kritično vrednotenje športnih pravil.</s><s>V drugem delu dela avtor vstopa v področje športa kot specifične panoge gospodarstva.</s><s>Definirano je športno pravo kot nova veja prava, ki je v EU dosegla morda svojo najjasnejšo obliko zahvaljujoč ne tako obsežni, pa vendarle j pomembni sodni praksi Evropskega sodišča, praksi Evropske komisije ter številnim virom sekundarnega prava EU.</s><s>Z uveljavitvijo Lizbonske pogodbe, je šport svoje mesto našel tudi v primarnem pravu EU, kar dokazuje trditev vse močnejšega prežemanja športa in evropskega prava, posebno v okviru delovnopravnega statusa športnikov.</s><s>Poleg razčlenitve dveh modelov športa, evropskega in severnoameriškega, bistvenih zaradi razumevanja njihovih različnosti ter tudi tendenc vse večjega približevanja, je nadalje podan poudarek na uresničitev načela avtonomije športnih združenj.</s><s>Prav načelo avtonomije športnih združenj se je namreč najbolj pogosto uporabljalo kot osnova, t.i. „športne izjeme“, oziroma prizadevanja, da šport vežejo drugačna pravila od tistih, ki veljajo za druga področja gospodarstva.</s><s>Neizogiben vir je tudi praksa Mednarodnega arbitražnega sodišča za šport (CAS, TAR), saj se je pri navedenem arbitražnem sodišču odločalo o določenih bistvenih elementih delovnega razmerja v pogodbah o delu profesionalnih športnikov, denimo načina določanja nadomestila škode zaradi odpovedi pogodbe o delu s strani delavcev, športnikov.</s><s>Analizirane so odločbe v zadevah Webster, Mexès, De Sanctis ter El Hadary.</s><s>Tretji del dela zajema odnos športa in notranjega trga EU.</s><s>Poleg številčnih pravnih virov, je poseben poudarek dan na analizo odločb Evropskega sodišča v zvezi s športom.</s><s>Prav tako so razčlenjene odločbe, ki se nanašajo na prepoved diskriminacije, utemeljene na državljanstvu (Walrave in Koch ter Donà v Mantero), svobodo gibanja delavcev državljanov EU (Heylens, Bosman, Lehtonen te Bernard) in državljanov tretjih držav, ki imajo z EU in državami članicami sklenjene sporazume (Kolpak, Simutenkov ter Kahveci).</s><s>Sklepno so analizirane odločbe, ki se nanašajo na gospodarsko svoboščino opravljanja storitev (Deliège).</s><s>Za ocenitev posebnosti športa avtor poleg odločb Evropske komisije analizira tudi sodno prakso Evropskega sodišča na področju tržnega tekmovanja in sicer odločbe Meca-Medina, Piau ter Charleroi in G14.</s><s>V četrtem delu dela avtor analizira vpliv avtonomnih pravil športnih združenj na trgu dela profesionalnih športnikov.</s><s>Poudarek je dan pravilom o transferjih in nacionalnih kvotah, o katerih je Evropsko sodišče odločalo v zadevi Bosman; na pravilom, ki vplivajo na svobodo gibanja mladih profesionalnih športnikov iz predmeta Bernard; ter na novo uvedenim pravilom o igralcih, izpopolnjevanih v domači sredini „home-grown players“, ki se po uvajanju v evropskih nogometnih tekmovanjih, sedaj uvajajo tudi s pravili nacionalnih nogometnih zvez.</s><s>Navedena pravila, poleg tega, da pomembno vplivajo na trg dela profesionalnih športnikov, saj bistveno zmanjšujejo njihove pravice v okviru svobode gibanja in iskanja zaposlitve v drugi državi članici, ne uresničujejo ciljev, k dosegu katerih težijo in niso usklajena z načelom sorazmernosti.</s><s>To je potrjeno s statističnimi podatki, ki izkazujejo zmanjšanje števila mladih igralcev, izpopolnjevanih v klubih, kljub vse večji razširjenosti avtonomnih športnih pravil o „home-grown players“.</s><s>Avtor v delu vzpostavlja alternative navedenim pravilom, kot je severnoameriški model sistema omejitve zneska plač „salary cap“, oziroma sistema, ki nagrajuje klube, ki vlagajo v mlade igralce iz sredstev ustvarjenih s televizijskimi in marketinškimi pravicami.</s><s>Alternativni predlogi vsekakor lahko pomagajo pri ohranjanju finančne stabilnosti klubov, kar je danes eden izmed velikih problemov v evropskem športu, posebno v nogometu.</s><s>V poslednjem delu dela avtor primerjalnopravno analizira delovnopravno zakonodajo Italije, Zvezne Republike Nemčije in Združenega Kraljestva kot držav članic EU in držav močnega športnega gibanja.</s><s>Analizirane so tudi Združene Države Amerike zaradi primerjave delovnopravnega urejanja, kar je bistveno predvsem iz razloga, kot že prej omenjeno, vse močnejšega vpliva severnoameriškega modela športa v EU.</s><s>Poslednja skupina primerjalnega prikaza sta Slovenija in Hrvaška.</s><s>Slovenija je izjemno pomembna kot država članica EU in kot država z velikimi stičnimi točkami s Hrvaško v delovnopravnem urejanju in v odnosu do profesionalnih športnikov.</s><s>Analizirani so heteronomni in avtonomni viri delovnega prava v okviru odnosov profesionalnih športnikov in klubov.</s><s>Za model je postavljen nogomet, saj je le-ta skozi vire evropskega prava najbolj podrobno urejen, ter ga je tako najlažje analizirati in izvleči zaključke, ki so uporabljivi tudi za druge profesionalne moštvene športe.</s><s>V socialnem dialogu avtor prepoznava sredstvo reševanja odprtih vprašanj, tako v odnosih športniki - klubi - zveze, kot v odnosih športne zveze - EU, posebno če je upoštevano dejstvo, da je prav EU tista, ki močno spodbuja socialni dialog, saj je z njim soudeležencem tega odnosa dana možnost neposrednega sodelovanja pri odločanju, Evropska komisija pa v tem postopku prevzema vlogo koordinatorja.</s><s>Doktorska disertacija z naslovom „Svoboda gibanja športnikov in posebnost njihovega njihova delovnopravnega statusa v Evropski uniji“ je po avtorjevi vednosti prvi model znanstvenega raziskovanja, ki prežema evropsko, delovno in športno pravo, s primerjalnopravno metodo analize delovnopravnih zakonodaj, pravnih virov na ravni EU, analize sodne prakse Evropskega sodišča, Mednarodnega arbitražnega sodišča za šport (CAS, TAR) ter rednih in arbitražnih nacionalnih sodišč.</s><s>Posebnost delovnopravnega statusa profesionalnih športnikov se odraža v dejstvu, da profesionalni športniki v moštvenih športih predstavljajo sui generis vrsto delavcev v delovnopravnem odnosu podrejenosti, medtem ko profesionalni športniki v posameznih športih predstavljajo osebe izven odnosa podrejenosti oziroma osebe ponudnike športnih storitev.</s><s>Ključne besede: šport, EU, delovnopravno razmerje, športna združenja, pravila, športnikidelavci, podrejeni odnos, avtonomni odnos, amaterji, Slovenija in Hrvaška.</s>
<s>Key words: sport, EU, employment and legal relations, sport associations, rules, sportsmen – workers, relationship of subordination, autonomous relationship, amateurs, Slovenia and Croatia.</s>
<s>Predmet proučavanja i istraživanja u ovom je radu sloboda kretanja sportaša kao specifične kategorije radnika i specifičnost njihova radnopravnog statusa u državama članicama Europske unije (dalje: EU),1 te Republike Hrvatske (dalje: Hrvatske) kao skoroj članici EU.</s><s>Glavno znanstveno pitanje koje se nameće jest kako definirati profesionalne sportaše?</s><s>Pitanje je jesu li oni radnici pa se na njih primjenjuju instituti radnog i socijalnog prava, ili su kategorija samozaposlenih osoba na koju se primjenjuju instituti građanskog-obveznog prava?</s><s>Da li je riječ o osobama koje su u radnopravnom odnosu subordinacije ili je riječ o pružateljima usluga?</s><s>Navedeno je vrlo zanimljivo i značajno imajući u vidu proklamirane slobode unutarnjeg tržišta EU, poglavito slobodu kretanja osoba – radnika i slobodu pružanja usluga.</s><s>Također, bitno je utvrditi status sportaša radi eventualne primjene radnopravnog i socijalnopravnog zakonodavstva.</s>
<s>Glede prethodno navedenog znanstveno-istraživačkog problema, autoru su se tijekom njegova istraživanja nametnula sljedeća specifična znanstvena pitanja: 1) Kako odrediti odnos sporta i sportskog prava u pravnom poretku?</s><s>2) Kako definirati profesionalne sportaše s aspekta radnog prava?</s><s>3) Da li su profesionalni sportaši radnici, samozaposlene osobe ili su pružatelji usluga?</s><s>4) Na koji način definirati sportaše u profesionalnim momčadskim sportovima, imajući u vidu specifičnosti pojedinih zakonodavstava država članica EU i budućih država članica poput Hrvatske?</s>
<s>6) Od kakvog su utjecaja na slobodu kretanja osoba – radnika pravila globalnih i regionalnih sportskih udruženja poput FIFA-e, UEFA-e ili nacionalnih saveza poput engleskog nogometnog saveza (FA), talijanskog (FIGC) i u kojoj mjeri navedena pravila predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika, imajući u vidu pravila o Autor će u tekstu koristiti kraticu EU u izvornom obliku za Europsku uniju. transferima, o nacionalnim kvotama ili pravila o pripadnosti „home-grown players“ ili „localy trained players“?2</s>
<s>Predmet istraživanja u ovome radu predstavlja analiza primarnog i sekundarnog prava EU u pogledu gospodarskih sloboda (slobode kretanja osoba, poslovnog nastana i pružanja usluga), analiziran je koncept i značaj unutarnjeg tržišta kako bi se jasnije objasnilo djelovanje gospodarskih sloboda te njihova važnost u ostvarivanju samog unutarnjeg tržišta.</s><s>Kroz praksu Europskog suda (dalje: ES) u području sporta dat je prikaz utjecaja europskog prava na sport i stvaranje europskog sportskog prava.</s><s>Također su analizirani mnogobrojni izvori tzv. „mekog prava“ (engl. soft-law) kroz mnogobrojne akte institucija EU koji su imali utjecaja na sport i na njegovo reguliranje.</s><s>Povijesnopravno je dat prikaz razvoja sporta općenito te utjecaja i reguliranja europskog prava na sport.</s>
<s>Proučavanjem zakonodavstava država članica EU korištena je poredbenopravna metoda znanstvenog proučavanja i to u prvom redu Ujedinjenog kraljevstva Velike Britanije i Sjeverne Irske (dalje: UK), Republike Italije (dalje: Italije), Savezne Republike Njemačke (dalje: Njemačke), Republike Slovenije (dalje: Slovenije) i Hrvatske kao buduće države članice, u pogledu reguliranja radno-pravnog statusa sportaša.</s><s>Navedeno je izuzetno značajno jer će se problematici reguliranja radno-pravnog statusa sportaša pristupiti s aspekta radnog prava i europskog prava.</s><s>Analizirani su i pravno raščlanjeni autonomni akti pojedinih sportskih saveza, od onih na regionalnoj razini poput UEFA-e pa do onih na nacionalnoj razini (pravila engleskog FA, talijanskog FIGC, hrvatskog HNS-a i slovenskog NZS-a).</s><s>Naglasak je dat i na reguliranje statusa profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima koji su u Sloveniji i Hrvatskoj u statusu samostalnih djelatnosti, a ne u statusu radnika.</s><s>Težnja je autora ukazati na problematičnost ovakvog reguliranja statusa sportaša jer se na taj način sportaši lišavaju radnopravne i socijalnopravne zaštite koju bi imali da imaju status radnika.</s><s>Štoviše, i same su institucije EU u mnogobrojnim aktima upravo poticale da se što je više odnosa regulira kao radnopravno, ukoliko, naravno, za to postoje pretpostavke, a prema autoru definitivno postoje.</s>
<s>Autor će u izvornom obliku koristiti pojmove „engl. home-grown players“ koji označava sportaše igrače usavršavane u domaćoj sredini; odnosno pojam „engl. home-grown rule“ koji označava pravilo o igračima usavršavanim u domaćoj sredini.</s>
<s>Statističkim podatcima nastojalo se dati kompletniju sliku migracija sportaša u europskom prostoru kako bi se utvrdilo da li je unutarnje tržište zaživjelo u potpunosti i za kategoriju sportaša ili postoje svojevrsne prepreke slobodi kretanja poput pravila o transferima, nacionalnim kvotama ili pravila o pripadnosti usavršavanja i razvoja „home-grown rule“, odnosno pravila o najvećem broju stranih nogometaša koji mogu biti registrirani za jedan klub i koja ograničavaju slobodu kretanja sportaša.</s><s>Radi pronalaženja mogućih rješenja prisutnim problemima u europskom sportu i stalnoj borbi sportskih saveza za očuvanjem svoje autonomije u reguliranju sporta, povučena je komparativno-pravna analiza sa sjevernoameričkim modelom sporta i nekim dobrim rješenjima koje on sadrži.</s><s>Osim toga, institut socijanog dijaloga ili uvođenje američkog modela ograničenja potrošnje klubova na plaće igrača „engl. salary cap“ je također predloženo kao moguće rješenje postojećim problemima u odnosu europskog prava i autonomije sporta.</s><s>Određena pozornost dana je i problemu definiranja odnosa prava i sporta te utvrđivanju postoji li nova pravna disciplina poput sportskog prava ili možemo samo govoriti o odnosu sporta i prava.</s><s>Također, radi boljeg i temeljitijeg sagledavanja problema odnosa sporta i europskog prava, u doktorskoj disertaciji će se analizirati način reguliranja sportskog prava u drugim pravnim sustavima, poput onog Sjedinjenih Američkih Država (dalje: SAD), a sve kako bi se pronašlo odgovor na pitanje kako riješiti pitanje odnosa sportaša i proklamiranih načela i sloboda europskog prava.</s><s>U ovome radu razrađene su sljedeće hipoteze.</s><s>Profesionalni sportaši u momčadskim sportovima posebna su kategorija sui generis radnika zbog prisutnosti elemenata radnopravnog odnosa subordinacije.</s><s>Ipak, nisu kao takvi definirani u različitim zakonodavstvima država članica i budućih država EU.</s><s>Štoviše, podosta je država u kojima imaju status samozaposlenih osoba, na koji im se način onemogućava uživanje odgovarajućih radnih i socijalnih prava i jamstava.</s><s>Profesionalni sportaši u momčadskim sportovima poput ostalih radnika uživaju prava i slobode zajamčene čl. 45.</s><s>UFEU, što je u tekstu dokazano korištenjem metode analize sudske prakse ES, ali i odluka nacionalnih sudova.</s><s>Autonomnim pravilima sportskih udruženja FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza o broju igrača koji nemaju državljanstvo države iz koje potječe savez ili klub, ograničava se sloboda kretanja sportaša kao radnika, odnosno pružatelja usluga.</s><s>Nakon odluke Bosman, jedne od najpoznatijih odluka ES, nakon koje se zbog dugotrajne borbe sa sportskih udruženjima značajno promijenio svijet profesionalnog sporta, i danas, nakon više od 15 godina od te odluke, i dalje imamo razna pravila kojima se nastoji ograničiti sloboda kretanja sportaša.</s><s>Navedena pravila o nacionalnim kvotama poput „pravila 6+5“ ili o tzv. „homegrown“ igračima, kako će biti dokazano u radu, ograničavaju slobodu kretanja sportaša i nisu u skladu s europskim pravom.</s><s>Analizom ljudskog kapitala sportaša, ulaganja u njega i nastojanja ostvarenja profita prodajom igrača kao tzv. „gotovih proizvoda“ nastoji se objasniti bit navedenih sportskih pravila.</s><s>Naime, spomenutim pravilima želi se onemogućiti potpuna liberalizacija slobode kretanja sportaša, što bi dovelo u pitanje ulaganje klubova u svoje igrače, najčešće mlađe igrače.</s><s>Posebnu kategoriju predstavljaju profesionalni sportaši u pojedinačnim sportovima, koji imaju status davatelja usluga, a što ih razlikuje od statusa profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, te oni uživaju slobode zajamčene odredbama o slobodi pružanja usluga UFEU, jer imaju status samozaposlenih osoba, a ne radnika.</s><s>Konačno, posljednja radna hipoteza u radu jest da tržište rada profesionalnih sportaša reguliraju pravila sportskih udruženja.</s><s>Navedeno potkrepljuje tezu o specifičnosti profesionalnih sportaša kao posebne sui generis kategorije radnika.</s><s>Naime, profesionalni sportaši ne mogu koristiti usluge raznih institucija poput zavoda za zapošljavanje radi pronalaženja novih radnih mjesta.</s><s>Radna mjesta sportaša ograničena su isključivo na postojeći broj klubova, te stoga profesionalni sportaši imaju poseban sui generis status.</s><s>Štoviše, još je veća specifičnost profesionalnih sportaša u individualnim sportovima, koji se ne mogu smatrati radnicima u odnosu subordinacije.</s><s>Navedena tematika je izrazito zanimljiva velikom broju pravnih teoretičara i stručnjaka, kako onih iz EU, tako i onih iz SAD-a.</s><s>Mnogi su se autori usredotočili na pitanje definiranje sporta i općenito sportskog prava u okviru EU, na učinke i posljedice presude ES u slučaju Bosman i svega što je nakon nje uslijedilo, kao i na pokušaje uređivanja navedene tematike od strane ES i drugih institucija EU.</s><s>No, nije poznata niti jedna publikacija (monografija ili članak) koja bi nastojala problemu definiranja sportaša kao posebne kategorije radnika pristupiti s aspekta radnog prava i europskog prava.</s><s>Štoviše, na prostorima Slovenije i Hrvatske, autoru nisu poznati radovi koji imaju koncepcijski pristup poput ovoga sadržanog u doktorskoj disertaciji.</s><s>Tome u prilog ide i činjenica da će u navedenoj doktorskoj disertaciji autor analizirati pravne sustave država članica EU od onih koje su bile države osnivači EU poput UK, te Italije, kao i države članice poput Slovenije koja je novija država članica, i Hrvatske kao buduće države članice EU.</s><s>Dakle komparativnom će se metodom i analizom dati sveobuhvatnija slika navedenog pitanja.</s><s>Biti će zanimljivo uočiti različite pristupe definiranju navedenog problema i načina na koji su navedene države isto uredile.</s><s>Po mišljenju autora, upravo pristup pojmu sportaša s aspekta radnog prava i europskog prava nedostaje za sveobuhvatnije i kompleksnije poimanje odnosa sportskog prava i europskog prava.</s><s>Dosadašnja djela koja su se doticala navedene tematike nisu s tog aspekta analizirala postavljeni problem, poglavito ako se ima u vidu novi status koji sport poprima od stupanja na snagu Lisabonskog ugovora i po prvi puta integracije sporta u primarno pravo EU, iako ne s prevelikim nadležnostima institucija EU u pogledu reguliranja sporta.</s><s>Naime, i dalje je prisutno načelo autonomije sportskih udruženja, a tako treba i ostati do određene granice u reguliranju svijeta sporta, uz nužno poštivanje zajamčenih prava profesionalnih i amaterskih sportaša.</s>
<s>U ovome se radu pomoću raznih metoda znanstvenog istraživanja obrađuje problem sadržan u disertaciji, odnosno sam predmet znanstvenog istraživanja.</s><s>Povijesnom metodom kroz razvoj pristupa mnogobrojnih akata europskih institucija u odnosu spram sporta pokazan je način razvoja poimanja sporta i reguliranja statusa sportaša od strane europskih institucija.</s><s>Korištene su također induktivno-deduktivne metode znanstvenog istraživanja kojima se nastojalo objasniti postojeće i otkriti nove spoznaje i nove zakonitosti za dokazivanje postavljenih teza, kao i za provjeravanje postavljene hipoteze i cjelokupnog znanstvenog istraživanja.</s><s>Deskriptivna metoda primijenjena je u uvodu, zaključku ili opisu pojedinog problema i rezultata.</s><s>Korištene su i metoda analize problematike temeljnih pojmova poput europske slobode kretanja osoba, instituta sportskog prava s osvrtom na pravo EU, radnopravnog pojma radnika u svezi s definiranjem sportaša kao posebne kategorije radnika, kako bi se pojmove razradilo i pojednostavilo, da bi se metodom sinteze obuhvatilo navedeno u postupku provjeravanja i potvrđivanja radnih hipoteza predmetnoga rada.</s><s>Mnogobrojni praktični primjeri proizašli iz prakse primjene sportskih pravila te sudske prakse korišteni su u metodi dokazivanja i opovrgavanja postavljenih teza.</s><s>Statističkom metodom nastojalo se dati empirijski odgovor na problematiku slobode kretanja sportaša.</s><s>Jedino se iz zbiljskih podataka o stvarnom broju sportaša koji se koriste navedenom gospodarskom slobodom može dati pravi obol navedenom problemu.</s><s>Vrlo bitna metoda istraživanja koja je primijenjena svakako je komparativna metoda.</s><s>Usporedbom različitih pravnih sustava i njihovim reguliranjem pitanja slobode kretanja sportaša nastojalo se steći potpuniji i sveobuhvatniji pregled pravnog normiranja i općenito poimanja navedene problematike, sa specifičnostima svake pojedine države.</s><s>Metoda studija slučaja neizostavna je metoda imajući u vidu praksu ES, koja je iznimnoga značenja u oblikovanju i tumačenju europskoga prava, a poglavito ovako specifične problematike.</s><s>I metoda kompilacije dio je strukturiranja doktorske disertacije, kojom se od mnoštva dijelova i specifičnih radova kroz jedinstvenu nit vodilju, a to su postavljene hipoteze, dolazi do, sveobuhvatnije cjeline o provedenom znanstvenom istraživanju.</s>
<s>Predmet proučevanja in raziskovanja v predmetnem delu je svoboda gibanja športnikov kot posebne kategorije delavcev in posebnost njihovega delovnopravnega statusa v državah članicah Evropske unije (naprej: EU) 3 ter v Republiki Hrvaški (naprej: Hrvaška) kot skorajšnji članici EU.</s><s>Glavno znanstveno vprašanje, ki se pojavi je kako definirati profesionalne športnike?</s><s>Vprašanje je ali so le-ti delavci in za njih veljajo instituti delovnega in socialnega prava, ali so kategorija samozaposlenih oseb, za veljajo instituti civilnega prava?</s><s>Ali gre za osebe, ki so v delovnopravnem odnosu podrejenosti ali pa za izvajalce storitev?</s><s>Navedeno je zelo zanimivo in pomembno glede na zastavljene svobode notranjega trga EU, posebno svobodo gibanja oseb – delavcev in svobodo opravljanja storitev.</s><s>Prav tako je bistveno utrditi status športnikov zaradi eventualne uporabe delovnopravne in socialnopravne zakonodaje.</s>
<s>Glede predhodno navedenega znanstveno-raziskovalnega problema, so se avtorju v okviru njegovega raziskovanja pojavila naslednja specifična znanstvena vprašanja: 7) Kako določiti odnos športa in športnega prava v pravni ureditvi?</s><s>8) Kako definirati profesionalne športnike z vidika delovnega prava?</s><s>9) Ali so profesionalni športniki delavci, samozaposlene osebe ali pa so izvajalci storitev?</s><s>Kako definirati športnike v profesionalnih moštvenih športih, glede na posebne značilnosti posameznih zakonodaj držav članic EU in bodočih držav članic EU, kot je Hrvaška?</s>
<s>Kako, z ozirom na predhodno navedeno, definirati športnike v posameznih športih?</s><s>Kakšen vpliv na svobodo gibanja oseb – delavcev imajo pravila globalnih in regionalnih športnih združenj, kot so pravila FIFA-e, UEFA-e ali nacionalnih zvez, kot je angleška nogometna zveza (FA), italijanska nogometna zveza (FIGC) in v kolikšni meri navedena pravila predstavljajo oviro svobodi gibanja delavcev, z vidika pravil o transferjih, nacionalnih kvotah ali pravilih o pripadnosti „home-grown players“ ali „localy trained players“?4</s>
<s>Avtor bo v besedilu uporabljal kratico EU v izvirni obliki za Evropsko unijo.</s><s>Avtor bo v izvirni obliki uporabljal pojme „engl. home-grown players“ ki označuje športnike - igralce izpopolnjevane v domačem okolju; oziroma pojem „engl. home-grown rule“ ki označuje pravilo o igralcih izpopolnjevanih v domačem okolju.</s>
<s>Predmet raziskovanja v tem delu predstavlja analiza primarnega in sekundarnega prava EU v zvezi z gospodarskimi svoboščinami (svobode gibanja oseb, poslovne nastanitve in opravljanja storitev), analiziran je koncept in pomen notranjega trga, pojasnjeno delovanje gospodarskih svoboščin ter njihova pomembnost v uresničevanju samega notranjega trga.</s><s>Skozi prakso Evropskega sodišča (naprej: ES) na področju športa je dan prikaz vpliva evropskega prava na šport in ustvarjanje evropskega športnega prava.</s><s>Prav tako so analizirani številni viri t.i. „mehkega prava“ (engl. soft-law) skozi mnoge akte institucij EU, ki so imeli vpliv na šport in njegovo urejanje reguliranje.</s><s>Zgodovinskopravno je podan prikaz razvoja športa na splošno ter vpliv in urejanje evropskega prava na šport.</s><s>V preučevanju zakonodaj držav članic EU je uporabljena primerjalnopravna metoda znanstvenega preučevanja in to v prvi vrsti Združenega kraljestva Velike Britanije in Severne Irske (naprej: UK), Republike Italije (naprej: Italije), Zvezne Republike Nemčije (naprej: Nemčije), Republike Slovenije (naprej: Slovenije) in Hrvaške kot bodoče države članice iz vidika urejanja delovno-pravnega statusa športnikov.</s><s>Navedeno je izjemno pomembno, saj bo problematiki urejanja delovno-pravnega statusa športnikov pristopljeno z vidika delovnega in evropskega prava.</s><s>Analizirani in pravno razčlenjeni so avtonomni akti posameznih športnih zvez, od tistih na regionalnem nivoju, kot je UEFA, pa do tistih na nacionalnem nivoju (pravila angleškega FA, italijanskega FIGC, hrvaškega HNS-a in slovenskega NZS-a).</s><s>Poudarek je dan tudi na urejanje statusa profesionalnih športnikov v moštvenih športih, ki so v Sloveniji in na Hrvaškem v statusu samostojnih dejavnosti, ne pa v statusu delavcev.</s><s>Namen avtorja je nakazati problematičnost takšnega urejanja položaja statusa športnikov, saj se na ta način športnikom odvzema delovnopravna in socialnopravna zaščita, ki bi jo imeli, v kolikor bi imeli status delavcev.</s><s>Tudi same institucije EU so v mnogih aktih spodbujale, da se čim več odnosov ureja delovnopravno, v kolikor so seveda za to podane predpostavke, ki pa so po avtorjevem mnenju nedvomno podane.</s>
<s>S statističnimi podatki se prizadeva dati bolj celotno sliko migracij športnikov v evropskem prostoru, kako bi se utrdilo, da bi notranji trg zaživel v popolnosti in za kategorijo športnikov, ali obstajajo svojevrstne ovire svobodi gibanja, kot je pravilo o transferjih, nacionalnih kvotah ali pravila o pripadnosti izpopolnjevanju in razvoju „home-grown rule“, oziroma pravila o največjem številu tujih nogometašev, registriranih za en klub, in ki omejujejo svobodo gibanja športnikov.</s><s>Zaradi najdbe možnih rešitev prisotnih problemov v evropskem športu in stalni borbi športnih zvez za ohranjanje svoje avtonomije v urejanju športa, je opravljena primerjalnopravna analiza s severnoameriškim modelom športa in nekaterimi dobrimi rešitvami, ki jih ta vsebuje.</s><s>Razen tega, je institut socialnega dialoga ali uvajanje ameriškega modela omejevanja potrošnje klubov na plače igralcev „engl. salary cap“, podan kot možna rešitev obstoječih problemov v odnosu evropskega prava in avtonomije športa.</s><s>Določena pozornost je dana tudi problemu definiranja odnosa med pravom in športom ter ugotavljanju, ali obstaja nova pravna disciplina, kot je športno pravo, ali pa lahko govorimo samo o odnosu športa in prava.</s><s>Prav tako, zaradi boljšega in bolj temeljitega spoznavanja problema odnosa športa in evropskega prava, bo v doktorski disertaciji analiziran način urejanja športnega prava v drugih pravnih sistemih, od tistega v Združenih državah Amerike (naprej: SAD), vse z namenom najti odgovor na vprašanje, kako rešiti problematiko odnosa športnikov in zastavljenih načel in svoboščin evropskega prava.</s><s>V predmetnem delu so postavljene naslednje hipoteze: Profesionalni športniki v moštvenih športih so zaradi prisotnosti delovnopravnega odnosa podrejenosti, posebna kategorija sui generis delavcev.</s><s>Vendar pa ti kot taki niso definirani v različnih zakonodajah držav članic in bodočih držav EU.</s><s>Precej je držav, v katerih imajo status samozaposlenih oseb, na ta način pa se jim onemogoča uživanje pripadajočih delovnih in socialnih pravic ter jamstev.</s><s>Profesionalni športniki v moštvenih športih kakor ostali delavci uživajo varstvo in svoboščine zagotovljene s čl. 45.</s><s>UFEU, kar je v besedilo dokazano z uporabo metode analize sodne prakse ES, ali odločb nacionalnih sodišč.</s><s>Z avtonomnimi pravili športnih združenj FIFA-e, UEFA-e in nacionalnih zvez o številu igralcev, ki nimajo državljanstva države, iz katereizvira zveza ali klub, se omejuje svoboda gibanja športnikov kot delavcev, oziroma izvajalcev storitev.</s><s>Po odločbi Bosman, eni od najbolj znanih odločb ES, po kateri se je zaradi dolgotrajne borbe s športnimi združenji pomembno spremenil svet profesionalnega športa, in danes, po več kot petnajstih letih od te odločbe, še naprej obstajajo različna pravila, s katerimi se poskuša omejiti svoboda gibanja športnikov.</s><s>Navedena pravila o nacionalnih kvotah kakor „pravila 6+5“ ali o t.i. „home-grown“ igralcih, kot bo dokazano v delu, omejujejo svobodo gibanja športnikov in niso v skladu z evropskim pravom.</s><s>Z analizo človeškega kapitala športnikov, vlaganja vanj in prizadevanj uresničitve profita s prodajo igralcev kot t.i. „gotovih proizvodov“ bo pojasnjeno bistvo navedenih športnih pravil.</s><s>Namreč, z omenjenimi pravili se želi onemogočiti popolna liberalizacija svobode gibanja športnikov, s čimer bi prišlo pod vprašaj vlaganje klubov v svoje igralce, najpogosteje mlajše igralce.</s><s>Posebno kategorijo predstavljajo profesionalni športniki v posameznih športih, ki imajo status izvajalcev storitev, kar jih razlikuje od profesionalnih športnikov v moštvenih športih, ti tako uživajo svoboščine zagotovljene z določbami o svobodi opravljanja storitev UFEU, , ne pa pravic delavcev.</s><s>Končno, poslednja delovna hipoteza v delu je, da trg dela profesionalnih športnikov urejajo pravila športnih združenj.</s><s>Navedeno podkrepljuje tezo o posebnosti profesionalnih športnikov kot posebne sui generis kategorije delavcev.</s><s>Namreč, profesionalni športniki ne morejo izkoriščati storitev različnih institucij, kot je zavod za zaposlovanje zaradi najdbe novih delovnih mest.</s><s>Delovna mesta športnikov so omejena izključno na obstoječe število klubov, zaradi česar imajo profesionalni športniki imajo poseben sui generis status.</s><s>Še večja je posebnost profesionalnih športnikov v individualnih športih, ki niso delavci v odnosu podrejenosti.</s>
<s>Navedena tematika je izjemno zanimiva velikem številu pravnih teoretikov in strokovnjakov, tako tistih iz EU, kot tudi tistih iz ZDA-a.</s><s>Mnogi avtorji so se osredotočali na vprašanje definiranja športa in športnega prava v okviru EU na splošno, na učinke in posledice sodbe ES v primeru Bosman in vsega kar je po njej sledilo, kot tudi na poskuse urejanja navedene tematike s strani ES in drugih institucij EU.</s><s>No, nasprotno pa avtorju ni znana niti ena publikacija (monografija ali članek), ki bi problemu definiranja športnikov kot posebne kategorije delavcev pristopila z vidika delovnega prava in evropskega prava.</s><s>Sploh, na prostorih Slovenije in Hrvaške, avtorju niso poznana dela, ki bi imela sistemski pristop, kot je to v doktorski disertaciji.</s><s>Temu v prid gre tudi dejstvo, da bo avtor v navedeni doktorski disertaciji analiziral pravne sisteme držav članic EU, od tistih, ki so bile države ustanoviteljice EU kot je UK ter Italija, pa tudi tiste države članice, kot je Slovenija, ki je najnovejša država članica, in Hrvaška kot bodoča država članica EU.</s><s>Torej, s primerjalno metodo in analizo bo podana vseobsežna slika navedenega vprašanja.</s><s>Zanimivo bo videti različne pristope definiranju navedenega problema in načine, s katerimi so navedene države le-to uredile.</s><s>Po mnenju avtorja je pristop k pojmu športnikov z vidika delovnega prava in evropskega prava tisto, kar manjka za bolj obsežno in kompleksno razumevanje odnosa med športnim pravom in evropskim pravom.</s><s>Dosedanja dela, ki so se dotikala navedene tematike postavljenega problema niso analizirala iz tega vidika, posebno če je upoštevan nov položaj, ki ga ima šport od uveljavitve Lizbonske pogodbe naprej, čimer je prvič šport integriran v primarno pravo EU, čeprav ne s prevelikim pristojnostmi institucij EU v zvezi z njegovim urejanjem.</s><s>Še vedno je namreč prisotno načelo avtonomije športnih združenj, kar mora do določene mere ostati v športu, ob nujnem spoštovanju zagotovljenih pravic profesionalnih in amaterskih športnikov.</s>
<s>V predmetnem delu bo s pomočjo različnih metod znanstvenega raziskovanja preučevan problem, pojasnjen v disertaciji oziroma sam predmet znanstvenega raziskovanja.</s><s>Z zgodovinsko metodo bo skozi razvoj pristopov mnogih aktov evropskih institucij v odnosu do športa prikazan način razvoja razumevanja športa in urejanja statusa športnikov s strani evropskih institucij.</s><s>Uporabljene so tudi induktivno-deduktivne metode znanstvenega raziskovanja, s katerimi se prizadeva pojasniti obstoječa spoznanja tero odkriti nova spoznanja in nove zakonitosti za dokazovanje postavljenih tez, služijo pa tudi za preveritev postavljenih hipotez in celotnega znanstvenega raziskovanja.</s><s>Deskriptivna metoda je uporabljena v uvodu, v sklepu in v opisu posameznega problema in rezultata.</s><s>Uporabljene so tudi metoda analize problematike temeljnih pojmov, kot je evropska svoboda gibanja oseb, institut športnega prava s pogledom na pravo EU, delovnopravnega pojma delavcev v zvezi z definiranjem športnikov kot posebne kategorije delavcev, kako bi se pojme obdelalo in poenostavilo, da bi se z metodo sinteze zajelo navedeno v postopku preverjanja in potrjevanja delovnih hipotez predmetnega dela.</s><s>Številni praktični primeri, ki izhajajo iz prakse uporabe športnih pravil ter sodne prakse so uporabljeni v okviru metode dokazovanja in izpodbijanja zastavljenih tez.</s><s>S statistično metodo se prizadeva dati empirični odgovor na problematiko svobode gibanja športnikov.</s><s>Zgolj iz resničnih podatkov o dejanskem številu športnikov, ki koristijo navedeno gospodarsko svoboščino, je mogoče podati pravi prispevek k navedenem problemu.</s><s>Zelo bistvena metoda raziskovanja, ki je tako uporabljena, je primerjalna metoda.</s><s>S primerjavo različnih pravnih sistemov in z njihovim urejanjem problema svobode gibanja športnikov se prizadeva ustvariti popolnejši in bolj vseobsegajoč pregled pravnega normiranja in splošno razumevanje navedene problematike, s specifičnostmi vsake posamezne države.</s><s>Metoda študija primerov je neizogibna, v povezavi s prakso ES, ki je izjemnega pomena pri oblikovanju in tolmačenju evropskega prava, še posebej pri tako specifični problematiki.</s><s>Tudi metoda kompilacije je del strukturiranja doktorske disertacije, s katero se bo od množice delov in specifičnih del skozi enotno vodilno nit, to pa so postavljene hipoteze, prišlo do vseobsežne celote o izvedenem znanstvenem raziskovanju.</s><s>3. TEMELJI NAČELA SLOBODE KRETANJA RADNIKA U EUROPSKOJ UNIJI</s>
<s>§ 1 Uvod i povijesni razvoj Europske unije Prije sagledavanja statusa profesionalnih sportaša s aspekta njihova pravnog (radnog) odnosa, te konteksta specifičnosti tog odnosa, analizirat će se njihovo pravo na ostvarivanje jedne od temeljnih gospodarskih sloboda, slobode kretanja radnika, odnosno slobode pružanja usluga u okviru EU.</s><s>Dat će se pregled razvoja unutarnjeg tržišta i četiriju gospodarskih sloboda.</s><s>Institutom građanstva EU istaknuti će se prednost u izjednačavanju državljana država članica u ostvarivanju njihovih prava.</s><s>Ovo je poglavlje iznimno bitno kako bi se kasnije mogla spoznati bit primjene europskog prava na sport.</s><s>Sagledavanjem kompleksnosti pitanja unutarnjeg tržišta koje se zapravo konstantno razvija još od izvorišne ideje francuskog ministra vanjskih poslova Roberta Schumana, sadržane u njegovoj Deklaraciji iz 1950. godine,5 predstavlja kamen temeljac savezu država koji se danas naziva EU.</s><s>Naime, navedena je Deklaracija potaknula udruživanje šest snažnih gospodarskih europskih država 1951. godine 6 i zaključenje Ugovora o zajednici za ugljen i čelik,7 kao temelja gospodarske suradnje među tim državama.</s><s>Nakon toga, 1957. godine sklapanjem Ugovora iz Rima (dalje: UEZ) nastala je Europska ekonomska zajednica,8 preteča današnje EU.</s><s>Godine 1965. donesen je Ugovor o spajanju institucija9 kojim je došlo do institucionalne promjene jer je za sve tri zajednice 10 uvedena po jedna Komisija i Vijeće.</s><s>Jedinstveni europski akt 11 donijet je 1986. godine i on je donio izmjene koje su bile potrebne za oživljavanje unutarnjeg tržišta do 1992. godine.</s><s>Upravo je te godine donesen Ugovor iz Deklaracija Roberta Schumana iz 1950. godine, dostupno na: http://europa.eu/abc/symbols/9Italija, Francuska, Zapadna Njemačka, Belgija, Nizozemska i Luksemburg, 1973. pristupile su UK, Irska i Danska, 1981.</s><s>Grčka, 1986.</s><s>Španjolska i Portugal, 1995.</s><s>Austrija, Finska i Švedska, 2004.</s><s>Slovenija, Slovačka, Češka, Madžarska, Estonija, Litva, Latvija, Poljska, Malta i Cipar, te 2007.</s><s>Bugarska i Rumunjska.</s><s>U 2013. godini, članicom bi trebala postati Hrvatska.</s><s>Treaty establishing the Europan Coal and Steel Community.</s><s>Ugovor je zbog svojeg ograničenog vremenskog važenja od 50 godina, prestao važiti 23.7.2002.</s><s>Treaty establishing the European Economic Community and Treaty establishing the Europan Atomic Energy Community.</s>
<s>Single Europan Act, OJ L 169 od 29.6.1987.</s><s>Maastrichta 12 kojim se donosi novi ugovor Ugovor o EU (dalje: UEU), mijenja se ime Europske zajednice jer se izbacuje iz naziva riječ „ekonomska“, a uvodi se novi oblik međuvladine suradnje, pogotovo u području obrane, pravosuđa i unutarnjih poslova, te se također stvara struktura od tri stupa EU.</s><s>Ovim Ugovorom EU postaje sve više politička Unija.13 Ugovor iz Amsterdama14 iz 1997. godine izmijenio je i uveo novu numeraciju UEU i UEZ.</s><s>Godine 2001. donesen je Ugovor iz Nice15 koji je doveo do institucionalnih promjena kako bi se omogućilo funkcioniranje Unije i njeno proširenje.</s><s>Nakon neuspjeha Ustavnog ugovora, s 1. prosincem 2009. godine stupio je na snagu reformski ugovor iz Lisabona, poznat kao Lisabonski ugovor,16 kojim je UEZ preimenovan u Ugovor o funkcioniranju EU (dalje u tekstu: UFEU), došlo je do izmjena u ugovorima i mijenja se i sama struktura prava EU od tri stupa koji sada praktički postaju dva.17 EU, ako bismo citirali Spinozu, treba promatrati sub speciae durationis, u svijetlu trajanja, a ne sub speciae aeternitas, u svijetlu vječnosti.18 Lisabonski ugovor je, barem zasad, posljednji normativni tekst kojim se oblikuje ideja iz čl. 1(2) UEU i ostvaruje se „postupak oblikovanja sve čvršće veze među narodima Europe“.</s><s>Ograničenja ovlasti EU provode se ostvarenjem načela dodijeljenih ovlasti, a provođenje ovlasti Unije je određeno poštivanjem načela supsidijarnosti i proporcionalnosti.19 § 2 Europsko pravo (primarno i sekundarno pravo) Pravo EU je sukladno mišljenju nekih pravnih teoretičara, pravno samostalan pravni poredak sa svojim vlastitim primarnim pravilima i posebnim sekundarnim pravilima o tumačenju, primjeni i postupcima u slučaju kršenja primarnih pravila, odnosno da je riječ o tzv. engl. selfcontained režimu koji smatraju potpuno nezavisnim od međunarodnog prava; dok drugi autori pak smatraju da se pravo EU ne uklapa u takav model, jer u slučaju nefunkcioniranja vlastitih sekundarnih pravila ne isključuje primjenu pravila općeg međunarodnog prava, pogotovo kada se uzme u obzir način djelovanja drugog i trećeg stupa, a konačan odnos europskog i Treaty on Europan Union, potpisan u Maastrichtu 7.2.1992., a stupio na snagu 1.11.1993., OJ C 191, od Accetto, Avbelj, Hojnik, Smrkolj, Vatovec (Ur.), Lizbonska pogodba, 2010., str. 16.</s><s>Treaty of Amsterdam, OJ C 340, od 10.11.1997.</s><s>O tomu detaljnije u Rodin, Goldner Lang, Lisabonski ugovor – što je novo?, str. 3.-4., Rodin, Ćapeta, Goldner Lang (Ur.), Reforma EU- Lisabonski ugovor, 2009.</s><s>UEU, op. cit., čl. 5(1), bivši čl. 5(1) UEZ-a : „Unija će djelovati unutar ovlasti dodijeljenih joj temeljem ovoga Ugovora i ciljeva koji su joj uslijed toga dodijeljeni“. međunarodnog prava nakon Lisabona, treba još vidjeti.20 O pravnoj prirodi pravnog sustava EU očitovao se i ES u odluci Van Gend en Loos21 te je istaknuo da „Zajednica predstavlja novi pravni poredak u međunarodnom pravu“, dok je u predmetu Costa utvrdio da „u odnosu na ostale međunarodne ugovore, UEZ je stvorio svoj pravni sustav, a stvorena je zajednica neograničenog trajanja sa svojim tijelima, svojom osobnošću, svojom pravnom sposobnošću i sposobnošću zastupanja na međunarodnom planu“.</s><s>22 Kada govorimo o europskom pravu odnosno pravu EU, napominje se da razlikujemo primarno i sekundarno pravo EU.23 Primarno pravo čine pravni akti država članica donijeti bez posredovanja tijela EU, a to su: Osnivački ugovori, te njihove izmjene i dopune kao i protokoli uz te ugovore, dodatni ugovori kojima se mijenjaju specifični dijelovi samih Osnivačkih ugovora i ugovori o pristupanju država članica, kao i Povelja o temeljnim pravima EU.24 Sekundarno pravo EU proizlazi iz Osnivačkih ugovora temeljem njihovih izričitih odredaba te nastaje aktivnošću institucija Unije.25 Izvori sekundarnog prava određeni su čl. 288.</s><s>UFEU-a26 (bivši čl. 249.</s><s>UEZ-a), a čine ga: uredbe, direktive, odluke, preporuke i mišljenja.</s><s>Između ovih izvora, nema formalne hijerarije27 već se razlikuju u svojoj primjeni.</s><s>Sukladno čl. 288.</s><s>UFEU-a uredbe imaju opću primjenu, obvezujuće su u svojoj ukupnosti i izravno primjenjive u svim državama članicama; direktive su obvezujuće prema rezultatu koji se njima treba postići, no na državama članicama je da odrede oblik i metodu; dok su odluke obvezujuće u cijeloj ukupnosti u odnosu na stranke kojima su upućene.</s><s>Kada se stvara akt sekundarnog prava, zakonodavac EU će često koristiti regulatorna rješenja za koja je ES utvrdio da ograničavaju gospodarske slobode, u kontekstu država članica u pogledu odredbi ugovora, konkretno slobode kretanja radnika.</s><s>28 Također, potrebno je naglasiti i važnost smjernica Europske komisije, međuinstitucionalnih sporazuma između institucija Vijeća, Komisije i Parlamenta, koje uz preporuke i mišljenja, navedena u čl. 288.</s><s>UFEU-a čine tzv. Vidi opširnije Seršić, Odnos prava EU i međunarodnog prava, Zbornik Pravnog fakulteta u Zagrebu, vol.</s><s>Odluka C-26/62, NV Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos v Netherlands Inland Revenue Administration, ECR Š1963Ć 13, t. 12.</s><s>Vidi opširnije u Mathijsen, A guide to European union law, 2010.</s><s>Vidi opširnije u Hartley, The Foundations of European Union Law, An Introduction to the Constitutional and Administrative Law of the European Union, 2010., str. 86.-87.; Rodin, Ćapeta, Osnove prava Treaty on the functioning of the European Union, OJ C 83, of 30.3.2010.</s><s>Sørensen, Reconciling Secondary Legislation and the Treaty Rights of Free Movement, European Law „meko pravo“ (eng. „soft law“), kao suprotnost formalnih mjera poput uredba, direktiva i odluka.</s><s>29 Meko pravo obuhvaća pravila ponašanja koja u načelu nisu pravno obvezujuća, ali imaju praktičnoga učinka i osim prethodno navedenih tu još spadaju ostali instrumenti poput rezolucija, deklaracija, akcijskih programa i planova, obavijesti Komisije, zaključci predstavnika država članica na Vijeću, te međuinstitucionalni sporazumi.30 Valja istaknuti da je upravo Europska komisija prepoznala prednosti mekog prava kao fleksibilnijeg instrumenta u odnosu na klasičnu zakonodavnu metodu, pogotovo u pogledu pitanja kad se države članice nisu spremne odreći nadležnosti i priznati nadređenost EU prava.</s><s>Slično je i u sportu sa sportskim savezima i njihovom autonomijom.</s><s>Tu leži razlog zašto se područje sporta putem tzv. mekog prava nastojalo urediti, a ponekad su, kako ćemo vidjeti, bile nužne odluke ES da bi se ispravno postupilo.</s>
<s>Nezaobilazan izvor prava EU svakako su i presude Suda EU 31 koje nemaju samo učinak za stranke u sporu (inter partes) već imaju i šire značenje (erga omnes).</s><s>Naime izreke presude su izvor prava, no obrazloženja odluka su, kako naglašavaju Rodin i Ćapeta, izuzetno zanimljiva jer sadrže pravne pretpostavke, sudsko shvaćanje prava i društvenog konteksta te druge relevantne činjenice za donošenje odluka.32 S tim u svezi mora se naglasiti da se europsko pravo osnažuje na dva načina: jedno je ostvarenjem nadzora od strane Europske komisije kao vrste suprakontrole s jedne strane, te pojedinačnog nadzora na razini države članice u postupcima koji se vode pred nadležnim sudskim tijelima države članice zbog povrede prava pojedinaca.33 Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, 2010, str. 101.</s><s>U kontekstu pravila mekog prava važno je analizirati kako isto može utjecati na postizanje određenih ciljeva iako nema pravnu obveznost.</s><s>Najbolji primjer može biti Lisabonska strategija kojom se žele postići najširi ekonomski ciljevi EU, koja počiva pak na dva modela mekog prava – otvorenim metodama koordinacije i na integriranim smjernicama za razvoj i zapošljavanje, a što se sve nastavlja strategijom Europa 2020.</s><s>Vidi opširnije Vuletić, Pravni aspekti Lisabonske strategije i budući izazovi – razrada s motrišta pravne prirode mekog prava (soft law), Zbornik Pravnog fakulteta U pogledu razlikovanja suda kao institucije autor će kao i Ćapeta koristiti naziv Sud EU, dok će za sud kao najvišu sudsku instancu koristiti naziv ES, opširnije vidi Ćapeta, Ustrojstvo i nadležnost Suda EU, str. 90.</s><s>Stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora naziv „Sud pravde EU (Court of Justice of the Europan Union) “svojevrsni je „kišobran“ koji pod sobom ima sva sudska tijela određena Ugovorom: Sud pravde - poznat kao ES (European Court), Opći sud - prethodno nazvan Prvostupanjski sud (Court of First Instance) i specijalizirani sudovi - trenutno isključivo Službenički sud (Civil Service Tribunal), vidi u Hartley, The Foundations of Weatherill, Sports Under EC Competition and US Antitrust Law, str. 131.-142., str. 134. u Weatherill, European Sports Law, 2007.</s>
<s>§ 3 Opća načela prava u pravu Europske unije Kako bi se moglo shvatiti ostvarenje gospodarskih sloboda, nužno je prvotno razjasniti što su to opća načela prava EU, među kojima su najznačajnija, u kontekstu ovoga rada, načelo supsidijarnosti i načelo proporcionalnosti.</s><s>Opća načela prava definirao je Gény kao „ideal shvaćanja prava koji je sukladan stalnom temelju ljudske prirode i presumira se da stvara temelj prava.</s><s>Smatra se da ih zakonodavac uvijek mora imati na umu.</s><s>“34 Kako kaže Nezavisni odvjetnik de Lamothe „opća načela stvaraju moralni i institucionalni okvir na temelju kojega se temelji Zajednica35“.36 Opća načela prava koriste se kako bi se tumačili Ugovori i akti koje su donijela tijela Unije temeljem Ugovora, a u slučaju kada se neka odredba europskog prava može interpretirati na više načina, prednost će se dati onoj interpretaciji koja je sukladna s općim načelima europskog prava.37 O tome da li je neko načelo ujedno i opće načelo europskog prava, govorila je Nezavisna odvjetnica Trstenjak, koja je istaknula da „načelo neće imati takav karakter kada nema ustavni status niti u pravnom poretku Zajednice Šdanas UnijeĆ niti država članica, ne postoji jasno rašireno uvjerenje o postojanju takvog načela u pravnoj literaturi i ako neko načelo nema opću valjanost u pravnom poretku koja se tipično pripisuje općim načelima.38 Ovlasti Unije proizlaze iz načela dodijeljenih ovlasti, a nadležnost Unije regulirana je načelima supsidijarnosti i proporcionalnosti.39 I. NAČELO SUPSIDIJARNOSTI</s>
<s>Načelo supsidijarnosti (engl. principle of subsidiarity)40 jasno razdvaja područje nadležnosti EU od onoga država članica, pa samim time i sportskih udruženja, što je relevantno za ovaj Gény, Méthodes d'interprétation et sources en droit positif, vol.</s><s>1. (1970.), str. 33. u Emiliou, The Principle of Proportionality in European Law, 1996., str. 115.</s><s>Autor napominje da se stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora ne koristi više pojam Zajednica već Unija, koja je stekla pravnu osobnost.</s><s>Kako autor u radu citira sudsku praksu nastalu prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, radi izvornosti neće mijenjati naziv Zajednica u Unija, ali riječ je zapravo sada o Uniji.</s><s>Mišljenje Nezavisnog odvjetnika de Lamothe, C-11/70 Internationale Handelsgesellschaft mbH v Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel, ECR Š1970Ć 1125, str. 1146.</s><s>Emiliou, The Principle of Proportionality in European Law, op. cit., str. 121.</s><s>Mišljenje Nezavisne odvjetnice Trstenjak u predmetu, C-101/08 Audiolux and others, ECR Š2009Ć IUEU, op. cit., čl. 5(3): „U područjima koja nisu u njenoj isključivoj ovlasti, Unija smije poduzimati aktivnosti samo onda i samo u onolikoj mjeri u kojoj ciljeve predloženih aktivnosti ne mogu u potpunosti ostvariti države članice, te kada ih, zbog razmjera ili učinaka predloženih aktivnosti, može bolje ostvariti Unija“. rad.</s><s>Unija u onim područjima u kojima nema isključivu nadležnost, ima ovlasti samo u onom dijelu u kojem ciljeve ne mogu ostvariti države članice i samo ako to u tom slučaju Unija može bolje ostvariti.</s><s>U nastavku rada će o tome biti više riječi, ali ovdje se naglašava da je upravo sport područje u kojemu EU ima vrlo ograničene ovlasti.</s><s>U predmetu Bosman41 predstavnici Njemačke vlade pozvali su se na navedeno načelo kao opravdanje isključenja sporta iz pravnog okvira EU, no ES se nije složio s takvim tvrdnjama, te je naveo da „navedeno načelo supsidijarnosti ne može dovesti do situacija u kojima sloboda privatnih udruženja na usvajanje sportskih pravila dovodi do ograničenja u pravima pojedinaca na uživanje sloboda zajamčenih Ugovorom“.</s><s>42 Izravniji je bio Nezavisni odvjetnik Lenz, koji je istaknuo da „tumačenje načela supsidijarnosti jasno pokazuje da se ne odnosi na područje isključive nadležnosti Zajednice, poput temeljnih sloboda, kao i da se iz samog načela supsidijarnosti i ne može zaključiti da bi sport bio isključen iz prava Zajednice“.43</s>
<s>Povezano s načelom supsidijarnosti u ovome je slučaju načelo autonomije sportskih udruženja u pogledu uređenja pravila koja se odnose na pravilno funkcioniranje sporta.</s><s>Tako u predmetu Walrave i Koch44 te Donà45 navedeno se načelo očitovalo u pravilu koje uređuje sastavljanje nacionalnih momčadi, u predmetu Lehtonen46 radilo se o pravilima koja uređuju razdoblja u kojima se mogu ostvariti transferi sportaša, a u predmetu Deliège47 riječ je o pravilima koja uređuju izbor predstavnika neke države u međunarodnom judo natjecanju.</s><s>Sportska udruženja svoja prava izvode iz temeljnog prava na slobodu udruživanja sadržanog u međunarodnim vrelima poput Povelje o temeljnim pravima EU 48 ili Europske konvencije o ljudskim pravima49.</s>
<s>Načelo proporcionalnosti (engl. principle of proportionality) također je jedno od temeljnih načela europskog prava.</s><s>Ono znači da sadržaj i forma aktivnosti Unije u pogledu određenog pitanja ne smije prijeći okvir onoga što je nužno za ostvarenje ciljeva Ugovora,50 a navedeno je i potvrđeno u odluci Gebhard.51 Ono znači da će ES prvo provjeriti prikladnost mjera koje su odabrane, potom će utvrđivati da li je moguće primijeniti mjeru koja je manje restriktivna u odnosu na slobodu kretanja temeljem okolnosti navedenog slučaja kao i da je sposobno postići isti rezultat kao i navedena mjera.52 Uloga načela proporcionalnosti jest da nadzire cilj zakonodavnog akta (izbjegavajući previše detaljnu odredbu) i da utvrdi najmanje zadirujuće (engl. intrusive) sredstvo za implementaciju toga akta.</s><s>Načelo proporcionalnosti nalazi svoju primjenu ne samo u slučaju Unije već i u slučaju odredaba nacionalnog prava koja se dotiču ostvarivanja pojedinačnih prava i sloboda zajamčenih Ugovorom.53</s>
<s>Pitanje državljanstva je od iznimne važnosti iz više razloga.</s><s>Jedan od razloga je što se na postojanju istoga temelji izuzetno opširan korpus prava koji pripada građanima EU, poglavito u slučaju kada se zbog određenih razloga ne mogu pozivati na ostvarenje gospodarskih sloboda.</s><s>S druge strane, državljanstvo je važno s aspekta sportskog prava, jer je odlučujući faktor u pogledu opseg primjene nacionalnih kvota u odnosu na strane državljane, ali i u pogledu pitanja prava igranja za nacionalne reprezentacije.</s><s>Autor napominje da u kontekstu prava EU postoji pojam građanstvo EU (engl. citizenship) a ne pojam državljanstvo EU (engl. nationalnity), jer EU nije država već savez država.</s><s>Državljanstvo EU bilo je predviđeno Ustavom EU, no Ustav EU nikada nije stupio na snagu.</s><s>Odluka C-55/94, Reinhard Gebhard v Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano, Van den Bogaert, Practical Regulation of the Mobility of Sportsmen in the EU Post Bosman, 2005., str.</s><s>Opširnije o načelu proporcionalnosti vidi u Emiliou, The Principle of Proportionality…, op. cit., str. 166.</s>
<s>Pojam građanstvo54 uveden je Ugovorom iz Maastrichta poznatim kao Ugovorom o EU,55 koji je propisao „da se utvrđuje građanstvo Unije i da svaka osoba koja je državljanin države članice je i građanin Unije“.</s><s>Ugovor iz Amsterdama56 navedenu je definiciju iz čl. 8. proširio na način da je utvrdio da „Građanstvo Unije upotpunjuje, a ne zamjenjuje državljanstvo države članice“.</s><s>Nakon Lisabonskog ugovora ono je sadržano u čl. 20.</s><s>UFEU-a koji određuje da svaka osoba koja je državljanin jedne od država članica EU je i njezin građanin, a građanstvo EU je dodatno 57 nacionalnom državljanstvu države članice i ono ga ne zamjenjuje.58 Lisabonski je ugovor dodatno učvrstio pojam građanstva EU i pratećih prava koja su u UFEU navedena, ali je naglašeno da nije riječ o numerus clausus prava.59 Ovdje valja naglasiti da je sukladno čl. 20(1) UFEU-a građanstvo EU derivativno, odnosno ovisno o državljanstvu države članice EU, a time što države članice same određuju svojim propisima način stjecanja svojeg državljanstva, na taj način utvrđuju i građanstvo Unije.60 Dakle, pitanje dodjeljivanja državljanstva pitanje je koje je u nadležnosti svake od država članica, jer je „temeljem međunarodnog prava, na svakoj državi članici, da uzimajući u obzir pravo Zajednice, propisuje uvjete za stjecanje i gubitak državljanstva“61.62 S aspekta sportskog prava ovdje valja odmah naglasiti razlikovanje javnopravnog pojma državljanstva od sportskog pojma državljanstva.</s><s>Naime, Međunarodni arbitražni sud za sport (CAS, TAR) je u svojim odlukama jasno utvrdio razlikovanje sportskog od pravnog pojma državljanstva.</s><s>Vidi opširnije u Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih sportaša, str. 105.-156, str. 139. u Crnić, et. al., Uvod u športsko pravo, 2009.</s><s>Na inzistiranje država članica uveden je pojam „dodatno“, a ne da građanstvo EU „upotpunjuje“ državljanstvo države članice, kako bi se naglasilo da građanstvo EU može samo dodati prava, a ne oduzeti od onoga što jamči državljanstvo države članice.</s><s>Shaw, Citizenship: Contrasting dinamics, str. 575.-609., Consolidated version of the Treaty on the Functioning of the European Union (dalje: UFEU), OJ C 83, Chalmers, Davies, Monti, European Union Law, op. cit., str. 445.</s><s>Odluka C-369/90, Mario Vincente Micheletti and others v Delegacion del Gobierno en Cantabria, ECR U sportu je navedeno pitanje izuzetno zanimljivo kada se zna da za reprezentaciju neke države mogu nastupiti samo državljani te države.</s><s>Tako su primjerice česti slučajevi pronalaženja rješenja kako steći državljanstvo neke države koje pruža veće mogućnosti, bilo po sportskom planu bilo onom financijskom.</s><s>Primjerice u Italiji je 90-tih godina prošlog stoljeća izbila afera u pogledu lažnih putovnica, među kojima su se našli neki poznati igrači, poput Brazilca Dide koji je igrao za AC Milan i imao portugalsko državljanstvo ili Brazilaca Aldaira i Cafua, igrača AS Rome, koji su imali portugalsko državljanstvo, odnosno Srbina Mihajlovića koji je igrao za SS Lazio i imao talijansko državljanstvo, a sve kako bi se izbjegao učinak pravila o kvotama igrača izvan EU/EEA.</s><s>Na koncu postupci su završili blagim kaznama za igrače i klubove.</s><s>Vidi Van den Bogaert, Pojam građanstva EU uređen je i Poveljom EU koja je po pravnoj snazi izjednačena s osnivačkim ugovorima.63 Povelja u okviru europskog prava se naravno primjenjuje isključivo kada države članice primjenjuju europsko pravo,64 te predstavlja inovativni instrument jer sublimira u jednom tekstu sva temeljna prava zajamčena u Uniji na jasan i lako dostupan način, a prava i načela sadržana u njoj proizlaze iz ustavnih tradicija i međunarodnih konvencija zajedničkih državama članicama, iz Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, Socijalnih povelja usvojenih od Zajednica i Vijeća Europe, te sudske prakse ES i Europskog suda za zaštitu ljudskih prava.65 Kao što je prethodno navedeno, EU sve više postaje politička unija, a napušta se primarna ekonomska poveznica, što se najbolje ogleda upravo na primjeru razvoja instituta građanstva Unije.</s><s>Ono što je bitno za konačan odgovor na hipotezu ovoga rada jest i pitanje odnosa građanstva EU i slobode kretanja radnika, odnosno napuštanja primarne ekonomske važnosti i sagledavanje slobode kretanja kroz sferu građanstva EU.</s><s>Naime, postavlja se pitanje da li uređenje sadržaja čl. 20. i 21.</s><s>UFEU-a66 (bivši čl. 17. i 18.</s><s>UEZ-a) predstavlja određenu novinu u pogledu slobode kretanja osoba ili je riječ o čistoj simbolici?</s><s>Kako će se vidjeti iz razvoja same sudske prakse ES, sloboda kretanja osoba se sada vezuje uz institut građanstva EU i nije isključivo vezana uz kategoriju osoba poput radnika, samozaposlenih osoba, osoba u potražnji za zaposlenjem, studenata i osoba s dovoljno sredstava da bi se mogle uzdržavati.</s><s>Prema Craigu i de Búrci, čl. 21.</s><s>UFEU-a stvara novo i izravno primjenjivo pravo, te je pravo na slobodu kretanja i boravka sukladno sudskoj praksi, o kojoj će se u nastavku dati pregled, dano i ekonomski neaktivnim osobama.67 Bitno je ovdje naglasiti da je pravo slobode kretanja i boravka građana EU uvedeno čl. 21.</s><s>UFEU-a podložno ograničenjima navedenim u Ugovoru68 koja omogućuju državama da uvedu restriktivne mjere temeljene na javnoj politici, sigurnosti ili zdravlju.</s><s>Pravo slobode kretanja i boravka za građane Unije na području čitave EU, pogotovo ono sadržano u čl. 21.</s><s>UFEU, sada je razrađeno „Direktivom o građanstvu St. 1.: „Svaki građanin Unije ima pravo na slobodu kretanja i boravka na području država članica.“ St. 2.: „Pravo na slobodu kretanja i boravka može se jamčiti, sukladno UFEU državljanima trećih država koji zakonito borave na području države članice.“ COM (2010) 573, Communication from the Commission, Strategy for the effective implementation of the Charter of Fundamental Rights by the European Union, str. 3. St. 1.: „Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i boraviti na području države članice, pod uvjetom ograničenja i uvjeta određenih Ugovorom i mjerama usvojenim da im se da učinak.“ EU“ (Citizenship Directive).69 Josipović tvrdi da opća zabrana diskriminacije sadržana u čl. 18.</s><s>UFEU i ista ima suspidijarni karakter u odnosu na posebne zabrane diskriminacije u pojedinim odredbama Ugovora (npr. čl. 45., 49., i 56.</s><s>UFEU), te se naglašava da ona obuhvaća zabranu otvorene ili neposredne diskriminacije (npr. temeljem državljanstva) i skrivene ili posredne diskriminacije (npr. temeljem dokaza o poznavanju jezika, prebivalištu i dr.).70 Dougan i Spaventa smatraju da „uvođenje građanstva Unije izmiče žarište sa strogo tržišno orijentiranog pojma pripadanja, gdje je primjerice pravo na određenu naknadu vezano isključivo uz ekonomski proizvod pograničnog radnika (frontier worker), prema širem pojmu, u kojem je pravo na određene naknade priznato onima čija težnja ka članstvom u solidarističnoj zajednici se može uspostaviti putem ne ekonomske veze“.71 II.</s><s>GRAĐANSTVO EUROPSKE UNIJE KROZ PRAKSU EUROPSKOG SUDA Kada govorimo o građanstvu EU, nezobilazno je proučavanje sudske prakse ES-a.</s><s>Prvi put je koncept građanstva Unije ES primijenio u predmetu Martinez Sala iz 1998. godine.72 U navedenom je predmetu ES istaknuo da čl. 18(1).</s><s>UEZ-a priključuje statusu građana Unije „prava i dužnosti propisane Ugovorom, uključujući pravo da se ne trpi diskriminacija temeljena na državljanstvu u sklopu polja primjene ratione materiae Ugovora“.</s><s>73 Nastavljajući tradiciju razvijenu u predmetu Cowan,74 ES je koristio članke 17. i 18.</s><s>UEZ-a kako bi proširio zaštitu od diskriminacije temeljenu na državljanstvu u pogledu svakog građana Unije, te je prethodna konstrukcija povezanosti s jednom od gospodarskih sloboda Directive 2004/38/EC on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the terittory of the Member States, OJ Š2004Ć L 158/77, (dalje: Direktiva o građanstvu EU).</s><s>Josipović, Načela europskog prava u presudama Suda Europske zajednice, 2005., str. 46.</s><s>Dougan, Spaventa (Ur.), Social Welfare and EU Law, str. 205. u Giubboni, Free Movement of Persons Odluka C-85/96, Maria Martinez Sala v Freiestaat Bayer, ECR Š1998Ć I-2691.</s><s>U navedenom predmetu radilo se o Španjolki, koja je bila nezaposlena i boravila je na području Njemačke, te je tamo podnijela zahtjev za potporom za uzdržavanjem djeteta.</s><s>Kako nije posjedovala valjanu dozvolu za boravak, temeljem njemačkog socijalnog zakonodavstva nije mogla ostvariti navedeno pravo.</s><s>Sud nije prihvatio takvo tumačenje te se pozivajući na čl. 17.</s><s>UEZ-a o građanstvu Unije zajedno s čl. 12.</s><s>UEZ-a, istu podvelo pod zaštitu Ugovora, koja se ne može zanijekati u slučaju nepostojanja dozvole za boravak.</s><s>Odluka C-186/87, Cowan v Tresor Public Š1989Ć ECR 195, t. 14.</s><s>Treba istaknuti da je u odlukama ES prvotno isticao da se zabrana diskriminacije na temelju državljanstva, samostalno primjenjivala samo u slučajevima kada temeljem prava Unije nema posebnih odredbi Ugovora koje zabranjuju diskriminaciju: vidi i odluke C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova SpA v Siderurgica Gabrielli SpA, ECR Š1991Ć I-5889, t. 11.; C-379/92, Criminal proceedings against Matteo Peralta, ECR Š1994Ć I-3453, t. 18.</s><s>Također, bio je stav Suda da opće pravo slobode kretanja građana iz čl. 18.</s><s>UEZ-a se primjenjuje isključivo u nedostatku specifičnijih prava slobode kretanja, vidi: C-345/05, Commission v Portugese Republic ECR Š2006Ć I-10633, t. 1. napuštena, a cilj zaštite pojedinaca proširen.75 Iako, treba naglasiti da kršenje odredaba o zabrani diskriminacije u pogledu slobode kretanja radnika ili pružanja usluga automatski U predmetu Grzelczyk77 ES je istaknuo da je građanstvo Unije predviđeno da bude temeljni status državljana država članica, a taj status omogućuje državljanima država članica koji se nalaze u istima situacijama da uživaju, u ovom slučaju u pravima iz čl. 18.</s><s>UFEU-a, u polju primjene ratione materiae UEZ-a jednako postupanje u pravu bez obzira na njihovo državljanstvo, subjektom iznimaka koje su izričito propisane.</s><s>78 Navedeno se odnosi na uživanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom te onih koje uključuju uživanje prava na kretanje i boravak na području države članice, kako je zajamčeno čl. 21(1).</s><s>UFEU-a (bivši čl. 18(1).</s><s>UEZ-a).79 U prethodno navedenom predmetu Grzelczyk postojao je snažan otpor tako shvaćenom pojmu građanstva „s vlastitim neovisnim sadržajem“, te su neke države poput Belgije i Danske građanstvo vezale isključivo uz gospodarske slobode, dok je jedino Portugal bio mišljenja da „državljani država članica stječu status građana Unije i nisu više shvaćeni isključivo kao čisto ekonomski agenti, te da se Uredba br. 1612/6880 treba proširiti na sve građane Unije, bilo da su radnici ili ne u okviru smisla navedene Uredbe“.81 ES ipak tada nije otišao tako daleko, te se pozvao na čl. 3. Direktive 63/96/EEZ o pravu boravka studenata, koja dozvoljava određena ograničenja na studente ne-građane u pogledu primanja određene socijalne pomoći, ali ni u kojem slučaju takva mjera ne može biti automatska posljedica toga što je ta osoba državljanin druge države članice.82 Važnost predmeta Grzelczyk ogleda se u tome što je Sud izričito priznao da građanstvo EU sadrži pozitivni element, te da omogućuje državljanima drugih država članica pristup socijalnim pravima izvan postojećeg sekundarnog Reich, The Constitutional Relevance of Citizenship and Free Movement in an Enlarged Union, Odluka C-305/87, Commission v Hellenic Republic, ECR Š1989Ć 1461, t. 12.</s><s>Odluka C-184/99, Rudy Grzelczyk v Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve Š2001Ć, ECR I-6193, t. 30. i 31.</s><s>U navedenom predmetu radilo se o francuskom državljaninu koji je studirao u Belgiji i radeći plaćao svoj studij.</s><s>U posljednjoj godini studija odlučio se koncentrirati isključivo na učenje, te je podnio zahtjev za posebnom vrstom naknade „minimex“ dostupne belgijskim studentima pod sličnim okolnostima, no zahtjev mu je odbijen.</s><s>Direktiva 93/96/EEZ o pravu boravka studenata, je izričito isključivala pravo na plaćanje navedene naknade za uzdržavanje.</s><s>ES se pozvao na zabranu diskriminacije građana Unije u istim situacijama te priznao pravo na navedenu naknadu francuskom studentu.</s><s>Odluka María Martínez Sala, op. cit.</s><s>63.; odluka C-148/02, Carlos Garcia Avello v État belge, ECR Odluka C-209/03, The Queen, on the application of Dany Bidar v London Borough of Ealing and Secretary of State for Education and Skills, ECR Š2005Ć I-2119.</s><s>Regulation (EEC) No 1612/68 of the Council of 15 October 1968 on freedom of movement for workers within the Community, OJ L 257, 19.10.1968. zakonodavstva, te navedeno predstavlja daljnji korak prema ravnopravnosti građana Unije, bez obzira gdje borave, a koje može biti ograničeno isključivo u slučaju zloporaba.83 ES je također naglasio da je građanstvo EU izvor pravima slobode kretanja u EU.84 Tako je u predmetu Baumbast85 izričito istaknuo da je prije stupanja na snagu UEU-a pravo na boravak zajamčeno UEZ-om bilo vezano za nužnost ekonomske aktivnosti86 koju je određena osoba poduzimala, a što više nije uvjet od stupanja na snagu UEU i uvođenja čl. 18(1).</s><s>UEZ-a.</s><s>Pravo boraviti na području druge države članice, temeljem čl. 21(1).</s><s>UFEU-a, pravo je koje se izravno dodjeljuje svakom građaninu Unije, kao jasna i precizna odredba Ugovora.</s><s>87 Građanin EU koji više ne uživa pravo boravka kao radnik migrant u državi domaćina, može kao građanin EU uživati pravo boravka izravnom primjenom čl. 21(1).</s><s>UFEU-a, a uživanje toga prava subjekt je ograničenja i uvjeta iz te odredbe, ali ovlašteno tijelo, i gdje je to nužno, nacionalni sud, moraju osigurati da se ta ograničenja i uvjeti primjenjuju u skladu s općim načelima prava EU i poglavito načela proporcionalnosti.88 Dakle, od stupanja na snagu UEUa ne zahtjeva se od građana Unije poduzimanje profesionalne ili trgovinske djelatnosti, bilo kao zaposlene ili samozaposlene osobe, da bi uživali prava zajamčena u drugom dijelu UEZ-a u pogledu građanstva Unije, a pravo na boravak na području države članice, temeljem čl. 21(1).</s><s>UFEU-a pripada svakom građaninu EU.</s><s>Da je pravo na boravak iz članka čl. 21(1).</s><s>UFEU-a izravno primjenjivo na svakog građanina EU koji ne mora potpadati pod niti jednu postojeću statusnu kategoriju (radnik, samozaposlena osoba, student itd.), potvrdio je ES u odluci Zhu and Chen iz 2004. godine.</s><s>89 Reich, The Constitutional Relevance…, op. cit., str. 680.</s><s>Npr. pravo na boravak na području druge države članice, vidi odluka C-413/99, Baumbast and R v Secretary of State for the Home Department, ECR Š2002Ć I-7091, t. 83.-85. i odluka C-200/02, Kunqian Catherine Zhu and Man Lavette Chen v Secretary of State for the Home Department, ECR Š2004Ć I-9925, t. 26.</s><s>Odluka Baumbast, op. cit., t. 81.-85.</s><s>Tužitelj je bio njemački državljanin oženjen za kolubijsku državljansku s kojom je imao dvoje djece i s kojom je od 1990. godine boravio u UK gdje je bio zaposlen.</s><s>Nakon stečaja njegovog trgovačkog društva 1993. godine zaposlio se u njemačkom društvu koje je radilo poslove u Kini i Lesotu, a za to vrijeme njegova je obitelj ostala u UK.</s><s>Nisu primali socijalne naknade i povremeno bi ostvarivali medicinsko osiguranje u Njemačkoj u koju bi povremeno putovali.</s><s>Godine 1995. odbijena im je dozvola za boravak.</s>
<s>Navedeno je tumačenja utvrđeno u odluci ES C-48/75, Jean Noël Royer, ECR Š1976Ć 497, t. 31.; odluka C-363/89, Danielle Roux v Belgian State, ECR Š1991Ć I-273, t. 9. Npr. restriktivno tumačenje uvjeta za „osiguranje za slučaj bolesti“ koje proizlazi iz Direktive 90/364/EEZ o pravu boravka umanjilo bi samo pravo boravka kako proizlazi iz Ugovora, vidi opširnije Craig, de Odluka Zhu and Chen, op. cit.</s><s>Chen je bila Kineskinja koja je došla u UK i privremeno ušla u Sjevernu Irsku kako bi tamo rodila kćer koja bi na taj način stekla irsko državljanstvo, a time i građanstvo EU.</s><s>Chen je potom s kćeri otišla u Walles, UK i tamo podnijela zahtjev za dugotrajnom dozvolom za boravak koja joj je odbijen, jer unatoč tomu što je dijete potpuno ovisno o majci i zajedno imaju zdravstveno osiguranje kao i Naime, u tom je predmetu Sud utvrdio da građanstvo EU daje mogućnost ostvarivanje prava na boravak i osobama koje, poput u ovome slučaju tek rođenog djeteta, ne koriste svoje pravo na slobodu kretanja.</s><s>Sud je opet naglasio da se odredbe koje propisuju temeljna načela, poput onoga o slobodi kretanja osoba, moraju tumačiti na širi način.90 U predmetu Zambrano91 ES je istaknuo da čl. 20.</s><s>UFEU-a isključuje od primjene odredbe koje građane EU onemogućuju u istinskom uživanju sadržaja prava koja proizlaze iz njihova statusa, iako je riječ o državljanima dotične države koji nikada nisu koristili pravo slobode kretanja.</s><s>Uvođenje građanstva EU i pravo kretanja i boravka iz čl. 20. i 21.</s><s>UFEU-a vršili su pritisak te su značajno reducirali, ne i ukinuli, ovlasti država u tom području čisto unutanjih pitanja.92 Sukladno sudskoj praksi, sve do predmeta Först,93 za kojega će tek buduća sudska praksa ES pokazati da li je bio izolirani predmet, može se reći da koncept prava građanstva Unije ukazuje na proces emancipacije prava Unije od svoje ekonomske paradigme, pa tako prava zajamčena europskim pravom (prije pravom Zajednica), poglavito pravo ne biti subjektom neopravdane diskriminacije, nisu više zajamčene građanima isključivo kada koriste svoja ekonomske slobode i zauzimaju odgovarajući status (radnika, pružatelja usluga itd.), već izravno temeljem statusa građanina Unije.94 Tako je u predmetu Tas-Hagen, ES istaknuo da ima karakter ograničenja „nacionalni propis kojim se stavlja u nejednak položaj određeni državljanin države članice isključivo iz razloga što ostvaruje svoju slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici…</s><s>“95 Kako smatra Odudu, odredbe Ugovora o građanstvu predstavljaju najočitiji primjer kako se odredbe Ugovora primjenjuju na ne-ekonomsku aktivnost, te se može povući usporedba kako se odredbe odnose na ekonomski aktivnog pojedinca u dovoljno novčanih sredstava za život bez bojazni da dođu na teret države, kćer nije koristila niti jedno pravo EU, pa time ni njena majka nije pokrivena europskim pravom.</s><s>ES je smatrao da se ne radi o unutarnjem pitanju iako je dijete rođeno u UK i nikada nije napustilo teritorij UK, ono ima irsko državljanstvo, a također je odbijen prigovor da tako maleno dijete ne može koristiti pogodnosti slobode kretanja i boravka.</s><s>Također, odbijanje zahtjeva za dozvolom za boravak roditelja (državljana države članice ili ne) koji skrbi o djetetu koji je EU građanin, ima dovoljno sredstava za svoje uzdržavanje i zadravstveno osiguranje, bi zapravo onemogućilo djetetovo pravo boravka u svakom korisnom smislu Odluka C-34/09, Ruiz Zambrano v ONEM, ECR Š2011Ć I-0000, t. 45. i 47.</s><s>Radilo se o slučaju u kojemu bi djeci, građanima EU bilo onemogućeno uživanje prava koje im jamči građanstvo EU, iż razloga što bi roditelju, o kojemu su djeca ovisna, bio odbijen zahtjev za radnu dozvolu što bi ih primoralo na napuštanje EU.</s><s>Ipak, u predmetu C-434/09, Shirley McCarthy v Secretary of Sate for the Home Department, ECR Š2011Ć I-0000, ES je istaknuo da se čl. 3(1) Direktive 2004/38 ne primjenjuje na građanina EU koji nikada se nije koristio pravom slobode kretanja i uvijek je trajno boravio na području države čiji je državljanin, a ujedno ima državljanstvo i druge države.</s><s>Da ES nije tako odlučio, njezin suprug, državljanin Jamajke, bi inače uživao izvedeno pravo temeljem prava svoje supruge.</s><s>Odluka C-158/07, Förster v Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep, ECR Š2008Ć I-8507.</s><s>Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Mazák u predmetu Förster, op. cit. usporedbi s ne-ekonomski aktivnim pojedincem.</s><s>96 Pravni teoretičari Craig i de Búrca tvrde da uslijed nekonzistentne sudske prakse ES-a, jer ponekad pitanju pristupa s aspekta građanstva EU bez analiziranja posebne statusne kategorije osobe, a u drugim slučajevima s aspekta statusa zaposlene ili samozaposlene osobe naglašavajući da nije nužno analizirati tvrdnju temeljenu na građanstvu EU, status građanstva EU ostaje sekundaran i prateći postojećim pravnim statusnim kategorijama bez neke posebne uloge u slučaju kada pojedinac ima zajamčeni pravni status zaposlene ili samozapolene osobe.97 Ono što je u kontekstu sporta izuzetno bitno, a vezuje se uz stjecanje državljanstva druge države, jest predmet Rottmann98 u kojemu je ES istaknuo da nije riječ o čisto unutanjoj stvari, te da je na svakoj državi članici da sama određuje uvjete za stjecanje i gubitak svojeg državljanstva, ali mora uzeti u obzir pravo EU u slučajevima koji potpadaju pod pravo EU. § 5 Unutarnje tržište Europske unije</s>
<s>Stvaranje unutarnjeg tržišta99 (prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, zajedničkog tržišta ili jedinstvenog tržišta) jedno je od središnjih ciljeva EU (prethodno Zajednice), a što je Odudu, Economic Activity as a Limit to Community Law, str. 225.-243., u Barnard, Odudu (Ur.), The Outer Limits of European Union Law, 2009., str. 238. delle Entrate - Ufficio Roma 2, ECR Š2010Ć I-4517, t. 24.</s><s>Odluka C-135/08, Rottmann v Freistaat Bayern, ECR Š2010Ć, I-1449, t. 39. i 41.</s><s>Radilo se o austrijskom državljaninu koji je naturalizacijom stekao njemačko državljanstvo i odrekao se austrijskog, no utvrđeno je da je u vrijeme podnošenja zahtjeva za njemačko državljanstvo lažno prijavio da se protiv njega ne vodi nikakav postupak, a vodio se kazneni postupak u Austriji.</s><s>Ukoliko bi ostao bez njemačkog državljanstva, ne bi više imao status građana EU, jer se prethodno odrekao austrijskog državljanstva kojeg nije mogao po automatizmu ponovno steći.</s><s>Vidi Shaw, Citizenship: Contrasting dinamics, str. 575.-609., str. 594.. u Craig, de Búrca, The Evolution of EU Law, op. cit.</s><s>Samu bit stvaranja unutarnjeg tržišta najbolje je prikazao Swann: „Ekonomska integracija može poprimiti različite oblike i oni mogu biti rangirani u spektru u kojemu razina uključenosti sudjelujućih ekonomija, jedne s drugima, postaju sve većima.</s><s>Područje slobodne trgovine je najmanje tegobno u pogledu uključenosti.</s><s>Ono se sastoji od dogovora između država u kojima se sporazume da ukinu sve carine (i kvote) na trgovinu između njih samih.</s><s>Svaka je strana, štoviše, slobodna utvrditi jednostrano razinu carina na uvoz koji potječe izvan navedenog područja.</s><s>Sljedeća je razina carinska zajednica.</s><s>Ovdje su carine i kvote na trgovinu među članicama također ukinute, ali države su suglasne u pogledu zajedničke razine carina na robu izvan navedenog područja.</s><s>Navedeno se naziva zajedničkim carinama i zajedničkim vanjskim tarifama.</s><s>Sljedeće je zajedničko tržište koje osim slobodnog kretanja roba unutar zajedničkog područja, nužno je i slobodno kretanje faktora proizvodnje – radnika, kapitala i poduzeća.</s><s>U konačnici postoji ekonomska unija.</s><s>To je područje zajedničkog tržišta u kojemu postoji ujedinjenje i po pitanju monetarne i porezne politike.</s><s>Sve bi to dovelo da države članice postaju regijama unutar unije“, vidi u Swann, The Economics of the Common market, 1992., u proklamirano i člankom 3(3).</s><s>UEU.100 Navedena je definicija različita od one sadržane u dotadašnjem čl. 2. UEZ-a.</s><s>101 S druge strane UFEU detaljnije uređuje pravne temelje za funkcioniranje unutarnjeg tržišta i uspostavlja carinsku uniju.</s><s>O veličini interesa i važnosti unutarnjeg tržišta govori podatak da je npr. 2010. godine pitanje raznih područja unutarnjeg tržišta uređivalo 976 uredbi i 1521 direktiva, a 80% pravila koja uređuju unutarnje tržište sadržano je u direktivama, kao aktima sekundarnog prava EU.102 Monti zastupa stajalište da bi unutarnje tržište bolje djelovalo kada bi više pravila bilo sadržano u uredbama kao aktima koji su jasniji i precizniji, a izravno primjenjivi u državama članicama, pa u tome slučaju bi se izbjegle pogreške u implementaciji pravila iz direktiva, no naglašava da je dosta teško uredbama urediti tako opsežno područje poput unutarnjeg tržišta koje se razvija u biti od početka europskih integracija.103 Mnogo je lakše uredbama urediti jedno područje koje je u cijelosti novo i onda se ono može na taj način urediti iz temelja.</s><s>Također, Monti podupire stajalište Ekonomskog i socijalnog vijeća, u cilju boljeg funkcioniranja unutarnjeg tržišta, za uvođenjem „28. režima, kao alternative koja omogućuje stvaranje prava na razini Zajednice“, i to kao ugovornog prava, kojeg stranke same odrede izvan okvira 27 nacionalnih zakonodavstava, no ovdje se naglašava ono što je bitno za sadržaj ovoga rada, da se navedeno ne odnosi na radno pravo i pravo ugovora o radu.104 Europska komisija svojom strategijom „boljeg reguliranja u EU“ nastoji ići tim putem i olakšati pravni okvir jedinstvenog tržišta smanjujući acquis za oko 10% , a što odgovara brojci od 1,300 pravnih akata i 7.800 stranica.105</s>
<s>Monti, A New Strategy for the Single Market, 2010, (dalje: Izvješće Monti) dostupno na: http://ec.europa.eu/bepa/pdf/monti_report_final_10_05_2010_en.pdf, (21.3.2011.), str. 93.</s><s>Države članice imaju dosta problema pri implementaciji direktiva.</s><s>Na vrhu ljestvice je Malta koja nije implementirala svega 2 direktive koje se odnose na unutarnje tržište, dok su na dnu Italija, Poljska i Mađarska s deset posto većim brojem neispunjenih obveza u pogledu direktiva, vidi više u: Internal Market Scoreboard: Member states's efforts</s>
<s>http://ec.europa.eu/governance/ better_regulation/documents/com_2009_0015_en.pdf, (12.4.2011.).</s><s>Da bi se shvatila bit nastanka i funkcioniranja zajedničkog, odnosno unutarnjeg tržišta, nužno je prethodno dati kratki povijesni uvod.</s><s>Temelj za stvaranje zajedničkog tržišta svakako je bio Rimski ugovor iz 1957. godine.106 U takvom slobodnom unutarnjem tržištu isključene su kvote i carine među državama, te su države primorane koncentrirati se na podizanje kvalitete svojih proizvoda kako bi pronašli mjesto na tržištu.</s><s>Osnovna razlika zajedničkog tržišta i neke zone slobodne trgovine jest da se u okviru zajedničkog tržišta nalaze odredbe koje se odnose na slobodno kretanje faktora proizvodne: rada, robe, kapitala, poslovnog nastana i usluga.107 Zajedničko je tržište bilo temeljeno na negativnoj integraciji, 108 dakle pravo Zajednice zabranjivalo je diskriminaciju u odnosu na radnike, robu i dr. iz ostalih država članica Zajednice, no, kako kaže Pelkmans, navedena negativna integracija nije se pokazala dostatnom.</s><s>109 Pozitivna je integracija kojom bi se harmoniziralo zakonodavstvo država članica bila nužna, kako bi unutarnje tržište valjano funkcioniralo.</s><s>110 Naglasak je na usklađivanju, približavanju ili potpunom ujednačavanju različitih nacionalnih propisa u određenim područjima donošenjem novog jedinstvenog propisa na razini Unije, sukladno općem pravnom temelju iz čl. 114. i 115.</s><s>UFEU-a uz izuzetak pitanja poreza, slobode kretanja osoba, prava i interesa radnika, a koji se primjenjuje ukoliko ne postoji poseban pravni temelj.111 Također, u navedenom razdoblju nastali su mnogobrojni zakonodavni akti kojih je svrha također bila fukcioniranje zajedničkog tržišta, a u pogledu slobode kretanja radnika najvažniji su svakako Uredba 1612/68 o slobodi kretanja radnika, koja je dala spektar prava stranim radnicima i njihovim obiteljima u državi domaćinu zabranom uvođenja kvota o državljanima drugih država, o čemu će Sud raspravljati i u odluci Bosman, te Direktiva 68/360/EEZ112 o ukidanju ograničenja slobode kretanja i boravka za državljane država članica 106</s>
<s>Pravni okvir zajedničkog tržišta činili su Rimskim ugovorom, utvrđeni: u pogledu slobode kretanja roba 60.</s><s>UEZ-a u pogledu slobodnog kretanja kapitala.</s><s>107</s>
<s>U pogledu slobode kretanja radnika izuzeci od zabrana diskriminacije su bili, a i dalje su isti u UFEU javni poredak, javno zdravlje i javna sigurnost, uz iznimke u pogledu zaposlenja u javnim službama; UFEU čl. 109</s>
<s>Ideja Jacquesa Delorsa, tadašnjeg predsjednika Europske komisije, o stvaranju unutarnjeg tržišta među državama članicama zaživjela je u okviru inicijative Europske komisije za razvoj unutarnjeg tržišta 1985. godine Bijelom knjigom o kompletiranju unutarnjeg tržišta s postavljenim ciljem do 1992. godine, i to pomoću tri aspekta: stapanje tržišta država članica u jedinstveno tržište, što je i primarni cilj, osigurati da je to jedinstveno tržište također tržište u ekspanziji, te osigurati fleksibilnost tržišta.115 Prema Montiju, poteškoće jedinstvenog tržišta posljednjih godina potječu iz nepotpunog „zajedničkog stapanja“, kao i zbog neostvarena preostala dva cilja.116</s>
<s>Govoreći o definiranju unutarnjeg tržišta nezaobilazna je judikatura ES-a.</s><s>Sud je dao definiciju zajedničkog tržišta u svojoj odluci Gaston Schul iz 1982. godine, 117 te ga je definirao kao: „uklanjanje svih zapreka u trgovini unutar Zajednice s ciljem spajanja nacionalnih tržišta u jedinstveno tržište, čiji se uvjeti što je više moguće približavaju uvjetima stvarnog unutarnjeg tržišta“.</s><s>Nakon toga, godine 1987.</s><s>Jedinstveni europski akt uvodi pojam „unutarnjeg tržišta“, koje je uspostavljeno 1993. godine,118 i definira ga „područjem bez unutarnjih granica unutar kojega je sloboda kretanja roba, osoba, usluga i kapitala osigurana u skladu s odredbama Ugovora“.119 Navedena je definicija sadržana i u čl. 26(2).</s><s>113</s>
<s>Unutarnje tržište smatra se jednim od konkretnih uspjeha EU, a za pojedinca to znači pravo na život, rad, studiranje ili mirovinu u drugoj državi članici.120 S druge strane, pravna teorija, prije svega Barnard, smatra da način na koji je u teoriji postavljeno unutarnje tržište u praksi rezultira neuspjehom, te zahtijeva kontinuiranu harmonizaciju akata koje donose institucije Unije, a što će u konačnici pomoći da tržište normalno funkcionira i u isto vrijeme će se štititi najbitniji interesi poput zaštite potrošača i javnog zdravlja.</s><s>121 Bit unutarnjeg tržišta jest uklanjanje zapreka u trgovini između država članica kao temelja jednog jedinog tržišta.122 U pogledu načina kako ostvariti unutarnje tržište, razlikujemo negativnu integraciju, kojom se zabranjuju nacionalna pravila koja onemogućavaju prekograničnu trgovinu bilo zbog toga što diskriminiraju robu ili radnike iz druge države članice ili zato što im otežavaju pristup tržištu, a tomu treba dodati i pristup obostranog priznanja (engl. mutual recognition) kojim država, osim pod određenim izuzecima, prihvaća robe proizvedene pod pravilima druge države, a to je način na koji su koncipirane četiri slobode unutarnjeg tržišta u osnivačkim ugovorima; dok s druge strane razlikujemo pozitivnu integraciju, koja se ostvaruje harmonizacijom raznolikosti pravnih sustava država članica sredstvima poput direktiva.123 Europska komisija smatra da je modernizacija unutarnjeg tržišta nužna te da integracija putem prava koja se sastoji od kombinacije negativne integracije putem izravne primjene četiriju sloboda i integracije temeljene na pozitivnoj harmonizaciji putem direktiva koje harmoniziraju ili koordiniraju odredbe nacionalnih zakonodavstava, ne može biti isključivi ili primarni cilj jedinstvenog tržišta.124 Naglasak se mora dati većem ekonomskom pristupu koji se temelji na aktivnom promatranju tržišta i uporabi instrumenata kako bi se osiguralo otvorenost i kompetitivnost tržišta.125 Pravila unutarnjeg tržišta obuhvaćaju pravila koja se bez razlika primjenjuju na pristup tržištu rada, proizvoda, kapitala ili usluga, dok druge mjere ne dolaze pod okriljem četiriju sloboda, pa čak i ako se odnose na ekonomsku aktivnost.126 120</s>
<s>No, ne treba ovdje pogriješiti i zaključiti da je isključivi cilj Unije onaj ekonomski.</s><s>ES je o tomu jasno progovorio u presudi Viking127, te je naglasio da „Zajednica (danas Unija) nema isključivo ekonomski već i socijalni cilj, prava koja proizlaze iz odredaba Ugovora o slobodnom kretanju roba, osoba, usluga i kapitala, moraju se balansirati naspram ciljeva koji proizlaze iz socijalne politike“.</s><s>Ipak, kako smatra Horak, u predmetima Viking i Laval,128 Sud je utvrdio da nacionalno radno pravo ulazi u opseg prava Unije o slobodi kretanja radnika, te da je moguće pozivati se na gospodarske slobode i protiv sindikata, što znači da poslodavci mogu tužiti sindikate kako bi dobili presudu o (ne)zakonitosti kolektivnih akcija.</s><s>Kolektivna akcija mora zadovoljiti test proporcionalnosti kako bi bila opravdana, jer pravo na poduzimanje kolektivnih akcija može ograničiti slobodu pružanja usluga ili poslovnog nastana.129 Štoviše nakon odluke Rüffert,130 u kojoj je Sud utvrdio da sloboda pružanja usluga može biti u sukobu s mjerodavnim nacionalnim socijalnim standardima kada se ista pokaže kao protekcionistička, možemo reći da Sud pokazuje više liberalan i manje socijalan pristup kroz nesumnjivu prednost danu temeljnoj gospodarskoj slobodi kretanja i slobodi pružanja usluga pred temeljnim pravom na industrijsku akciju, odnosno radnopravnu i socijalnopravnu zaštitu.131 Kako tvrdi Barnard, odluke Viking i Laval su prve odluke koje su izričito priznale pravo na štrajk kao temeljno ljudsko pravo, ali nisu dovele do osnaženja tog prava, jer je zaključak navedenih odluka da je došlo do pobijanja ekonomskih sloboda, iz razloga što je kolektivna akcija opravdana kao posljednje dostupno sredstvo u slučaju kada su radna mjesta i uvjeti rada dovedeni u pitanje ili u veliku opasnost.</s><s>Pravo na štrajk mora zadovoljiti uvjete nacionalnog prava, ali i Europskog prava, uz napomenu da su ograničenja Unije stroža.132 Prema Craigu i de Búrci, pravila koja se odnose na slobodu kretanja i unutarnjeg tržišta, pomaknula su se od prijašnjeg naglaska na diskriminaciji i protekcionizmu i više su fokusirana na jedinstveno EU tržište.133 127</s>
<s>Prvo izvješće o jedinstvenom tržištu datira iz 1988. godine, sastavljeno je od strane grupe stručnjaka predvođenih Cecchinijem.134 Navedeno je izvješće utvrdilo ogromne gubitke u dobiti za, tada, dvanaest država članica, zbog toga što nije zaživjelo jedinstveno tržište koje bi trebalo dovesti do rasta BDP od cca 6,5% na području cijele EU,135 a sve se to nastojalo ostvariti ukidanjem prepreka slobodnoj trgovini, racionalizaciji produktivnosti i distributivnoj mreži, a što bi u konačnici trebalo dovesti do smanjenja troškova i cijena.</s><s>Danas, više od 20 godina nakon toga izvješća i nakon 15 novih država članica, i dalje postoje tendencije boljem i kvalitetnijem djelovanju unutarnjeg tržišta zbog razloga što ono ni danas nije u potpunosti ostvarilo sve svoje potencijale.</s>
<s>Lisabonskim je ugovorom uvedena strategija ciljane intervencije kojom bi se koordinirala interakcija između socijalnih prava i ekonomskih sloboda unutar EU-sustava, gdje će se jamčiti socijalna prava poput prava na kolektivno udruživanje i na štrajk što neće biti u suprotnosti s pravilima gospodarskih sloboda 136 .</s><s>137 Činjenicu da unutarnje tržište nije isključivo bazirano samo na ekonomskim ciljevima, kazuje i Izvješće Europske komisije iz 2010. godine koje naglašava da „ono što je bitno jest da uspjeh Europskog modela ovisi o njegovoj mogućnosti za kombiniranje ekonomskih izvedbi sa socijalnom pravdom, te povezivanje ekonomskih operatera i socijalnih partnera u postizanju toga cilja“.138 Cilj je unutarnjeg tržišta u XXI. stoljeću učiniti da tržište bolje radi za dobrobit europskih građana, potrošača i gospodarstva, kao i promicanje kompetitivnije i održive Europe.139 Gospodarska kriza je utjecala na integracijski proces jedinstvenog tržišta, koje prema stajalištu Europskog parlamenta treba ponovno pokrenuti kako bi ostvarilo konkretne, mjerljive, dostižne, relevantne i vremenski određene ciljeve, koji se ostvaruju odgovarajućim i učinkovitim 134</s>
<s>O metodologiji izrade statističih pokazatelja vidi opširnije Cherchye, Lovell, Moesen, Van Puyenbroeck, One market, one number?</s><s>A composite indicator assessment of EU Internal market dinamics, European 136</s>
<s>Monti je u svojemu Izvješću Predsjedniku Europske komisije istaknuo da „postizanje intenzivnijeg i efikasnijeg jedinstvenog tržišta je ključni čimbenik u determiniranju općih makroekonomskih učinaka EU“.</s><s>141 Ponovni zamah jedinstvenog tržišta je nužan element strategija razvoja EU do 2020. godine,142 a u navedenoj strategiji naglasak je na rastu i zapošljavanju.143 Kako je tekao razvoj unutarnjeg tržišta i kakav je imao utjecaj na trgovinska kretanja, najbolje ilustrira podatak da od 1962. do 2005. godine trgovina među 15 država članica</s>
<s>„nepotpunom ostvarenju“ unutarnjeg tržišta valja tražiti u brzini kojom se direktive koje se odnose na unutarnje tržište, kao središnje sredstvo harmonizacije, dogovaraju, donose i implementiraju u nacionalna zakonodavstva (deficit u provedbi direktiva 2006. godine je iznosio 1,9% u odnosu na zacrtanih 1,5%), nepotpunom ostvarenju načela obostranog priznanja (engl. mutual recognition), nezadovoljavajućim ostvarenjem unutarnjeg tržišta znanja i dr.145 Europska je komisija naglasila da države članice i sama Komisija idejom „koordiniranog i kooperativnog pristupa“ mogu pomoći boljem funkcioniranju unutarnjeg tržišta, a države članice moraju imati pro-aktivnu ulogu u upravljanju jedinstvenim tržištem, sa zajedničkim ciljem da se implementiraju, primijene i osnaže pravila jedinstvenog tržišta.146 Glavni je ekonomski cilj unutarnjeg tržišta objedinjavanje resursa za Uniju kao cjelinu, a to se postiže omogućavanjem slobodnog kretanja faktora proizvodnje, elemenata koji se koriste u stvaranju proizvoda, da se kreću do onoga područja u kojemu imaju najveću vrijednost.147 Ekonomska se integracija, kao osnova nastanka unutarnjeg tržišta, sa stajališta ekonomskih 140</s>
<s>147 znanosti definira kao „pojam ponašanja koji pokazuje da su djelatnosti sudionika na tržištu u različitim regijama ili državama članicama usklađene u pogledu ponude i potražnje u području čitave Unije“, dok se idealno unutarnje tržište definira kao „unutarnje tržište kojim se postiže da zahvaljujući slobodnom kretanju roba, usluga i faktora proizvodnje, uključujući slobodan nastan gdje je relevantno, uz nužnu prateću pozitivnu integraciju omogućuju zadovoljavajuće djelovanje“.148 Europska komisija procjenjuje da je u razdoblju od 1992.2009. godine integracijom unutarnjeg tržišta stvoreno 2.75 milijuna dodatnih poslova te rast od 1.85%.149 No, utjecaj jedinstvenog tržišta na svakodnevicu građana Unije ne smije stati, već je nužno ojačati vjeru građana Unije spram jedinstvenog tržišta, uključujući područja usluga od općeg interesa, pristupa zaposlenju i cijeloživotnom obrazovanju, prekogranične suradnje i kretanja (uključujući primjerice slobodu kretanja radnika).150 Ono što je sporno jest odnos između zajedničkog tržišta i unutarnjeg tržišta.</s><s>Naime, dok neki autori shvaćaju zajedničko tržište i izjednačuju ga s unutarnjim tržištem, 151 drugi pak zajedničko tržište smatraju sveobuhvatnijim pojmom,152 jer zajedničko tržište, osim dodira s tržišnim slobodama ima doticaja i sa zajedničkom trgovinskom politikom s trećim državama, kao i pitanjima tržišnog natjecanja.</s><s>153 Ipak, Barnard smatra da su pojmovi zajedničko, jedinstveno i unutarnje tržište sinonimi, jer iako pojam „jedinstveno tržište“ izgleda uži od pojma „zajedničko tržište“ jer se definira samo s obzirom na četiri gospodarske slobode, dok ih „zajedničko tržište“ kombinira s poljoprivredom, tržišnim natjecanjem i socijalnim pitanjima, jedno bez drugoga ne može se ostvariti zbog svoje međuovisnosti.</s><s>Kako pravilno naglašava Martinović, stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora, horizontalnom je prilagodbom uklonjena dvojba oko različite terminologije u osnivačkim ugovorima, tako da se sada koristi isključivo pojam unutarnjeg tržišta.154 148</s>
<s>Monti je mišljenja da je ispravnije koristiti izraz jedinstveno tržište (engl. single market) od pojma unutarnje tržište (engl. internal market).</s><s>Naime, prema njegovu mišljenju građani Unije pojam „unutarnje tržište“ više poimaju kao nacionalno tržište nego kao pojam tržište Unije, zatim u međunarodnim odnosima prikladniji je pojam „jedinstveno tržište“ iz razloga što „unutarnje tržište“ stvara predodžbu zatvorenog tržišta koje nije otvoreno ostalim tržištima i ulaganjima izvan EU, te konačno tržište je za svaku stvar ili uslugu po definiciji „unutarnje“, ali zahtjeva djelovanje političkih aktera i sudionika u slobodi kretanja, te je ono u biti stvarno „jedinstveno“, a ne fragmetirano., Izvješće Monti, op. cit., str. 13. 152</s>
<s>Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 14.</s><s>Unutarnje tržište je prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora potpadalo pod opća načela Zajednice, a sada potpada pod treći dio UFEU-a, koji utvrđuje politike Unije.</s><s>Ono što je za ovaj rad bitno i zbog čega se daje pregled instituta unutarnjeg tržišta jest utjecaj na sport.</s><s>Naime, kako je ES u svojim odlukama utvrdio, pravo tržišnog natjecanja i odredbe unutarnjeg tržišta primjenjuju se na profesionalni sport kada ono predstavlja ekonomsku aktivnost.155 III.</s><s>ČETIRI SLOBODE UNUTARNJEG TRŽIŠTA EUROPSKE UNIJE 1. Općenito o gospodarskim slobodama</s>
<s>Gospodarske ili tržišne slobode uživaju status temeljnih sloboda i središte su ekonomskog sustava EU.156 Prava zajamčena svakom od sloboda koja se odnose na fizičke i pravne osobe imaju različite aspekte: teritorijalni aspekt, ekonomski aspekt i socijalni aspekt.157 UFEU u trećem dijelu od čl. 26. do čl. 66., uređuje unutarnje tržište, odnosno četiri slobode unutarnjeg odnosno sloboda poslovnog nastana (čl. 49.-55.), zatim slijedi sloboda kretanja usluga (čl. 56.-62.) i posljednja, ali zasigurno ne najmanje bitna, sloboda kretanja kapitala (čl. 63.-66.), ali koja nije od veće važnosti za ovaj rad.</s><s>Pravo na slobodu kretanja osoba (u obliku prava na traženje zaposlenja i prava na rad), pravo poslovnog nastana i pravo na pružanja usluga, kao gospodarske slobode koje će biti detaljnije obrađene u ovome radu priznate su i čl. 15(2).</s><s>Povelje o temeljnimm pravim EU.</s><s>Kako je razvoj europskog prava u stalnom kretanju, ističe se da Komisija sve više podupire slobodu kretanja znanja i inovacija kao petu slobodu, koja bi se trebala razvijati zahvaljujući unutarnjem tržištu, a sloboda kretanja znanja ostvaruje se i slobodnom kretanja osoba.158 Adresati pravnih pravila kojima UFEU uređuje unutarnje tržište jesu države članice, te fizičke i pravne osobe.</s><s>Navedene se norme mogu primjenjivati i na vertikalne odnose (pojedinac155</s>
<s>158 država) i na horizontalne odnose (pojedinac-pojedinac), tj. norme UFEU mogu imati i vertikalne i horizontalne izravne učinke, a o praksi ES ovisi hoće li određena norma imati određene učinke.159 Tako je, primjerice, ES utvrdio da odredbe čl. 45.</s><s>UFEU-a imaju izravan učinak i to vertikalni i horizontalni.160 Temeljne su slobode dakle obvezujuće za države članice, uključujući sva državna tijela (pa i lokalne vlasti),161 kao i institucije koje je država angažirala i čije aktivnosti država i financira, te kontrolira,162 ili organizacije i tijela koje su pod nadzorom države ili imaju posebne ovlasti.</s><s>163 Također, valja naglasiti da obveza poštivanja ostvarenja temeljnih sloboda prati i institucije same EU,164 ali i pojedince, odnosno udruženja i organizacije koje ne potpadaju pod javnopravno uređenje, jer ukoliko bi se tim subjektima dala mogućnost da, zbog uživanja svoje pravne autonomije, mogu svojim postupcima i djelovanjem stvarati prepreke ostvarivanju gospodarskih sloboda, čitav sustav samih gospodarskih sloboda bi došao u pitanje.165 Navedeno je od presudnoga značaja za utjecaj prava EU na ostvarenje slobode kretanja sportaša.</s><s>Kako smatraju Snell i Andenas, s pravnog stajališta proizlazi da bi svaka gospodarska sloboda trebala biti interpretirana odvojeno, sukladno načelima koje se shodno primjenjuju.166 Ipak, iako svaka od sloboda ima svoje specifičnosti, postoje elementi koji su svakoj od njih zajednički, a to su prije svega nužnost postojanja ekonomskog elementa, kao i međudržavni čimbenik; no iako primjerice građanstvo ne traži postojanje ekonomskog elementa, ipak zahtijeva povezanost s drugom državom članicom.</s><s>167 U predmetu Royer, Sud je naglasio da „se zajednička načela primjenjuju na odredbe čl. 45., 49. i 56.</s><s>UFEU u pogledu ulaska u državu i boravka u njoj, a sve u pogledu zabrane diskriminacije na temelju državljanstva“.168 Zbog razloga što će se o pitanju ekonomske aktivnosti detaljnije raspravljati u nastavku ovoga rada, navedeno se ovdje samo spominje.</s><s>Primjerice, naglašava se da kada ES utvrđuje da li je riječ o diskriminaciji, 159</s>
<s>Vidi odluke C-350/96, Clean Car Autoservice GmbH v Landeshauptmann von Wien, ECR Š1998Ć Ijavne vlasti ili tijela privatnog prava je nevažno u odnosu na radnike.</s><s>Članak 39.</s><s>UEZ-a… se primjenjuje u analiziranju svih pravnih odnosa koji se nalaze unutar Zajednice“.</s><s>166</s>
<s>168 nije u tom slučaju nužno utvrditi je li u nekom predmetu riječ o ugovoru o pružanju usluga, jer načelo ne-diskriminacije na jednaki način obuhvaća svaki rad i uslugu.169 Izuzetno je bitno za pitanje unutarnjeg tržišta kako je određeno čl. 114.</s><s>UFEU-a (bivši čl. 95.</s><s>UEZ) jest „harmonizacija (engl. harmonization, aproximation 170 ) odredaba propisanih zakonom, (…zakonom, provedbenim propisom ili upravnim djelovanjem) u državama članicama koje imaju za cilj uspostavu i funkcioniranje unutarnjeg tržišta, uz određene iznimke iz st. 2., mjerama koje se donose kvalificiranom većinom, umjesto kako je određeno čl. 115.</s><s>UFEU jednoglasnošću.</s><s>Načelo slobode kretanja roba opisano je kao temeljna sloboda, kao „kamen temeljac“ unutarnjeg tržišta, jer je naime za mnoge države nit vodilja za članstvo u EU mogućnost pristupa njihovih roba unutarnjem tržištu.171 U pravu EU, prisutan je novi pristup harmonizaciji, kojim se direktive više ne propisuju detaljno, već su ograničene na „nužne uvjete“ potrebne za osiguranje javnog zdravlja i ostalih općih interesa.172 No, postavlja se pitanje kako utvrditi opseg temeljnih sloboda u svakom predmetu.</s><s>Predlaže se poduzimanje triju koraka: prvo treba utvrditi da li određeni predmet potpada pod polje primjene određene slobode, potom se pojavljuje pitanje ograničenja (to može biti diskriminacija temeljena na državljanstvu ili boravku, različito uređivanje određenog pitanja u propisima ili putem raznih mjera koje primjenjuju države članice) i ukoliko su ovi zahtjevi zadovoljeni, mogućnost opravdanja se razmatra kao treći korak.173 ES je u svojoj sudskoj praksi istaknuo da „koncepti koji definiraju područje primjene neke od temeljnih gospodarskih sloboda zajamčenih Ugovorom, kao takve se ne smiju tumačiti usko“.174 U pogledu sadržajnog (engl. substative) polja primjene bitno je da se radi o zaštiti određenih djelatnosti (engl. activities) ili objekata s međugraničnom poveznicom (isključeni su slučajevi koji su unutarnja stvar države bez međugraničnog elementa i u tome se treba primijeniti šire tumačenje prekograničnog elementa), 175 pa tako u pogledu slobode kretanja radnika 169</s>
<s>Treba naglasiti da element prekograničnosti postoji i kada državljanina diskriminira njegova vlastita država, ali kada je diskriminacija povezana s prijašnjom djelatnošću koja se obavljala u drugoj državi članici ili o zapošljavanje i traženje zaposlenja su od značenja, kod poslovnog nastana obavljanje ili potraga za određenom aktivnosti samozaposlene osobe, a kod pružanja usluga polje se primjene proteže sve do samozaposlene osoba koja pruža usluge za koju biva plaćena.</s><s>Kada je riječ o osobnom polju primjene, nužno je utvrditi koju ulogu ima osoba kako bi mogla uživati ostvarivanje slobode kretanja (primjerice da li je riječ o osobi koja je radnik ili pružatelj usluga, ili pak situacija koja može indirektno pogodovati radniku ukoliko poslodavac, primjerice, ostvari slobodu kretanja itd.).176 Unatoč tomu što su odredbe Ugovora o temeljnim slobodama upućene državama članicama, svi glavni članci prema sudskoj praksi ES imaju izravni učinak (engl. direct effect) i na njih se pojedinci mogu pozivati.</s><s>Treba naglasiti da je a) mogu biti primijenjeni i na ograničavajuće mjere poduzete od strane privatnih stranaka (ne javnih vlasti), koje se primjenjuju na kolektivni način,177 dok se čl. 45.</s><s>UFEU primjenjuje i na diskriminatorna pravila privatnih stranaka u koja nije uključena kolektivna mjera.178 Nedostatak učinkovitog skupa mehanizama za osnaživanje na EU razini znači da je EU ovisna o osnaživanju na nacionalnoj razini, a tu je uloga ES u jačanju važnosti pojedinca kao zaštitnika interesa Unije (pravne i naravne osobe), jer četiri slobode osmišljene su za korist pojedinaca, a na pojedincima je da osiguraju njihovo djelovanje.179 No, nikako ne treba zaboraviti da ES ne može razviti i ponuditi svoju teoriju europskog prava in abstracto, već ovisi o predmetima koji se pred njim nađu, tako se i koncepti koji se razvijaju u sudskoj praksi nužno razvijaju postupno, kako se pokaže potreba.180 2. Opravdanja ograničenja gospodarskih sloboda Postavlja se pitanje kako ES utvrđuje povredu ili ograničenje gospodarskih sloboda?</s><s>Nakon što je prevladan model razmatranja određene mjere po „nediskriminatornom modelu“, pristupilo se „modelu pristupa tržištu“.</s><s>Što ono zapravo znači?</s><s>Da bi ES utvrdio da je došlo primitku prekogranične usluge, o tomu vidi u odlukama: C-246/80, Broekmeulen (C.) v Huisarts Registratie Comissie, ECR Š1981Ć 2311, t. 27.; C-419/92, Scholz v Opera Universitaria di Cagliari, ECR Š1994Ć I-505, t. 9.; C-18/95, F.C. Terhoeve v Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland, ECR 176</s>
<s>180 do povreda odredbi Ugovora o slobodi kretanja, Sud će primijeniti sljedeću metodologiju: prvo će postaviti pitanje da li sporno pravilo sadrži ograničenje slobodi kretanja, te ako je odgovor potvrdan, utvrđivat će da li navedeno pravilo može biti objektivno opravdano i je li ograničenje koje je nametnuto proporcionalno u svojoj primjeni.</s><s>No, Sud može primijeniti i drugačiji pristup razumnih ograničenja „engl. rule of reason“ da pravila koja imaju ekonomske posljedice bez obzira na to spadaju izvan opsega prava slobode kretanja u EU, kada je takvo pravilo nužno-svojstveno „engl. inherent“ za primjerice pravilno funkcioniranje sporta (npr. čista sportska pravila o igri „engl. rules of the game“, pravila o broju igrača koji nastupaju istovremeno u jednoj utakmici itd.).181 Navedeno</s>
<s>„formule diskriminacije“ prešao na analizu temeljem „formule ograničenja“, kada je od „mjera koje su sposobne zabraniti ili onemogućiti“, u predmetu Kraus 183 koristio model „mjera koje odvraćaju ili čine manje atraktivnim uživanje prava“184 koji je potvrđen u predmetu Gebhard.</s><s>Dakle, zaključno možemo reći da se tzv. „model pristupa tržištu“ (engl. market access approach) očituje na pristupu ES-a da se postavlja pitanje da je li određena mjera sposobna spriječiti ili ometati uživanje gospodarske slobode, te ukoliko je tako, zahtijeva se od mjere da bude opravdana, a u tom pristupu koji danas karakterizira europsko pravo pojmovi „ograničenje“ (engl. restriction) i „prepreka“ (engl. obstacle) upotrebljavaju se kao sinonimi da bi se dao širi značaj185 od pojma „pristup tržištu“.186 Ipak, uz sve prethodno navedeno, nužno je da je zadovoljeno načelo proporcionalnosti, što je Sud, kako ćemo kasnije vidjeti u predmetima koji se tiču sporta, više puta ponovio.</s><s>Kada govorimo o preprekama (engl. obstacles) možemo koristiti rezoniranje Suda u predmetu Graf u kojemu je sud istaknuo da „mjere koje, ukoliko se primjenjuju bez razlike, sprječavaju 181</s>
<s>Odluka C-76/90, Säger , ECR Š1991Ć I-4221, t. 12: članak 56.</s><s>UFEU-a: „zahtijeva ne samo isključenje svakog oblika diskriminacije protiv osobe koja pruža uslugu na temelju njena državljanstva već i ukidanje svih oblika ograničenja“, iako se primjenjuju bez razlike na nacionalnog pružatelja usluga i na one iz drugih država članica, kada su sposobne zabraniti ili na drugi način onemogućiti djelatnnosti pružatelja usluga sa sjedištem u drugoj državi članici gdje zakonito pruža usluge“… t. 15.: „a takvo ograničenje može biti opravdano važnim razlozima u javnom interesu“.</s>
<s>Jer je teško govoriti o „pristupu tržištu“ kada je riječ o npr. umirovljenicima migrantima, pa se koristi neutralniji pojam, a pojam „ograničenje“ proizlazi iz teksta Ugovora čl. 45., 49., i 56.</s><s>UFEU, dok 186</s>
<s>185 ili odvraćaju državljana jedne države u napuštanju njegove države porijekla kako bi ostvario svoje pravo na slobodu kretanja, predstavljaju prepreku toj slobodi, a da bi predstavljale prepreku, moraju utjecati na pristup radnika tržištu rada“.187 Isto je Sud utvrdio i u predmetu Nadin, koji se ticao slobode poslovnog nastana.188 Kada je riječ o mogućim ograničenjima tržišnih sloboda koje proizlaze iz Ugovora, navedeno je oblikovala sudska praksa doktrinom razumnih ograničenja u predmetu Gebhard.</s><s>189 Ograničenja tržišnih sloboda sukladno „Gebhard formuli“ dopuštena su samo ako se primjenjuju na nediskriminirajući način, ako su opravdane nužnim općim interesom, ako su prikladne i ne smiju ići preko onoga što je potrebno za ostvarenje cilja koji slijede.</s><s>Dakle, za opravdanje odlučujući su zabrana diskriminacije i razmjernost.</s><s>190 Dugo je postojalo mišljenje da interpretacija temeljnih sloboda treba slijediti određene načine, tako npr. bivši čl. 28.</s><s>UEZ-a (sada bi to bio čl. 34.</s><s>UFEU-a) koji uređuje slobodu kretanja roba – treba tumačiti na način da zabranjuje sve mjere koje ograničavaju uvoz roba, bilo da su jasne (engl. indistinctly) ili ne, dok se odredbe koje uređuju slobodno kretanja osoba – radnika, poslovnog nastana i usluga – smatralo kao jasan izraz općeg načela nediskriminacije na temelju državljanstva iz bivšeg čl. 12.</s><s>UEZ.</s><s>Prema Wulf-Henning, sudska praksa ES od predmeta Bosman u pogledu slobode kretanja radnika iz bivšeg čl. 39.</s><s>UEZ-a i predmeta Gebhard u pogledu poslovnog nastana, ukazuje na sve veće isprepletanje temeljnih sloboda, što dovodi do zamjene testa diskriminacije širim konceptom ukidanja ograničenja (pristup zabrane ograničenja), poglavito u pogledu poslovnog nastana.</s><s>Prema Steineru i Woodsu iznenađujuće je poglavito jer je u pogledu slobode kretanja roba Sud primijenio suprotan stav u pravcu blažeg pristupa naspram nejasno primjenjivim mjerama.191 Kako tvrdi Barnard, mjere koje su nediskriminatorne i koje suštinski ne ometaju pritup tržištu (rada) ili čiji je učinak na slobodu kretanja slab, izvan su polja primjene čl. 45.</s><s>UFEU-a (vjerojatno i drugih odredaba Ugovora) jednako kao i nediskriminatorne prodajne metode (engl. certain selling arrangements).192 Kada određeno pravilo ograničava pristup 187</s>
<s>Navedeno je potvrdila i Nezavisna odvjetnica Sharpston u predmetu C-212/06, Walloon Government, ECR Š2008Ć I-1683, t. 55. i 56.: „nacionalna mjera može predstavljati potencijalnu prepreku čak iako nije diskriminatorna“.</s><s>Ipak, kako bi stvarno predstavljala prepreku, takva odredba mora utjecati na pristup radnika tržištu rada i njezin učinak na slobodu kretanja ne smije biti previše neizravan i nesiguran; Barnard, The tržištu bilo da „predstavlja prepreku slobodi kretanja“193 ili je izgledno da „odvraća ili čini manje atraktivnim ostvarivanje navedenog prava…“,194 ograničava slobodu kretanja na način koji zahtjeva opravdanje.195</s>
<s>U nekoliko je navrata ES dao odgovor na pitanje što su to ograničenja gospodarskih sloboda, pa tako „odredbe koje onemogućuju ili odvraćaju državljanina države članice da napusti svoju državu porijekla kako bi ostvario svoje pravo na slobodu kretanja, predstavljaju prepreku slobodi kretanja iako se primjenjuju bez obzira na državljanstvo radnika“.196 Pojam ograničenja zapravo predstavlja potencijalno gotovo svako regulatorno pravilo, pa čak iako nema konkretno ništa s ostvarenjem prava na slobodu kretanja.197 U pogledu slobode kretanja radnika u predmetu Graf198 utvrđeno je „da bi neka mjera predstavljala prepreku slobodi kretanja, odredba mora imati utjecaja na pristup radnika tržištu rada“.</s><s>No, restriktivni učinak ograničenja ne mora nužno biti takav da onemogućuje osobe u ostvarivanju njihova prava na slobodu kretanja, dovoljno je da ih odvrati ili ometa u ostvarivanju istoga.199 Izravno diskriminatorna pravila mogu biti opravdana, kako proizlazi iz odredaba čl. 45.</s><s>UFEU-a o slobodi kretanja radnika, čl. 52. o slobodi poslovnog nastana, koji se sukladno čl. 62. primjenjuje i na usluge, kao i Direktive 64/221/EEZ, isključivo na temelju javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja i ona predstavljaju opća ograničenja, uz posebna ograničenja zabrane zapošljavanja u javnoj službi koja nisu relevantna za ovaj rad.</s><s>ES je, što je bitno za ovaj rad, utvrdio da „ekonomski ciljevi ne mogu biti opravdanje u smislu javnog interesa“,200 pa stoga, što ćemo kasnije objasniti, opravdanje „ulaganja u mlade sportaše, tj. u njihov razvoj i obrazovanje“ ne mogu biti opravdani javnim interesom, jer je nepobitno, prema mišljenju autora, da se pravilima o „home-grown“ igračima, nastoji zapravo zaštititi ekonomsko ulaganje u mlade igrače, a ne tzv. „proklamirani ciljevi zaštite mladih igrača i sportskog duha samih natjecanja“.</s><s>Povrh toga, iz sudske prakse ES proizlazi da iznimka u smislu javnog poretka može biti primijenjena da bi se opravdala ograničenja prava na slobodu 193</s>
<s>199 kretanja ako „postoji opća i dovoljno ozbiljna prijetnja za neki od osnovnih društvenih interesa“.201 Uz izričita opravdanja iz Ugovora na temelju javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, Barnard još uključuje i da navedene odredbe moraju biti proporcionalne i kada je to prikladno, sukladne temeljnim ljudskim pravima, a navedeno se odnosi i na izravnu i na neizravnu diskriminaciju202 Dakle, tu bi se radilo o „pravilima igre“, što je u sportu poznato od predmeta Deliège, o čemu će više riječi biti kasnije.</s><s>Kada govorimo o opravdanjima ograničenja slobode kretanja, prvu grupu čine ona opravdanja koja proizlaze izravno iz samih Ugovora, a drugu grupu čine ona koja je ES prepoznao i utvrdio, temeljem doktrine „rule of reason“.203 a) OPRAVDANJA KOJA PROIZLAZE IZ UGOVORA</s>
<s>UFEU u čl. 45(3). propisuje opravdanje ograničenja ostvarenja prava na slobodu kretanja temeljem razloga javne sigurnosti, javnog poretka i javnog zdravlja, te ista predstavljaju opća ograničenja gospodarskih sloboda.</s><s>Jednako je i u pogledu prava poslovnog nastana iz čl. 52(1).</s><s>,204 odnosno slobode pružanja usluga iz čl. 62.</s><s>UFEU-a ,205 dok u pogledu slobode kretanja roba sukladno, čl. 36.</s><s>UFEU, postoji više razloga za opravdanje, poput javnog morala; zaštita zdravlja i života ljudi, životinja ili biljaka, zaštita nacionalnih bogatstava koji imaju kulturnu, povijesnu ili arheološku vrijednost, odnosno zaštita industrijskog ili trgovačkog vlasništva.</s>
<s>Također, kako je sadržano u čl. 45(4).</s><s>UFEU-a, odredbe o slobodi kretanja radnika ne primjenjuju se na zapošljavanje u javnim službama, što predstavlja posebnu iznimku.</s><s>Navedeni st. 4. isključuje iz opsega st. 1.-3. određeni broj radnih mjesta koja uključuju izravno ili neizravno sudjelovanje u izvršavanju ovlasti povjerenih javnim pravom i obveza propisanih kako bi se zaštitili opći interesi države i drugih javnih vlasti, a riječ je o poslovima za koje postoji poseban odnos povezanosti s državom i reciprocitet prava i obveza koji 201</s>
<s>UFEU, op. cit., čl. 52(1).: „Odredbe ovog Poglavlja i mjere poduzete radi njihova ostvarenja, ne dovode u pitanje primjenu odredbi predviđeih zakonom i drugim propisom, kojima se za strane državljane predviđa poseban režim koji je opravdan razlozima javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja.“ 205</s>
<s>UFEU, op. cit., čl. 62.: „Odredbe čl. 51. do 54. primjenjuju se na pitanja obuhvaćena ovim poglavljem.“ stvaraju vezu s državljanstvom.206 Svrha navedenog pravila ne smije ići izvan onoga što je kao cilj određeno, te se ne može koristiti kako bi se diskriminiralo u pogledu naknade za rad ili uvjeta rada jednom kada je osoba već zaposlena na tim poslovima,207 odnosno mora biti ograničena na ono što je nužno za zaštitu općeg interesa države članice, koje ne bi bilo ugroženo ukoliko bi prava temeljem ovlasti dodijeljenih javnim pravom bila izvršavana sporadično, odnosno u izuzetnim slučajevima, od strane državljana druge države članice.208 Ovdje treba istaknuti da čl. 51. i 62.</s><s>UFEU-a (bivši čl. 45. i 55.</s><s>UEZ-a) sadrže istu odredbu glede poslovnog nastana kao i čl. 45. st. 4. UFEU-a, samo su drugačije koncipirani.209 Osim prethodno navedenog, sukladno čl. 51(1).</s><s>UFEU-A „odredbe ovog Poglavlja ne primjenjuju se u određenoj državi članici na djelatnosti koje su u toj državi članici, makar i povremeno, povezane s obavljanjem službenih ovlasti“.</s><s>Službena je ovlast ona ovlast koja proizlazi iz suverenosti i visosti države, a za onoga koji tu ovlast obavlja, implicira ovlast uživanja povlastica izvan općeg prava, povlastice službene ovlasti i ovlasti prisile nad građanima.210 Sud je u predmetu Reyners211 istaknuo da je pravo država članica da isključe ne-državljane od obavljanja dužnosti kojima obnašaju službenu ovlast na „one djelatnosti koje same po sebi predstavljaju izravnu i specifičnu vezu s izvršavanjem javnih ovlasti, a proširenje toga na čitavu profesiju moguće je isključivo u slučaju kada su takve djelatnosti povezane s navedenom profesijom na takav način da bi sloboda poslovnog nastana rezultirala u nametanju državi članici obveze da dopusti izvršavanje, barem povremeno, od strane državljana druge države funkcija koje pripadaju službenoj ovlasti“.</s><s>206</s>
<s>Odluka C-149/79, Commission v Belgium, ECR Š1980Ć 3881, t. 10.</s><s>O izuzetku u pogledu zapošljavanja u javnim službama Sud je utvrdio da je riječ o „radnim mjestima koja uključuju izravno ili neizravno sudjelovanje u izvršavanju ovlasti povjerenih javnim pravom i dužnosti propisanih radi zaštite općih interesa države ili drugih javnih vlasti.</s><s>Takva mjesta presumiraju u pogledu osoba koja su na njima zaposlena postojanje posebnog odnosa privrženosti državi i reciprociteta prava i dužnosti koja stvaraju temelj veze s državljanstvom“ odluka C-149/79, Commission v Belgium, ECR Š1980Ć 3881, t. 10, „no ta se ograničenja ne smiju odnositi na plaću ili druge uvjete radnog odnosa jednom kada je osoba zaposlena“.</s><s>Odluka C-152/73, Giovanni Maria Sotgiu v Deutsche Bundespost, ECR Š1974Ć 153, t. 4. Ipak, treba istaknuti da je u posljednjim odlukama iz svibnja 2011. godine u odnosu na profesiju javnih bilježnika ES istaknuo da se ne radi o javnoj vlasti i opravdanju ograničenja slobode kretanja radnika iz čl. 45(4).</s><s>UFEU-a, jer je riječ o profesiji koja za razliku od javnih vlasti izravno i osobno odgovara svojim strankama za svaku štetu nanesenu, a ne odgovara država, kao i da javni bilježnici izvršavaju svoju profesiju u uvjetima tržišnog natjecanja.</s><s>Vidi predmete: C47/08, Commission v Belgium; C-50/08, Commission v France; C-51/08, Commission v Luxembourg; C-53/08, Commission v Germany; C-61/08, Commission v Greece, svi ECR Š2011Ć I-0000.</s><s>207</s>
<s>211 b) DOKTRINA OBJEKTIVNOG OPRAVDANJA UTVRĐENA OD STRANE SUDA Prema Horak, razloge opravdanja razvijene od strane ES-a u vidu testa opravdanja (engl. judificatory test), temeljene na javnom interesu, dijelimo u tri osnovna razloga: obvezujuće pretpostavke (engl. mandatory requirements); imperativne pretpostavke (engl. imperative requirements) i objektivna opravdanja (engl. objective justifications).</s><s>Ovi izrazi svoje uporište nalaze u načelu razumnih ograničenja (engl. rule-of-reason), tj. pravilo-načelo-test proporcionalnosti povodom dopuštenosti mjera koje ograničavaju temeljne gospodarske slobode.</s><s>212 Načelo razumnih ograničenja (engl. rule-of-reason), Knez i Hojnik nazivaju „pravilo razuma“.213</s>
<s>Obvezni ili imperativni zahtjevi u općem interesu utvrđeni su odlukom Cassis de Dijon214 u pogledu slobode kretanja roba i predstavljaju „prepreke slobodi kretanja unutar Unije koje su rezultat nejednakosti između nacionalnih zakonodavstava u odnosu na marketing predmetnog proizvoda, treba prihvatiti u slučaju kada su navedene priznate kao nužne kako bi zadovoljile nužne uvjete koji se posebno odnose na učinkovitost i porezni nadzor, zaštitu javnog zdravlja, pravednost trgovinskih transakcija i zaštitu potrošača.“ Ograničenja potpadaju pod polje primjene čl. 56.</s><s>UFEU-a (bivši čl. 49.</s><s>UEZ-a) u pogledu pružanja usluga ukoliko primjena nacionalnog zakonodavstva na strane državljane nije opravdana jačim razlozima koji se odnose na javni interes.215 Članci 45. i 49.</s><s>UFEU-a sprječavaju zakonodavstvo države članice od ugrožavanja ili sprječavanja prava na slobodu kretanja, osim ako takav zakonodavni akt slijedi legitiman cilj, sukladan Ugovoru, te je opravdan imperativnim temeljima općeg interesa.216 ES je istaknuo da jedino nediskriminirajuće odredbe i neizravno diskriminirajuće odredbe mogu biti opravdane „važnim razlozima javnog interesa“, dok izravno diskriminirajuće odredbe mogu biti opravdane ukoliko je sadržaj takvih odredbi uključen u tekst odredaba Ugovora.217 Iako, kako ćemo kasnije vidjeti, i u pogledu navedenoga se sudska praksa ES-a mijenja.</s><s>Van den Bogaert smatra da će ES štititi nacionalne mjere koje slijede objektivne legitimne svrhe, iako bi iste mogle striktno predstavljati prepreku slobodi kretanja i ne mogu biti opravdane temeljem izričite Ugovorne odredbe.218 212</s>
<s>Sloboda kretanja osoba postala je politički simbol i najvažniji temelj unutarnjeg tržišta.219 Pravo građana Unije na slobodno kretanje zajamčeno je osnivačkim ugovorima i sekundarnim pravom, te je dalje razvijeno i zaštićeno praksom ES-a.220 Tako je ES u predmetu Kempf 221, što je također kasnije potvrdio i u predmetu Antonissen,222 istaknuo da „sloboda kretanja radnika predstavlja jedan od temelja Zajednice i slijedom toga se odredbe koje reguliraju tu slobodu moraju široko interpretirati“.</s><s>Iako je sloboda kretanja ljudi prvotno uvedena zbog ekonomskih razloga, u današnjoj EU ona obuhvaća sve kategorije građana Unije, uključujući i ekonomski neaktivne građane, uz uvjet da imaju dovoljno financijskih sredstava za život, a samo načelo slobode kretanja ljudi nužan je uvjet ne samo funkcioniranja unutarnjeg tržišta već i provedbe temeljnih prava građana unije i njihovih obitelji.223 Stvaranjem europskog tržišta rada javljaju se novi oblici kretanja radnika, a pravila koja uređuju slobodu kretanja radnika trebaju se modernizirati.224</s>
<s>Ipak, treba istaknuti da nije u potpunosti zaživjela sloboda kretanja radnika u EU.</s><s>Naime 2009. godine svega oko 2% građana EU je živjelo u drugoj državi od one iz koje potječu, 225 a broj državljana trećih država je pak znatno veći.</s><s>226 Razlozi relativno slabom uspjehu leže u mnogobrojnim čimbenicima, poput: socijalnih (radnici ne žele otići bez članova svoje obitelji), ekonomskih (strah od gubitka prava na razne socijalne primitke, poglavito mirovinu u slučaju odlaska iz vlastite države u drugu), kulturnih (bliskost i uživanje u načinu života u vlastitoj 219</s>
<s>Odluka C-139/85, R. H. Kempf v Staatssecretaris van Justitie ECR Š1986Ć 1741, t. 13.</s><s>U ovoj odluci ES utvrđuje da se pojmovima „radnik“ i „aktivnosti zaposlene osobe “ treba dati široka interpretacija, dok se izuzeci i ograničenja načela slobode kretanja radnika moraju usko interpretirati“.</s><s>222</s>
<s>Odluka C-292/89, The Queen v Immigration Appeal Tribunal, ex parte Gustaff Desiderius Antonissen Š1991Ć ECR I-745, t. 11.</s><s>U ovome se predmetu radilo o belgijskom državljaninu, koji je nakon dolaska u UK neuspješno pokušavao pronaći posao.</s><s>Za to vrijeme pravomoćno je osuđen na kaznu zatvora zbog zloporabe droga, te su ga nacionalne vlasti željele deportirati.</s><s>Pitanje je pred ES bilo da li samo zakonito zaposleni državljani država članica imaju pravo na boravak u drugoj državi ili i oni koji tek traže zaposlenje, kao i pitanje koliko je opravdano vremensko razdoblje u kojemu se može tražiti zaposlenje.</s><s>U pogledu vremenskog trajanja, Sud je rekao da razdoblje od 6 mjeseci koje propisuje nacionalno zakonodavstvo je prihvatljivo u odsustvu izričitih odredbi europskog prava po tim pitanju.</s><s>223</s>
<s>Lamassoure, The Citizen and the Application of Community Law, Report to the President of the French državi) te jezičnih (pojedinci često imaju manjak znanja u služenju stranim jezicima).227 Razlog leži i u nejednakom uređenju, tj. privremenim mjerama (engl. temporary arrangements), pa su Irska, Švedska i UK države s većom stopom ulaznih migracija jer nemaju navedena ograničenja.228 Usporedbe radi, u SAD-u broj je osoba koji odlazi živjeti tijekom jedne godine u neku drugu saveznu državu i do 3 puta veći, što samo ide u prilog tezi da je načelo slobode kretanja radnika jedno od sloboda najslabije zaživjelih u praksi.229 U pogledu čestih usporedbi Unije s SAD-om, treba istaknuti da je kretanje radnika između saveznih država SAD-a bilo jedan od glavnih pokretača razvoja, što u Uniji nije slučaj.230 Razlog tomu valja osim pravnih prepreka u ostvarivanju predmetne slobode, koje, usput budi rečeno, ima manje nego u slučaju ostalih tržišnih sloboda, no iste su teže savladive,231 pripisati i slaboj informiranosti samih građana EU o njihovim pravima.232 Stoga, jedna od mjera kojima se želi unaprijediti svakodnevni život građana EU jest i olakšavanje slobode kretanja građana EU i članova njihovih obitelji striktnijom primjenom pravila EU, uključujući ona o nediskriminaciji, promicanjem dobre prakse i podizanjem razine znanja o pravu EU, te podizanjem svijesti građana EU o njihovim pravima.233 Mobilnost sama po sebi nije sredstvo rješenja svih problema unutarnjeg tržišta radne snage, već opcija za karijeru svakog pojedinog građana EU, s kojim se pojedinac prilagođuje globalizaciji.234 Kako tvrdi Bodiroga-Vukobrat, prava slobode kretanja radnika ograničena su u personalnom smislu (odnose se na radnike, samozaposlene osobe i davatelje usluga), te u funkcionalnom smislu na ona kretanja kojima je cilj ekonomska (gospodarska) aktivnost, ali ne primjerice i u turističke svrhe.235 Ono što je bitno i treba ovdje naglasiti jest da razlikovanje radnika i samozaposlenih osoba u kontekstu slobode kretanja danas je zastarjelo pogotovo kada se ima u vidu Direktiva o građanstvu EU, koja je obuhvatila sve građane EU pod jedno okrilje, a osobe se danas 227</s>
<s>Step Towards a Deeper Economic Integration: The Internal Market in the 21st Century, str. 78., dostupno na: http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/publication784_en.pdf, (21.3.2011.).</s><s>Ovdje treba skrenuti pozornost da potpuna liberalizacija slobode kretanja u potpunosti ne postoji, poglavito ukoliko uzmemo u obzir „prijelazna razdoblja“ koje države članice, osim Švedske, Irske i UK, prema modelu „2+3+2“ mogu uvesti do potpune liberalizacije u odnosu na nove države članice.</s><s>Tako je za nove države, njih 8 prijelazno razdoblje završilo u cijelosti 30.4.2011., dok za Bugarsku i Rumunjsku će to biti najkasnije s 31.12.2013.</s><s>Vidi 229</s>
<s>Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović, Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 121. slobodno kreću unutar EU, te se mijenjaju između statusa radnika i samozaposlenih osoba.236 Bitna razlika između te dvije kategorije jest sustav radnopravne, a prije svega socijalnopravne zaštite, koja je jače prisutna kod osoba sa statusom radnika.</s><s>Utvrđena je sudska praksa da odredbe Ugovora o slobodi kretanja radnika imaju za svrhu olakšati državljanima država članica svaku vrstu radne aktivnosti unutar EU, te isključuju mjere koje ih mogu staviti u nejednaku poziciju kada žele ostvariti ekonomsku aktivnost na području druge države članice.237 Bitno je ovdje naglasiti da se odredbe Ugovora o slobodi kretanja radnika, ne primjenjuju na situacije koje su u potpunosti internog karaktera države članice, odnosno kada ne postoje čimbenici koji navedeni slučaj vezuju uz europsko pravo, jer nema prekograničnog elementa.238 Navedeno predstavlja test primjene prava EU.239 Zaključno, u predmetu Kurz, ES je sublimirao sudsku praksu u pogledu slobode kretanja radnika te je istaknuo da: „niti sui generis priroda radnopravnog odnosa temeljem nacionalnog prava, niti razina produktivnosti osobe o kojoj se radi, prirodu izvora iz kojega se isplaćuje naknada za rad ili ograničeni iznos naknade, ne može imati utjecaja na definiranje da li je određena osoba radnik ili ne“.240 Ipak, postoji jedna grana gospodarstva, u kojoj je migracija radnika, pogotovo u posljednjih 15 godina u sve većem porastu, a riječ je naravno o profesionalnim sportašima.</s><s>Sve je zapravo započelo odlukom ES-a Bosman, koja je u većoj mjeri liberalizirala tržište radne snage u profesionalnom sportu, ali zanimljivost leži u činjenici da nogometno tržište kao takvo nije liberalizirano jer se klubovi iz „malih“ država se natječu s klubovima iz tzv. bogatih država, te su osuđeni na nejednaki ishod budući da si ne mogu priuštiti kvalitetnije i skuplje igrače – radnike.241 1. Primarno pravo Europske unije u pogledu sloboda kretanja radnika Kada govorimo o slobodi kretanja osoba, valja razlikovati slobodu kretanja građana EU sadržanu u čl. 21.</s><s>UFEU-a,242 koja je neovisna o gospodarskoj ili ekonomskoj aktivnosti i 236</s>
<s>UFEU, čl. 21(1).: „Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i nastaniti na području neke od država članica, sukladno uvjetima i ograničenjima sadržanim u Ugovorima i mjerama poduzetim kako bi im se djelatnosti i vezana je isključivo za građanstvo, od slobode kretanja radnika i slobode poslovnog nastana za poduzetnike.</s><s>Sloboda kretanja radnika uređena je čl. 45.</s><s>UFEU-a243 i spektar prava koja su njime propisana, sukladno praksi ES-a244 ne treba tumačiti kao numerus clausus, već ih valja interpretirati na način da taj članak nabraja prava koja koriste državljani država članica u kontekstu slobode kretanja radnika, i to na način koji nije taksativan, kao i da ta sloboda također sadrži pravo državljana država članica na slobodno kretanje na teritoriju drugih država članica, te na boravak tamo u svrhu traženja zaposlenja.</s><s>Takva se interpretacija izvodi i iz odredbi čl. 1. i 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice, usvojenih radi implementacije slobode kretanja radnika, iz koje slobode prozlazi da su građani Unije ovlašteni uživati svoje pravo slobode kretanja kako bi tražili zaposlenje, a tako i boravili u drugoj državi članici.</s><s>Weatherill je mišljenja da navedena Uredba 1612/68 zaštićuje samo radnike, dok se ne može primijeniti na samozaposlene i osobe i pružatelje usluga.</s><s>245 Naime, glavna razlika između te tri vrste osoba jest upravo korpus zaštite sekundarnog zakonodavstva EU koji je umnogočemu povoljniji za radnike koji potpadaju pod čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>Rad je jedan od bitnih faktora proizvodnje i u različitim područjima se različito cijeni, tako da će npr. rad imati veću cijenu u onim područjima gdje je potražnja za radnicima veća od onih u kojima je višak radne snage, a načelo slobode kretanja radnika upravo omogućuje da radnici slobodno krenu u potražnju za radnim mjestima u onim područjima Unije u kojima se njihov rad više vrednuje i cijeni.246 Iako iz sadržaja odredaba UFEU-a koje uređuju pitanje prava poslovnog nastana i onih koje uređuju slobodu kretanja usluga, jasno proizlazi da se odnose isključivo na građane EU, iz sadržaja čl. 45.</s><s>UFEU-a ne može se baš izričito navesti koga točno ta odredba obuhvaća, da li isključivo građane EU ili možda i državljane trećih država.</s><s>Stoga je u razjašnjenju toga 243</s>
<s>UFEU, čl. 45.</s><s>Stavak 1.: „Osigurava se sloboda kretanja radnika unutar Unije.“ Stavak 2.: „Takva sloboda kretanja ima za posljedicu ukidanje svake diskriminacije temeljene na državljanstvu između radnika iz država članica u pogledu zaposlenja, naknade za rad i ostalih uvjeta rada i zaposlenja.“ Stavak 3.: „Posljedica te slobode je pravo, koje može biti ograničeno razlozima javne politike, javne sigurnosti i javnog zdravlja, i odnosi se na:</s>
<s>242 a) prihvaćanje stvarnih ponuda za zaposlenje; b) slobodno kretanje unutar područja država članica u tu svrhu; c) boravak u državi članici u svrhu zaposlenja, sukladno odredbama o zapošljavanju državljana te države propisanih zakonom, propisom ili upravnim postupkom; d) ostanak na području države članice nakon prestanka radnog odnosa u toj državi, pod uvjetima sadržanim u provedbenim propisima koje sastavlja Komisija.“ Stavak 4.: „Odredbe ovog članka ne primjenjuju se na zaposlenje u javnim službama.“ 244</s>
<s>246 problema sudska praksa ES-a značajno pomogla, jer je Sud u predmetu Meade247 utvrdio da se tadašnji čl. 48.</s><s>UEZ-a (sadašnji čl. 45.</s><s>UFEU-a) ne odnosi na državljane trećih država.248 No, ne treba ovdje smatrati da državljani trećih država nemaju nikakvih prava u ostvarenju slobode kretanja.</s><s>Oni, naime, mogu biti članovi obitelji radnika državljana države članice EU koji radi u državi članici i ostvaruje svoje pravo na slobodu kretanja ili mogu biti zaposlenici pružatelja usluga iz EU249, odnosno mogu biti državljani jedne od država koje su s državama članicama i EU sklopile Europske sporazume, odnosno ugovore o pristupanju EU i ugovore o suradnji ili partnerstvu.250</s>
<s>Prvotno je potrebno razjasniti pojam izravnog učinka.</s><s>Izravni učinak je doktrina koja omogućuje da se pred nacionalnim sudom može pozivati na europsko pravo.251 Kako smatra Ćapeta, izravni je učinak svojstvo pravne norme koje omogućuje i zahtijeva njezinu izravnu primjenu od strane nacionalnih sudova, a normu prava EU koja zadovoljava kriterije za izravni učinak (jasna, neuvjetovana i provediva) nacionalni su sudovi obvezni izravno primijeniti kao praemissa maior da bi riješili spor o kojem odlučuju, ukoliko je tužbeni zahtjev u polju primjene navedene norme.252 Ako se ugovor ili njegova odredba primjenjuje u pravnom sustavu određene države na način da ona ne mora donijeti nikakav posebni zakonodavni akt kako bi se taj ugovor primjenjivao, smatra se da takav ugovor (ili odredba koja zadovoljava određene kriterije, dodao V.S.) ima izravni učinak (engl. direct effect), te je tada taj ugovor (ili odredba, dodao V.S.) automatski dio pravnog sustava određene države.253 Interpretacijom prakse ES može se dati šira definicija koja znači sposobnost pravne norme europskog prava da se na nju pozove pred nacionalnim sudom i izvodi se iz predmeta Van 247</s>
<s>Vidi odluke C-438/00, Deutscher Handballbund eV v Maros Kolpak, Š2003Ć ECR I-4135 i C-265/03, Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real Federación Española de Fútbol, ECR Š2005Ć I2579.</s><s>Navedeno se odnosi i na državljane onih država koje imaju zaključene ugovore o stabilizaciji i pridruživanju odnosno ugovore o partnerstvu.</s><s>251</s>
<s>Hartley, The Foundations of European Union Law, op. cit., str. 204.</s><s>Gend en Loos 254 (objektivni izravni učinak), dok uža definicija znači da pravna norma europskog prava daje pojedincima prava na koja se mogu pozivati pred nacionalnim sudom (subjektivni izravni učinak).255 No, ovdje se skreće pozornost da stvara li određena norma subjektivno pravo za određenog pojedinca, zaključuje se promatrajući normu u njenom kontekstu, uzimajući u obzir svrhu koja se želi postići europskim integracijskim procesom koji je danas pravno uređen temeljem UEU-a i UFEU-a, a time je ES obznanio da je primarna metoda tumačenja koju će upotrebljavati u europskom pravu teleološka metoda.256 Pravne norme na koje se ovdje misli prvotno su bile one sadržane u osnivačkim ugovorima, no sudska je praksa, kako je prikazano i u ovome radu, ukazala da se može raditi i o normi sekundarnog prava EU – uredbama, direktivama i odlukama, ili međunarodnim ugovorima zaključenim s trećim državama ili međunarodnim organizacijama.</s><s>Da bi određena pravna norma imala izravni učinak, ona mora zadovoljiti kriterije koje je ES razvio od predmeta Van Gend en Loos pa nadalje, a to su: ukolika određena pravna norma ima za svrhu da daje određeno pravo pojedincima, te da je dovoljno jasna, precizna i bezuvjetna.257 Ipak, od odluke Defrenne II, Sud se pomaknuo od korištenja kriterija iz predmeta Van Gend en Loos, te se sada razmatra da li je sadržaj odredbe dovoljno jasan i bezuvjetan, odnosno ES više neće razmatrati da li je neka odredba okvalificirana drugim odredbama ili ograničenjima, već jednostavno da li je neka odredba nedvosmislena (jasna).258 Treba naglasiti da sudska praksa ES-a razlikuje dvije vrste pravnih odnosa – vertikalni i horizontalni – vezano uz mogućnost nastanka izravnog učinka određene norme, gdje je vertikalni odnos onaj u kojem pojedinac (pravna ili fizička osoba) tvrdi da temeljem europske norme uživa neko subjektivno pravo u odnosu na državu (postoji mogućnost i da se predmet pojavi iz tzv. inverznog vertikalnog odnosa, u kojem se država poziva na europsku pravnu normu protiv pojedinca, tvrdeći da pojedinac duguje ispunjenje neke obveze državi), a horizontalni je odnos onaj u kojem pojedinac tvrdi da uživa subjektivno pravo u odnosu na drugog pojedinca koji u odnosu na njega temeljem europske norme ima određenu obvezu, a sve obvezujuće europske pravne norme imaju, ako su dovoljno jasne i bezuvjetne, izravni učinak u vertikalnoj situaciji, osim 254</s>
<s>Odluka C-26/62, NV Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos v Netherlands Inland Revenue Administration., ECR Š1963Ć t. 13.; U predmetu se radilo o tomu da je nizozemskom uvozniku jednog proizvoda iz Njemačke carina naplaćena u iznosu od 8% umjesto dotadašnjih 5%, te je on pred nizozemskim sudom tražio vraćanje razlike.</s><s>„Čl. 12.</s><s>UEZ, koji je uređivao da od stupanja na snagu Ugovora države članice neće povećavati carine na uvoz, ima izravni učinak i stvara prava pojedinaca koja nacionalni sudovi moraju štititi“.</s>
<s>Chalmers, Davis, Monti, European Union Law, op. cit., str. 273.; Vidi i odluku C-138/07, Belgische Staat v Cobelfret, ECR Š2009Ć I-731, t. 64. kod direktiva u horizontalnoj situaciji (ili inverznoj vertikalnoj).259 Dakle, kako je utvrđeno odlukom Defrenne II, izravni učinak ne služi samo kako bi štitio pojedince od država koje krše njihova prava, već i kako bi se nametnule obveze državama da osiguraju zaštitu tih prava.260</s>
<s>Uz doktrinu izravnog učinka treba istaknuti da postoji i doktrina neizravnog učinka, koja zahtijeva od nacionalnih sudova da interpretiraju nacionalno zakonodavstvo koliko god je moguće u svijetlu europskog prava.261 Navedenu je doktrinu razvio ES od predmeta Van Colson,262 preko predmeta Marleasing263 kojim je utvrđeno da se nacionalno zakonodavstvo mora interpretirati u svjetlu europskog prava, bez obzira da li je riječ o implementirajućem zakonodavstvu ili ne, kao i bez obzira da li je propis stupio na snagu prije ili nakon stupanja na snagu odredbe europskog prava, a povrh toga osnažena je interpretativna dužnost nacionalnog suda.</s><s>Ipak, na ovaj bi se način moglo zaključiti da proširenjem dužnosti konzistentne interpretacije omogućuje se direktivama regulirati sadržaj spora među pojedincima, i to u slučaju kada pri nacionalnom pravu ima dovoljno prostora za interpretaciju, pa direktiva „indirektno“ ulazi u odnos pojedinaca.264 No, ono što je bitno i za sadržaj ovoga rada jest pitanje koje se proteže još od predmeta Von Colson, a to je opseg europskog prava koji nacionalni sudac mora uzeti u obzir prilikom primjene nacionalnog prava u svijetlu europskog prava.</s><s>U predmetu Grimaldi, ES je istaknuo da nacionali sud mora uzeti u obzir preporuke, koje spadaju u tzv. meko pravo, koje iako nisu pravno obvezujuće, nisu bez pravnog učinka.265 Opća obveza jačanja Unije temeljem čl. 1(2).</s><s>259</s>
<s>Rodin, Ćapeta, Osnove prava EU, op. cit., str. 50.</s><s>Direktive sukladno praksi ES (odluka C-152/84, Marshall, op. cit., t. 48.) ne mogu imati izravni horizontalni učinak u odnosu pojedinac-pojedinac, iako su jasne, precizne i bezuvjetne te daju pravo pojedincu ili mu nameću obvezu.</s><s>Vidi posljednju odluku odluka C-282/10, Maribel Dominguez v Centre informatique du Centre Ouest Atlantique and Préfet de la région Centre, ECR Š2012Ć I-0000, t. 42.</s><s>Ipak, one mogu imati izravni horizontalni učinak posredno, putem načela neizravnog učinka, općih načela prava, u slučaju kada se uredba poziva na direktivu.</s><s>Vidi Craig, de Búrca, EU Law…, 2011., op. 260</s>
<s>Odluka C-14/83, Van Colson & Kamann v Land Nordrhein-Westfalen, ECR Š1984Ć 1891, t. 26.: „U primjeni nacionalnog prava, a poglavito odredbe nacionalnog prava donesene radi implementacije Direktive 76/207/EEZ, nacionalni sudovi su dužni interpretirati nacionalno pravo u svijetlu sadržaja i svrhe Direktive“.</s><s>263</s>
<s>Odluka C-322/88, Salvatore Grimaldi v Fonds des maladies professionnelles, ECR Š1989Ć 4407, t. 18.</s><s>Također, vidi odluku C-105/03, Pupino, ECR Š2005Ć I-5285 u kojoj se radilo o Okvirnoj odluci vijeća.</s><s>UEU-a, kako smatraju Chalmers, Davis i Monti,266 znači da se i odredbe mekog prava moraju uzeti u obzir i da nisu bez pravnog značaja, osobito u području sporta gdje nalazimo isključivo na takve pravne izvore.</s><s>Navedeno je iznimno bitno kada se zna da se na sport primjenjuju isključivo izvori europskog mekog prava i iznimno važne sudske prakse ES-a, o čemu će biti riječi kasnije.</s><s>Nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, sport je konačno našao svoje mjesto u primarnom pravu EU, u čl. 6. i 165.</s><s>UFEU, no o tomu također više kasnije.</s>
<s>Nekoliko godina prije prve sportske odluke Walrave i Koch, koja je i sama važna za razvoj europskog prava jer je među prvim odlukama koja je priznala izravni učinak bivšeg čl. 49.</s><s>UEZ-a (sada čl. 56.</s><s>UFEU-a) ES je počeo razvijati doktrinu vertikalnog izravnog učinka pojedinih odredaba.267 Prvi predmet kojim je utvrđen horizontalni izravni učinak ticao se prava tržišnog natjecanja, a „koji po svojoj prirodi proizvodi izravni učinak u odnosu među pojedincima“ bio je predmet BRT v SABAM.</s><s>268 U predmetu Walrave i Koch269, Sud je povukao analogiju između kolektivnih pravila i državnih mjera sukladno čl. 45.</s><s>UFEU-a koji zabranjuje diskriminaciju temeljenu na državljanstvu i proširio je na sporazume i pravila koji ne potječu od strane javnih vlasti, bez materijalnog razlikovanja između usluga i rada, s jedinom razlikom u postojanju ugovora o radu.</s><s>U kasnijoj odluci Defrenne, Sud je utvrdio da i oni članci koji nisu upućeni izravno državama članicama mogu imati horizontalni izravni učinak, a navedeno se odnosi i na ugovore koji ne predstavljaju kolektivno reguliranje.270 Dugo se kroz teoriju analizirala sudska praksa ES-a i pokušavalo dati odgovor da li postoji izravni učinak u primjeni čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>Izravni učinak u pogledu onoga što je danas čl. 45.</s><s>UFEU-a priznat je u odluci French Merchant Seamen,271 a kasnije potvrđen u odluci Van 266</s>
<s>Odluka C-167/73, Commission v France, ECR Š1974Ć 359, t. 41.; Bitno za sadržaj ovoga rada jest da je Sud istaknuo da: „se pravila o slobodi kretanja radnika odnose i na pomorce, jer se uspostava zajedničkog tržišta odnosi na ukupnost ekonomskih djelatnosti u Zajednici, a četiri slobode unutarnjeg tržišta bi bile neprimjenjive ukoliko bi za njihovu primjenu morala postojati izričita odredba u Ugovorima“, t. 8., 19. i 21.</s><s>Duyn,272 u kojima je istaknuto da sukladno ograničenjima koja su opravdana čl. 45(3).</s><s>UFEUa, odredbe čl. 45(1, 2).</s><s>UFEU-a nameću dovoljno preciznu obvezu, te zadovoljavaju uvjete za izravni učinak.</s><s>Konačni je odgovor dao ES tek 2000. godine u predmetu Angonese.273 U tom je predmetu sud ponovno utvrdio načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva i činjenice da se ono odnosi i na pravila bilo koje vrste koja na kolektivni način uređuju pitanje zapošljavanja, kako to proizlazi iz predmeta Walrave i Koch, i Bosman, te je uveo novi element koji potječe iz predmeta Defrenne II,274 odnosno da se odnosi i na ugovore između pojedinaca.</s><s>Naime, iako je u predmetu Reyners275 ES prvi put istaknuo pozitivno utvrđenu obvezu putem izravnog učinka, u predmetu Defrenne II, je prvi put istaknuto da iz toga proizlaze institucionalne obveze za državu članicu.276 U svojem mišljenju u predmetu Viking Nezavisni odvjetnik Maduro je istaknuo „sloboda kretanja se odnosi na djelovanje osoba privatnog prava, koje zbog svojeg općeg učinka na imatelje prava slobode kretanja, je sposobno ograničiti u ostvarivanju tih prava, postavljajući prepreke koje oni ne mogu jednostavno zaobići“.277 Ipak, kako smatra Barnard, iz odluke Suda u predmetu Viking, proizlazi da uslijed činjenice da Sud izjednačuje sindikate s profesionalnim regulatornim tijelima (poput sportskih udruženja, dodao V.S.), proizlazi da se Sud ne zalaže za potpuni horizontalni izravni učinak čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>278 Zabrana diskriminacije odnosi se na sve sporazume čija je svrha na kolektivan način uređivati plaćeni 272</s>
<s>Odluka C-281/98, Roman Angonese v Cassa di Risparmio Bolzano Š2000Ć ECR I-4139.</s><s>U ovome se predmetu radilo o talijanskom državljaninu s prebivalištem u Bolzanu, Italija, čiji je materinji jezik bio njemački i koji se javio na natječaj za zaposlenje u jednoj banci u privatnom vlasništvu.</s><s>Jedan od uvjeta na natječaju je bio i posjedovanje odgovarajućeg certifikata o dvojezičnoj sposobnosti, kakav se zahtijevao za zaposlenje u javnim službama i kojega su izdavale lokalne vlasti na temelju ispita koji se polagao samo u toj pokrajini.</s><s>Kako nije posjedovao navedeni certifikat, tužitelju nije omogućeno natjecanje za to radno mjesto.</s><s>Pokrenuo je postupak pred sudom tražeći da se utvrdi da je navedeno nezakonito i protivno načelu slobode kretanja radnika.; Usporedbe radi u predmetu, C-379/87, Groener v Minister for education, ECR Š1989Ć 3967, t. 18.-21.; uvjet poznavanja galskog jezika radi zaposlenja na koleđu, iako nije nužno radi samog obavljanja rada, opravdano je kao preuvjet za zaposlenje, jer je isto sukladno politici irske vlade u promicanju uporabe irskog jezika u izražavanju nacionalne kulture i identiteta.</s><s>Navedeni je uvijet bio proporcionalan i nije išao izvan onoga što je nužno radi postizanja cilja kojem se teži.</s><s>274</s>
<s>Odluka Defrenne v Sabena, op. cit., t. 34, i 31.: „činjenica da su određene pravne norme iz Ugovora upućene državama članicama ne znači da u isto vrijeme one daju prava pojedincima koji imaju interesa u tome da se ispune obveze iz Ugovora“.</s><s>U ovome je predmetu tužiteljica koja je bila stjuardesa, tužila svojega bivšeg poslodavca za naknadu štete na ime razlike u plaći, jer su kod tog poslodavca muškarci bili bolje plaćeni od žena za jednaki rad i rad jednake vrijednosti.</s><s>Tužiteljica se pozvala na načelo zabrane diskriminacije temeljene na spolu u pogledu plaće.</s>
<s>Odluka Viking, op. cit., t. 61.: “na čl. 49.</s><s>UFEU-a pojedinac poduzetnik se može pozvati protiv sindikata ili udruženja sindikata“; t. 65: „izvršavajući svoje autonomno pravo na pregovaranje u pogledu plaće i uvjeta rada s radnicima, sindikati sudjeluju u definiranju sporazuma koji reguliraju plaću na kolektivni način“; rad, kao i na ugovore među pojedincima.279 Takav stav se, a fortiori, primjenjuje na čl. 45.</s><s>UFEU-a koji propisuje temeljnu slobodu i koji sadrži specifičnu zabranu diskriminacije sadržanu u čl. 18.</s><s>UFEU-a i tome čl. 45.</s><s>UFEU-a ima svrhu osigurati da ne dođe do diskriminacije na tržištu rada, a slijedom toga zabrana diskriminacije temeljena na državljanstvu, sadržana u čl. 45.</s><s>UFEU-a, također se primjenjuje i na privatne osobe.280 Kako se čl. 45.</s><s>UFEU-a, sukladno predmetu Angonese, sa svojim izravnim učinkom (horizontalnim i vertikalnim) odnosi na sva pravna pravila, donesena od strane javnih vlasti ili tijela privatnog prava, i na sve odnose unutar EU u pogledu radnika, slično je i u pogledu pružanja usluga i poslovnog nastana predložio i Nezavisni odvjetnik Maduro u mišljenju u odluci Viking281, iako navedeno još ne predstavlja ustaljenu praksu.</s><s>2. Sekundarno pravo Europske unije u pogledu slobode kretanja radnika Prethodno je rečeno da sekundarno pravo EU čine uredbe, direktive i odluke, kao i drugi akti koji iz toga proizlaze temeljem čl. 288.</s><s>UFEU-a.</s><s>Kada govorimo o sekundarnom pravu EU, važno je odgovoriti na pitanje izravnog učinka.</s><s>Uredbe su zbog svoje opće primjene su pravno obvezujuće i izravno primjenjive u država članicama, odnosno imaju izravni učinak kako je utvrdio ES u svojim odlukama.282 Pitanje izravnog učinka direktiva zaokupljalo je veliki interes pravnih stručnjaka.</s><s>Odlukom Van Duyn283 ES je istanuo da direktive mogu imati izravni učinak.</s><s>No, kako je tumačenje iz navedene odluke dosta slabo, 284 Sud je u predmetu Ratti, pomoću argumenata „načela estoppela“, dao objašnjenje kada bi direktive imale izravni (vertikalni) učinak.</s><s>Bilo bi pogrešno ukoliko bi se državi članici omogućilo da se poziva i stekne pogodnosti zbog razloga što unutar razdoblja za implementaciju direktive nije istu implementirala,285 no neki autori ne vide utemeljenost navedenog argumenta, pogotovo kada se uzme u obzir činjenica 279</s>
<s>Odluka C-41/74, Van Duyn v Home Office, ECR Š1974Ć 1337, t. 12.: „…</s><s>Posebno, u slučaju kada su tijela Zajednice, temeljem Direktive, nametnule državama članicama obvezu da slijede određeni način postupanja, korisni učinak takvog akta bi bio oslabljen ukoliko bi pojedinci bili onemogućeni pozivati se na nj pred nacionalnim sudovima, te ukoliko bi potonji bili onemogućeni u uzimanju u obzir navedenog kao element prava Zajednice….</s><s>Nužno je u svakom slučaju, analizirati da li priroda, opći okvir i tekstualni sadržaj odredbe o kojoj je riječ, ima sposobnost izravnog učinka u odnosu države i pojedinaca.“ 284</s>
<s>Odluka C-148/87, Ministero Pubblico v Ratti, ECR Š1979Ć 1629. da npr. tijela javnog zdravstva nemaju mogućnost implementirati odredbe direktive u nacionalno zakonodavstvo.286 Izravni (vertikalni) učinak direktiva, potvrdio je ES u predmetu Marshall, te je utvrdio da direktive ne mogu imati izravni (horizontalni) učinak u odnosu na osobu privatnog prava.287 Odlukom Marshall i drugim odlukama koje su nakon toga slijedile, direktivama je zanijekan horizontalni izravni učinak.288 No, ovdje je važno istaknuti da se pojavio problem definiranja „države“, odnosno tijela koje je emanacija države, kako bi se utvrdilo na koga se direktiva može izravno primijeniti.</s><s>Odgovor je dao ES u predmetu Foster: „nužno je da se radi o osobi koja poduzima javnu službu i stoga ima određene posebne ovlasti“289 U predmetu Mangold ES je prihvatio mogućnost da „direktiva može predstavljati prisutnost općih načela prava Zajednice te da bi se njena pravila mogla primjenjivati na osobe privatnoga prava u polju primjene prava Zajednice, ipak opće pravilo ostaje da u nedostatku nacionalne implementacije, direktive obvezuju samo države članice i njena tijela“.290 U slučaju kada određeni sektor ne reguliraju pravila javnog prava, već postoje odgovarajuća ograničenja temeljem pravila osoba privatnog prava, pojedinac se ne može pozvati na direktivu ili prava koje iz nje proizlaze protiv osobe privatnog prava koja je donijela određena pravila, već mora pokrenuti postupak protiv države za naknadu štete zbog neispunjavanja obveze pravovaljane implementacije pravila iz direktive.291 Svaku dvojbu, barem za sada, otklonio je Sud u svojim odlukama poput Facini Dori292 ili odlukama iz 2007. godine Farrel,293 te Corp,294 u kojima je istaknuto da direktive nisu sposobne imati izravni horizontalni učinak, jer ne mogu nametati obveze pojedinicima.</s><s>Ipak, u odlukama CIA295 i Arcor296 utvrđeno je da ukoliko direktiva jamči izravna učinkovita prava, nema mogućnosti za mjere za provedbu putem državnog aparata (putem suda, uprave ili policije) koje bi pojedincu mogle oteti koristi njegova prava; odnosno ukoliko se pojedinac ne može pozvati na odredbu direktiva u odnosu na drugog pojedinca, zbog nedostatka horizontalnog izravnog učinka, 286</s>
<s>288 tijelo bez obzira na njegov pravni oblik, koje je odgovorno, temeljem mjere donesene od strane države, u pružanju javnih usluga pod nadzorom države i slijedom toga ima posebne ovlasti… je uključeno među…ostala tijela u odnosu na koja direktiva ima izravni učinak.” 289</s>
<s>Odluka C-152/07 i C-154/07 (spojeni predmeti), Arcor v Bundesrepublic Deutschland, ECR Š2008Ć Iuvijek može koristiti direktivu kao štit od djelovanja drugih osoba protiv nje, a misli se na treće osobe.297</s>
<s>Nakon analize mogućnosti izravnog učinka sekundarnog prava EU, slijedi analiza izvora.</s><s>Ostvarivanje načela slobode kretanja radnika do travnja 2011. godine uređivala je Uredba 1612/68/EZ o slobodi kretanja radnika na području Zajednice.298 Navedena Uredba regulira pravo na pristup radnom mjestu na temelju nediskriminatornih uvjeta, kao i pravo na jednako postupanje za obavljanja rada.</s><s>Sukladno Uredbi, svaka osoba koja je državljanin jedne od država članica, ima bez obzira na mjesto svojega boravka, pravo poduzimati svaku aktivnost kao zaposlena osoba, kao i tražiti takvu aktivnost unutar područja druge države članice.</s><s>Članak 3(1).</s><s>Uredbe 1612/68/EZ proglašava zakone i praksu država članica nevaljanima ukoliko je njihov isključivi cilj ili učinak ograničiti pristup ne-državljanima zaposlenju u toj državi.</s><s>Članak 7. Uredbe uređuje da radnik državljanin države članice ne smije na području druge države članice biti tretiran drukčije od domaćih državljana zbog svojeg državljanstva u pogledu bilo kojeg uvjeta zaposlenja i rada, poglavito u odnosu na naknadu za rad (engl. remuneration), otpuštanje, ili ukoliko postane nezaposlen, dođe do ponovnog vraćanja na rad i ponovnog zaposlenja; uživa iste socijalne i porezne povlastice kao i radnici države domaćina; pod okriljem istog prava i pod jednakim uvjetima ima pravo na pristup usavršavanju u stručnim školama (engl. vocational schools) i centrima ponovne izobrazbe (engl. retraining centres); svaka odredba kolektivnog ili pojedinačnog ugovora ili bilo kojeg drugog kolektivnog pravila koje se odnosi na sposobnost zaposlenja, zaposlenje, naknadu i druge uvjete rada i otpuštanja ništetna je i pobojna (engl. null and void) ukoliko propisuje ili omogućuje diskiminatorno ponašanje u odnosu na radnike državljane drugih država članica.</s><s>Socijalne pogodnosti definirao je ES u predmetu Even, tako da uključuju „sve pogodnosti koje, bilo da su povezane ili ne s ugovorom o radu, općenito su zajamčene radnicima državljanima primarno radi njihova objektivna statusa kao radnika ili zbog činjenice njihova boravka na području države članice, kao i produžene primjene na radnike koji su državljani drugih država članica pa slijedom toga su prikladne olakšati kretanje unutar Unije“.299 Navedene socijalne pogodnosti osim na radnike, odnose se i na članove njihovih obitelji, kao i na osobe 297</s>
<s>Odluka C-207/78, Criminal Proceedings against Even, ECR Š1979Ć 2019, t. 22. koje traže zaposlenje, pogotovo nakon stupanja na snagu Direktive o građanima EU.</s><s>300 Također, valja istakuti da je čl. 8(1).</s><s>Uredbe utvrđeno da radnici migranti uživaju pravo na jednako postupanje u pogledu članstva u sindikatima, kao i u uživanju prava koja iz toga proizlaze (birati i biti biran).</s><s>Ovdje treba reći da mogućnost bavljenja sportom predstavlja socijalnu pogodnost (engl. social advantage) u smislu čl. 7(2).</s><s>Uredbe 1612/68.301 Uredba 1612/68 iako zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju socijalnih pogodnosti i nastanjivanja, polako je gubila na značenju razvojem instituta europskog građanstva, jer se sada državljani EU mogu pozivati osim odredbe čl. 45. i 49.</s><s>UFEU, također i na čl. 18.</s><s>UFEU i na Direktivu o građanstvu, u ostvarivanju jednakog tretmana u pitanjima koja se odnose na život izvan radnog odnosa.302</s>
<s>U travnju 2011. godine, radi kodifikacije Uredbe br. 1612/68 koja je nekoliko puta mijenjana, donesena je nova Uredba EU br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća o slobodi kretanja radnika unutar Unije.303 Navedena je nova Uredba ponovno potvrdila sva prava koja imaju državljani drugih država članica u pogledu ostvarivanja slobode kretanja.</s><s>Zajamčena je zabrana diskriminacije, bez obzira na mjesto boravka, u pogledu traženja zaposlenja i poduzimanja rada u drugoj državi članici, u čemu ne smiju biti diskriminirani u odnosu na državljane odnosne države; također različite kvote koje utvrđuju broj stranih državljana ili postotak raspoloživih radnih mjesta za takve osobe ne smiju se odnositi na državljane drugih država članica; jednaka pomoć u pronalaženju zaposlenja kao državljana odnosne države; ne smije biti različitog postupanja u odnosu na uvjete rada, naknadu za rad, ili otpuštanje itd.</s>
<s>Ovdje treba naglasiti još i Uredbu Vijeća 1251/70 o pravu na ostanak u državi članici po okončanju zaposlenja, koju je zamijenila Uredba 635/2006 o pravu na ostanak u državi članici po okončanju zaposlenja, kao i Uredbu Vijeća 1408/71 o primjeni sustava socijalne sigurnosti na radnike i samozaposlene osobe kao i na članove njihovih obitelji koji se kreću na području 300</s>
<s>Regulation (EU) No.</s><s>492/2011 of the European Parliamnet and of the Council of 5.4.2011 on freedeom of movement for workers within the Union (codification), OJ L141, of 27.5.2011.</s><s>Zajednice, a navedeno područje sada uređuje Uredba Parlamenta i Vijeća 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti.304 Ono što je prvotno bilo zamišljeno kao sloboda kretanja radnika i samozaposlenih osoba i vezano uz ekonomsku aktivnost, nakon donošenja Direktive 2004/38/EZ o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji da se slobodno kreću i nastanjuju na području države članice,305 danas obuhvaća sve građane Unije i vezuje se uz institut građanina Unije.</s><s>Odredbe navedene Direktive spadaju u tri kategorije.</s><s>306 Prvu čine odredbe o pravu na kretanje i kratkotrajni boravak,307 te je određeno da se građani EU mogu slobodno kretati na području EU i ostati živjeti gdje požele do tri mjeseca, bez ikakvih formalnosti osim valjane putne isprave ili osobne iskaznice.</s><s>Drugu kategoriju čine pravila o boravku u drugoj državi članici za period duži od tri mjeseca, za što valja ispuniti određene kriterije poput radnog odnosa ili statusa samozaposlene osobe, dovoljno sredstava za uzdržavanje sebe i članova obitelji kako ne bi postali teret socijalnom sustavu države domaćina ili se pak obrazuju.308 Treću grupu čine osobe koji imaju trajni boravak jer su na području određene države zakonito boravile više od 5 godina.309 Navedena Direktiva u čl. 7(3). definira pod kojim uvjetima i građanin EU koji više nije radnik (ili samozaposlena osoba) može zadržati svoj status radnika ili samozaposlene osobe, i to u četiri slučaja: ukoliko ne može raditi zbog svoje privremene nesposobnosti uslijed bolesti ili ozljede; ukoliko je postao nezaposlen ne svojom voljom, nakon što je radio više od jedne godine i prijavio se nadležnoj službi radi traženja posla; ukoliko je, ne svojom voljom, postao nezaposlen nakon što je odradio ugovor na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godine dana ili ukoliko je postao nezaposlen tijekom prvih 12 mjeseci i nakon što 304</s>
<s>309 se registrirao kao osoba koja traži zaposlenje (status može zadržati najviše 6 mjeseci); te ukoliko provodi stručno usavršavanje koje je povezano s prethodnim zaposlenjem i nije riječ o osobi koja je nezaposlena protiv svoje volje.310 Članak 24(1).</s><s>Direktive utvrđuje da građani EU koji borave na području druge države članice (države domaćina) imaju pravo na jednako postupanje spram njih kao i spram državljana te države članice u pogledu sadržaja i ciljeva Ugovora, a navedeno se pravo proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države domaćina ako imaju boravište ili trajno boravište.</s><s>Kriterij ekonomske aktivnosti, prema Govaere ostaje važan preduvjet slobode kretanja, poglavito u razdoblju između tri mjeseca i pet godina.311 S druge strane Barnard, smatra da je donošenjem triju direktiva koje uređuju pitanje boravka osoba koje se mogu same uzdržavati, 312 umirovljenika 313 i studenata 314 pokazan postupni odmak od veze između ekonomske aktivnosti i slobode kretanja radnika, koje je dotada bilo usko povezano.315 U slučaju da dođe do određenog nesuglasja i mogućih praznina između odredbi Ugovora i akata sekundarnog zakonodavstva, u tom pogledu pomaže interpretacija koju ES čini u svojim odlukama.</s><s>Primjerice, u odluci Vatsouras, postavilo se pitanje preklapanja čl. 39 UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a) i čl. 24(2).</s><s>Direktive 2004/38/EZ, jer je navedena Direktiva propisivala da država članica nije dužna pružiti pravo na socijalnu uslugu tijekom prvih 3 mjeseca boravka državljana druge države članice na području te države.</s><s>ES je ustvrdio da „čl. 39.</s><s>UEZ više ne dopušta isključenje osobe koja ima stvarnu vezu s tržištem od naknada financijske prirode čija je svrha olakšati pristup radu, a naknade financijske prirode koje su namijenjene olakšavanju pristupa tržištu rada, ne mogu se smatrati „socijalnom pomoći“ sukladno čl. 310</s>
<s>Odluka C-22/08 i C-23/08 (spojeni predmeti), Athanasios Vatsouras and Josif Koupatantze v Arbeitsgemeinschaft (ARGE) Nürnberg 900, ECR Š2009Ć I-4585, t. 37. i 38.</s><s>Također, ovdje treba navesti i Direktivu 2005/36/EZ o priznanju profesionalnih kvalifikacija,317 čija je zadaća omogućiti oživljavanje slobode kretanja na način da se diplome i druge stručne kvalifikacije stečene u jednoj državi članici priznaju u drugoj.</s><s>U kontekstu sporta navedena je direktiva važna u doticaju s odlukama koje su se ticale sporta, poglavito se tu misli na odluku Heylens,318 u kojoj se radilo o treneru kojemu nije bila priznata diploma stečena u drugoj državi članici, te je čak bio kažnjeno gonjen radi bavljenja svojom djelatnošću.</s>
<s>Još jedan od važnih razloga zašto je bitno da profesionalni sportaši budu priznati kao radnici jest zaštita na radu.</s><s>Navedeno područje uređivala je Direktiva 89/391/EEZ o uvođenju mjera kojima bi se potaknula poboljšanja u zaštiti i sigurnosti zdravlja radnika na radu, a zamijenila ju je Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2009/104/EZ o minimalnim sigurnosnim i zdravstvenim uvjetima za korištenje sredstava za rad radnika na radu.</s><s>319 U čl. 3. Direktiva definira radnika kao osobu koja je zaposlena od poslodavca uključujući pripravnike, ali uz isključenje domaćica.</s><s>Slijedom toga od polja primjene navedene Direktive isključena je osoba koja je samozaposlena.</s><s>U slučaju sportaša koji potpadaju pod definiciju radnika iz čl. 3., njihovi poslodavci moraju donijeti procjenu opasnosti kako bi se poduzele sve mjere koje bi zaštite zdravlje i sigurnost radnika.</s><s>Uz nju, posebno je značajna i Direktiva 2006/123/EZ o uslugama u unutarnjeg tržištu, u kojoj je u Uvodu pod t. 35. određeno da neprofitne amaterske djelatnosti ne potpadaju pod polje primjene ove Direktive.320 Navedena se pravila osim na sportaše, koji su samozaposlene 317</s>
<s>Parliament and Council Directive 2005/36/EC of 7.9.2005 on recognition of professional qualifications, OJ 2005 L 255, of 30.9.2005.</s><s>Navedena je Direktiva mijenjana i dopunjavana više puta.</s><s>Pročišćeni tekst je dostupan</s>
<s>316 http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2005L0036:20110324:EN: PDF (10.10.2011.).</s><s>Čl. 3(1)(a). i čl. 3(2). definiraju regulirane profesije kao svaku profesionalnu djelatnost, koje uključuje korištenje profesionalnog naslova (titule) koja je subjektom… izravno ili neizravno, uslijed zakonodavnih, provedbenih ili administrativnih odredaba, posjedovanja specifične profesionalne kvalifikacije ili profesije koje su prakticirane od strane članova organizacija navedenih u Annexu I Direktive.</s><s>U kontekstu sporta, navedena se direktiva odnosi na profesiju instruktora skijanja.</s><s>318</s>
<s>Odluka C-222/86, Union nationale des entraîneurs et cadres techniques professionnels du football (Unectef) v Georges Heylens and others ECR Š1987Ć 4097. 319</s>
<s>Diskriminacija (vuče korijen iz lat. discriminare - razlikovati, dijeliti, a korijen te riječi nalazimo i u drugim jezicima: engl. discrimination, tal. discriminazione, njem. diskrieminierung, fra. discrimination).</s><s>Definira se kao izbor, odnosno pravljenje razlike, ali naglašava se da nije svako pravljenje razlike nezakonito (nezakonito je kada se temelji na zabranjenim osnovama (temeljima) i kao takvo ograničava mogućnosti neke grupe ili pojedinca).</s><s>322 Diskriminacija se u pravu definira kao protupravno pravljenje razlike, tj. pravom zabranjeno (nedopušteno) pravljenje razlike među osobama ili skupinama osoba, kada se nekoj osobi ili skupini osoba daju, bez opravdanog razloga, različita prava (veća ili manja) od onih koje imaju druge osobe u usporedivoj (istoj ili u bitnome sličnoj) pravnoj situaciji.323 Zabrana diskriminacije našla je svoje mjesto u mnogobrojnim međunarodnim324 i regionalnim izvorima325 prava, kao i u pravnim sustavima država.326 Zabrana diskriminacije u odnosu na ne moraju tvoriti gospodarske aktivnosti u smislu prava Zajednice, te bi trebale biti isključene iz polja primjene navedene Direktive“.</s>
<s>Ovdje se daje pregled najznačajnijih međunarodnih izvora koji uređuju pitanje diskriminacije općenito, a ne specijalno (npr. samo jednakost u plaćama za žene i muškarce).</s><s>Navedeni izvori su dio pravnog poretka Slovenije i Hrvatske te su objavljeni u Uradnom listu i Narodnim novinama.</s><s>To su: Povelja Ujedinjenih naroda (UN Charter), United Nations, Department of Public Information, New York, 1985.; Opća deklaracija o pravima čovjeka (The Universal Declaration on Human Rights), 10.12.1948., dostupno na: http://www.un.org/en/documents/udhr/index.shtml, Međunarodni</s>
<s>ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima (International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights), 16.12.1966., dostupno na: http://www2.ohchr.org/english/law/cescr.htm, (10.5.2011.); Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima čl. 6. (International Covenant on Civil and Political Rights), 16.10.1966., dostupno na: http://treaties.un.org/doc/Publication/UNTS/Volume%20999/v999.pdf, (11.5.2011.); Konvencija MOR-a br. 111 o diskriminaciji u odnosu na zaposlenje i zanimanje (1958.) u Učur, Laleta, Konvencije 325</s>
<s>Također se daje pregled najznačajnijih regionalnih izvora za Europu, izuzev primarnog i sekundarnog prava EU koji se detaljnije razrađuje u samome radu, koji pitanje zabrane diskriminacije uređuju na općeniti način i koji su na snazi i za Sloveniju i Hrvatsku.</s><s>To su: Konvencija Vijeća Europe o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, čl. 14., (Convenction for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms) 4.11.1950.</s><s>Rim, dostupno: http://conventions.coe.int/treaty/Commun/QueVoulezVous.asp?NT=005&CL=ENG, (12.5.2011.); Europska socijalna povelja čl.</s><s>E (European Social Charter), 1961. godine, izmijenjena 1996., dostupno na: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/socialcharter/Presentation/TreatiesIndex_en.asp, (12.5.2011.).</s><s>326</s>
<s>U Hrvatskoj Zakonom o izmjenama Zakona o radu (NN br. 114/03), uvedene su odredbe o diskriminaciji (izravnoj i neizravnoj) u radnim odnosima i to u čl. 2.-.6. sve do stupanja na snagu Zakona o radu, zaposlenje i zanimanje jedno je od četiri temeljna načela i prava u svezi s radom priznaje i čiju zaštitu proklamira Međunarodna organizacije rada (ILO, OIT) u svojoj Deklaraciji.327 Opseg diskriminacije u nekom društvu ukazuje na stupanj razvoja demokracije u njoj jer se demokracija temelji na jednkosti.328</s>
<s>Antipod diskriminaciji je, prema Potočnjaku jednakost, ravnopravnost, tj. načelo jednakosti329 (engl. equality) koje u širem smislu znači da se osobe u sličnim situacijama ne tretiraju različito, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano.330 No, s druge strane, Končar pak smatra da zabrana diskriminacije (nediskriminacija) ne znači samo jednakost na individalnoj razini (svi su pred zakonom jednaki), već poštivajući stvarne razlike u položaju određenih skupina (pojedinačnih kategorija radnika) uključuje načelo jednakih mogućnosti, a to načelo uči da su potrebni neki poticajni razlozi u dobro određenim skupinama osoba, koje su unatoč proglašenom načelu jednakosti de facto neravnopravni.</s><s>331 Potočnjak razlikuje formalnu jednakost, kod koje je težište na jednakom postupanju (jednakim pravima i obvezama) u istim ili bitnome istovrsnim (analognim) slučajevima, i stvarnu (materijalnu) jednakost, kod koje se u obzir uzima i društveno uvjetovani nejednak položaj s kojeg neki pojedinci ili društvene skupine polaze u natjecanju za ograničene resurse.332 Diskriminacija može biti pozitivna (iako Potočnjak i Grgurev koriste pojam posebna (pozitivna) mjera ili (NN br. 149/09), s 1. siječnja 2010., kada pitanje diskriminacije uređuju posebni propisi.</s><s>U Sloveniji u Zakonu o delovnih razmerjih (Uradni list RS, 42/2002, 103/2007) za razliku od hrvatskog rješenja ima u čl. 6. uređeno pitanje diskriminacije u radnim odnosima.</s><s>Autor je mišljenja da je slovensko rješenje bolje, te da je Hrvatska trebala zadržati u svojem radnopravnom zakonodavstvu odredbe koje izričito uređuju pitanje diskriminacije, jer i Slovenija ima posebne zakone: Zakon o enakih možnosti žensk in moških (Uradni list RS, 59/2002) i Zakon o uresničevanju načela enakega obravnavanja (Uradni list RS 50/2004, 61/2007, 93/2007), no ipak je zadržala posebnost diskriminacije u radnom odnosu.</s><s>327</s>
<s>Deklaracija o temeljnim načelima i pravima na radu (ILO Declaration on Fundamental Principles and Rights at Work), iz 1998., dostupno na: http://www.ilo.org/declaration/thedeclaration/ textdeclaration/lang-328</s>
<s>Jednakost je proučavao sociolog Peter Saunders, koji razlikuje tri tipa jednakosti: 1. formalna ili pravna jednakost: tiče se svih članova društva koji su podčinjeni istim zakonima ili pravilima, a pojedince se prosuđuje s obzirom na ono što čine (krše li zakon ili neki propis), a ne prema onome tko su.</s><s>Taj tip Saunders smatra integralnim dijelom zapadnih kapitalističkih društava, iako se prema njemu on ne primjenjuje onako rigorozno kako bi trebao.</s><s>Taj tip jednakosti je antipod diskriminaciji kako, prema autoru ispravno, utvrđuje Potočnjak.; 2. jednakost mogućnosti: znači da ljudi imaju jednake izglede da postanu nejednaki, jer pojedinci koji se natječu za uspjeh i oni s više zasluga postižu više i tako postaju nejednaki.; 3. jednakost ishoda: opisuje kao utrku u kojoj svi sudionici prolaze cilj u isto vrijeme, bez obzira koliko su brzo i jako trčali.</s><s>Saunders prihvaća načela iz prva dva tipa jednakosti i odbacuje treći.</s><s>O tome više u: Haralambos, Holborn, Sociologija, 2002., str. 30.-32. 330</s>
<s>Potočnjak, Zabrana diskriminacije…, op. cit., str. 50. opravdano pogodovanje 333 jer prema njima je diskriminacija sama po sebi nezakonito postupanje pa ne može biti pozitivna, a sintagma „pozitivna diskriminacija“ jest contradictio in terminis, s čime se autor slaže), te se tada neka osoba ili skupina stavlja u povoljniji položaj od neke druge osobe ili skupine osoba, a kod negativne diskriminacije osoba ili skupina osoba stavlja se u nepovoljiji položaj od neke druge osobe ili skupine.334 Također razlikujemo izravnu (direktna) diskriminaciju, koja predstavlja nejednako postupanje sukladno određenim zabranjenim temeljima (najčešće spol, rasa, ali i državljanstvo), a suština je da se pojedinac ne tretira sukladno svojim vrijednostima već biva tretiran na nepovoljan način jer je pripadnik neke grupe; te neizravna (indirektna) diskriminacija, koja rezultira primjenom odredbe, kriterija ili prakse koje su po sebi naizgled neutralne, ali koje na nepovoljan način utječu na članove neke skupine (određenu rasnu skupinu ili pripadnike nekog naroda).335 Načelo zabrane diskriminacije (engl. prohibition of discrimination principle) jedno je od osnovnih načela prava EU koje obuhvaća zabranu diskriminacije, odnosno zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju državljanstva u primjeni odredaba Ugovora i posebne zabrane diskriminacije, odnosno zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju državljanstva kod temeljnih gospodarskih sloboda.</s><s>S druge strane načelo jednakog postupanja (engl. principle of equal tretment) proizlazi iz načela zabrane diskriminacije prema kojem se prema državljanima svih država članica EU mora u svakoj državi članici postupati kao i prema domaćim državljanima, osim ako ugovorima nije što posebno određeno.</s><s>336 Europski je sud uveo standardnu formulu i istaknuo „da je načelo jednakog postupanja kršeno kada se spram dvije kategorije osoba čije činjenične i pravne okolnosti ne proizvode bitne razlike, postupa različito ili kada se u situacijama koje su različite, postupa na jednaki način“.337 U pogledu izravne diskriminacije temeljene na državljanstvu u odnosu slobode kretanja radnika, jasno je da će ista potpasti pod odredbe čl. 45.</s><s>UFEU-a.338 Tradicionalno stajalište 333</s>
<s>Izraz pozitivna diskriminacija je preuzet iz engl. positive discrimination, ali u engleskom jeziku diskriminacija nije isključivo negativan pojam, o tomu više vidi u: Grgurev, Zabrana diskriminacije u radnom pravu, doktorska disertacija, op. cit., str. 25. 334</s>
<s>Odluka C-2/74, Reyners v Belgian State, ECR Š1974Ć 631, t. 14.; Odluka C-55/00 Elide Gottardo v Istituto nazionale della providenza sociale INPS Š2002Ć ECR I-413.: U navedenom predmetu tužiteljica je bila Talijanka po rođenju koja se zbog braka odrekla talijanskog i uzela francusko državljanstvo.</s><s>Kako je u svojem radnom vijeku radila u Italiji, Francuskoj i Švicarskoj, podnijela je u Italiji zahtjev za starosnu mirovinu, no zahtjev joj je odbijen jer kao Francuskinja nije bila obuhvaćena talijansko-švicarskim sporazumom o socijalnom razvijeno sudskom praksom jest da je „izravna diskriminacija zabranjena, osim ukoliko nije izričito dopuštena izuzećima iz Ugovora“, primjerice odredba čl. 45(3).</s><s>UFEU-a.339 Ipak, sudska praksa ES-a, zanimljivo, baš u predmetima koji su se ticali sporta340 na tragu je promjene stajališta, pa se postavlja pitanje da li i izravno diskriminatorne odredbe mogu biti objektivno opravdane.</s><s>341 Ipak, kako smatraju Parrish i Miettinen, unatoč tomu što u predmetima Bosman, Deliege i Lehtonen, u kojemu je korištena analiza pristupa tržištu342 umjesto analize da li navedena pravila jesu ili nisu diskriminatorna, ES je smatrao da navedena pravila mogu valjano djelovati ukoliko su objektivno opravdana.</s><s>Dopustiti objektivno opravdanje izravno diskriminatornih odredaba protivno je ustaljenoj sudskoj praksi ES-a „u pogledu ustaljenih pravila koja zahtijevaju pristup tržištu ekonomskom djelatnošću“.343</s>
<s>ES je neizravno diskriminatorne mjere definirao kao „mjere koje se iako primjenjuju nevezano za državljanstvo, posjeduju učinak ekskluzivno ili primarno onemogućavanja prihvaćanja obavljanja ili obavljanja takve djelatnosti od strane stranih državljana“.</s><s>344 Neizravnu diskriminaciju ES je definirao kao „uvjete nametnute od strane nacionalnog prava koji se smatraju neizravno diskriminatornim kada iako primjenjivi bez obzira na državljanstvo, pogađaju radnike migrante ili ih u većoj mjeri pogađaju“.345 Zaključno, u osiguranju i nije joj se moglo računati u radni staž razdoblje rada u Švicarskoj.</s><s>Tako je ona kao državljanka Francuske bila izravno diskriminirana u odnosu na državljane Italije kao države članice.</s><s>U navedenom predmetu sud je primijenio načelo jednakog postupanja iz Ugovora (engl. equal treatment).</s><s>339</s>
<s>Pa tako u predmetu Bosman, op. cit., u t. 104.</s><s>ES istaknuo: „Pravila o transferima predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika koja su u načelu zabranjena čl. 48.</s><s>UEZ-a.</s><s>Mogli bi jedino biti drugačije kada bi navedena pravila slijedila legitiman cilj sukladan Ugovoru ili koji bi bio opravdan važnim razlozima javnog interesa.</s><s>Ali i kada bi tomu bilo tako, primjena takvih pravila bi trebala biti takva da osiguraju postizanje cilja o kojemu se radi i da ne ide izvan onoga što je nužno za ostvarivanje navedene svrhe“.</s><s>U predmetu Simutenkov, op. cit., u t. 39: „osim toga, niti jedan drugi argument nije istaknut u podnesku dostavljenom Sudu koji bi pružio objektivna opravdanja za razlike u postupanju između, s jedne strane, profesionalnih igrača koji su državljani država članica ili države koja je članica EEA i s druge strane, profesionalnih igrača ruskog državljanstva“.</s><s>341</s>
<s>Pa je tako u predmetu Lehtonen, op. cit., t. 49.</s><s>Sud analizirao da li navedena sportska pravila (o razdobljima transfera) ograničavaju sudjelovanje u utakmicama koje pak predstavlja osnovnu svrhu igračeve aktivnosti, odnosno kako je utvrđeno u predmetu Kolpak, op. cit., t. 51.: Sud je utvrdio da navedeno sportsko pravilo ograničava strane igrače u usporedbi s državljanina EU u sudjelovanju u utakmicama koje prema mišljenju Suda predstavljaju osnovnu svrhu aktivnosti igrača kao profesionalnog igrača.</s><s>343</s>
<s>Vidi odluke C-41/84, Pinna v Caisse d'Allocations Familiales de la Savoie, ECR Š1986Ć 1, t. 24.-26., C33/88, Pilar Allué and Carmel Mary Coonan v Università degli studi di Venezia, ECR Š1989Ć 1591, t. 12.-14.; C349/87, Elissavet Paraschi v Landesversicherungsanstalt Württemberg, ECR Š1991Ć I-4501, t. 23. predmetu O'Flynn346 utvrđeno je da „osim ukoliko su objektivno opravdane i proporcionalne cilju, odredbe nacionalnog prava smatraju se neizravno diskriminatornima ukoliko je u suštini jasno da pogađaju više radnike migrante od nacionalnih radnika i ako je prisutan posljedični rizik da će biti stavljeni u osobitu nejednakost“.</s><s>U predmetu Merida utvrđeno je da „pravilo o jednakom postupanju iz čl. 39.</s><s>UEZ-a… zabranjuje ne samo otvorenu (engl. overt) diskriminaciju temeljenu na državljanstvu, već sve skrivene (engl. covert) oblike diskriminacije koji… dovode do istog rezultata“.347 Ustaljenu teorijsku definiciju da se diskriminacija javlja u situacijama kada se različita pravila primjenjuju u usporedivim situacijama odnosno primjena istog pravila u različitim situacijama potvrdio je i ES u predmetu Frans Gschwind.</s><s>348 Opće načelo jednakosti je jedno od temeljnih načela prava Unije te se navednim načelom zahtjeva da se u sličnim situacijama ne smije postupati različito, osim ako je različitost objektivno opravdana.349 U predmetu Angonese, je istaknuto da „neizravno diskriminatorni uvjet može biti opravdan samo ako je temeljen na objektivnim čimbenicima nevezanim sa državljanstvom osobe na koju se odnosi i ukoliko je proporcionalan cilju kojemu se legitimno teži“.350 Ipak, za naglasiti je da temeljem ustaljene prakse ES, čl. 45.</s><s>UFEU zabranjuje ne samo svaki oblik diskrminacije, izravni ili neizravni, temeljen na državljanstvu, već i nacionalna pravila koja se primjenjuju bez obzira na državljanstvo radnika, a koja mu onemogućavaju slobodu kretanja.351 U odluci Kranemann, pozivajući se na dotadašnju praksu, uključujući predmet Bosman, Sud je istaknuo da: „odredbe koje odvraćaju državljana države članice da napusti državu iz koje potječe kako bi izvršavao slobodu kretanja… predstavlja ograničenje te slobode iako se primjenjuju bez obzira na državljanstvo radnika na koje se odnose“.352 Zanimljiva je svakako odluka Bressol u kojoj je u dvojbi da li se neka situacija karakterizira kao izravna ili neizravna diskriminacija uslijed uvjeta koji nisu temeljeni na državljanstvu, ES se ipak odlučio da je riječ o neizravnoj diskriminaciji.353</s>
<s>Odluka C-73/08, Nicolas Bressol and Others and Céline Chaverot and Others v Gouvernement de la Communauté française, ECR Š2010Ć I-2735.</s><s>U predmetu se radilo o slučaju kada se od studenata tražilo da borave u Belgiji i da ispunjavaju jedan od 8 dodatnih kriterija.</s><s>Jedan od kriterija je bio da osoba ima trajni boravak, što je u povoljniji položaj stavljalo državljane Belgije, a osobe koje nisu imale belgijsko državljanstvo Treba istaknuti da je moguća situacija i obrnute diskriminacija, kada su primjerice u kontekstu europskog prava državljani neke države članice EU u nepovoljnijem položaju u usporedbi s stranim državljanima iz neke druge države članice koji ostvaruju svoje pravo na slobodu kretanja, te se mogu pozivati na prava zajamčena europskim pravom, dok domaći državljani ne mogu iako je riječ o istom činjeničnom stanju.</s><s>Pimjerice u predmetu Knoors,354 ES je istaknuo da se „temeljne slobode osoba, poslovnog nastana ne mogu u potpunosti ostvariti ukoliko bi države članice bile u poziciji da odbiju jamčenje uživanja prava Zajednice onim svojim državljanima koji su koristili blagodati slobode kretanja i koji su temeljem toga stekli kvalifikacije na koje se Direktiva odnosi u drugoj državi od one iz koje potjeću.“ Kako je utvrđeno u predmetu Scholz,355 „svaki državljanin Zajednice, koji je poduzimao ekonomsku aktivnost u državi članici različitoj od države njegova državljanstva, od strane Suda smatra se da ga pokriva osobno polje primjene odredaba o slobodi kretanja osoba, poslovnog nastana, bez obzira na njegovo boravište ili državljanstvo.“ U predmetu Surinder Singh Sud je utvrdio da će „državljanin države članice biti obeshrabren od napuštanja svoje države porijekla kako bi ostvarivao ekonomsku aktivnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe kako je predviđeno Ugovorom na području druge države članice, ukoliko po povratku u državu članicu koje je državljanin u pogledu obavljanja ekonomske aktivnosti kao zaposlena ili samozaposlena osoba, uvjeti njegova ulaska i boravka ne bi bili jednaki onima koje bi on uživao temeljem Ugovora ili sekundarnog zakonodavstva na području druge države članice.</s><s>A bio bi obeshrabljen na taj korak ukoliko njegovom bračnom drugu i djeci ne bi bilo omogućen ulazak i boravak pod jednakim uvjetima kakve bi imali u drugoj državi članici.</s><s>“356 A) OPRAVDANJA PREPREKA ZA SLOBODU KRETANJA RADNIKA IZ UGOVORA</s>
<s>Člankom 45(3).</s><s>UFEU-a ograničenja slobode kretanja radnika mogu biti opravdana razlozima javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja.</s><s>Tako je navedena opravdanja u pogledu diskriminacije temeljene na državljanstvu, dakle izravne diskriminacije, prepoznao i Sud u su morale dokazivati ispunjavanje dodatnih uvjeta.</s><s>ES je zaključio da se radi o neizravnoj diskriminaciji, unatoč tvrdi Nezavisne odvjetnice Sharpston da je riječ o izravnoj diskriminaciji.</s><s>354</s>
<s>Odluka C-370/90, The Queen v Immigration Appeal Tribunal et Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department, ECR Š1992Ć I-4265, t. 19. odluci Commission v Italy.357 U pogledu poslovnog nastana navedeni izuzeci su priznati čl. 52(1).</s><s>UFEU-a, a u pogledu pružanja usluga sukladno čl. 62.</s><s>UFEU-a.</s><s>Kako proizlazi iz čl. 45(4).</s><s>UFEU-a, odredbe o slobodi kretanja radnika ne primjenjuju se na zaposlenje u javnim službama, što znači da se opravdava ograničenje te slobode za zaposlenje na tim radnim mjestima, što je Sud utvrdio i u odluci Spanish Merchant Marine.358 Ipak, taj se izuzetak primjenjuje isključivo za ona mjesta koja uključuju „sudjelovanje u izvršavanju ovlasti povjerenih javnim pravom i dužnostima određenim kako bi se zaštitio opći interes države“359 i dopušta isključenje od zaposlenja, ali ne drugačije uvjete jednom kada se osoba zaposli.360 O tomu je već prethodno bilo više riječi.</s><s>B) DISKRIMINACIJA TEMELJENA NA DRŽAVLJANSTVU U SPORTU Iako će u drugom dijelu rada ova tema biti detaljno obrađena, valja istaknuti da bez obzira što je težak udarac diskriminatornim odredbama nacionalnih i regionalih saveza i udruženja zadala odluka Bosman, unatoč tomu diskriminatorne odluke su dugo bile i nakon odluke Bosman prisutne u navedenim pravilima.</s><s>Primjerice, u Engleskoj klubovi nisu smjeli u jednom susretu koristiti usluge više od tri igrača koja nemaju državljanstvo UK ili koji nisu imali boravak na području UK najmanje pet godina, no u Engleskoj ligi škotski, welški i sjeverno irski igrači su bili izjednačeni s engleskim igračima.</s><s>Ono što je bitno za sport jest činjenica da su ne samo profesionalni sportaši već i oni koji su amateri, u slučaju kada su državljani država članica EU zaštićeni od diskriminacije temeljene na državljanstvu, sukladno čl. 18., čl. 21. i čl. 45.</s><s>UFEU-a u pogledu ostvarivanja njihova prava na slobodu kretanja,361 kao i da se mogu pozivati na odredbe Uredbe 492/2011 u pogledu radnika unutar Unije.</s><s>Nacionalni zakonodavac ne smije utvrđivati dodatne prepreke i stavljati određene državljane država članica u nepovoljniji položaj jer su se koristili svojim 357</s>
<s>Također, moguće su pojave slučajeva kada dolazi do prijelaza, pogotovo igrača amatera, iz jedne države u drugu, kada im njihov matični savez mora izdati svoj pisani pristanak da nastave obavljati svoju aktivnost u drugoj državi pod okriljem drugog saveza.</s><s>Problem nastaje kada matični savezi odbiju izdati pristanak, ili ga ne izdaju u razumnom roku ili pak zahtijevaju plaćanje određene naknade,366 a navedeno predstavlja očito ograničenje slobode kretanja građana EU, zajamčeno čl. 18. i 21.</s><s>UFEU-a.</s><s>362</s>
<s>dostupno https://wcd.coe.int/wcd/ViewDoc.jsp?Ref=Rec(92)13&Sector=secCM& Language=lanEnglish&Ver=rev&BackColorInternet=9999CC&BackColorIntranet=FFBB55&BackColorLogge 366</s>
<s>Radni materijali uz Bijelu knjigu o sportu 2, op. cit., str. 8. Možemo reći da u sudskoj praksi ES izravno diskriminatorna sportska pravila koja bi potpadala pod temeljne gospodarske slobode nisu priznata kao objektivno opravdana ili kao „svojstvena organizaciji sporta“, koja ne predstavljaju ograničenje, jer takva bi pravila mogla biti opravdana isključivo s konstrukcijom „sportskog izuzetka“.367 Naime, pravila koja jesu izravno diskriminatorna poput pravila o igranju za reprezentaciju, nemaju ekonomski značaj, pa s time ne potpadaju pod polje primjene europskog prava, već su zaštićena „sportskim izuzetkom“.</s><s>Navedeno će u drugom dijelu biti detaljnije obrađeno.</s><s>Ponavlja se da u slučaju kada ne možemo govoriti o ekonomskoj aktivnosti određenog sportaša, jer je zaista riječ o sportašu amateru u punom smislu te riječi, koji ne ispunjava prethodno navedene uvjete takvi sportaši kao građani EU mogu se pozivati i na akte sekundarnog zakonodavstva EU, poput odredbe Uredbe 492/2011 u pogledu „socijalnih prednosti“ radnika migranata jer ES ekstenzivno tumači navedenu odredbu, pa se može priznati da je pristup rekreacijskim aktivnostima predviđen od strane države članice domaćina sastavni dio načela slobode kretanja.368 Osim toga, svakako se mogu pozivati i na odredbe Direktive o građanstvu EU.</s>
<s>4. Definiranje pojma „radnika“ u europskom pravu Kada je riječ o pojmu „radnika“, postavlja se pitanje: Tko sve potpada pod navedeni pojam?</s><s>Prvotno treba razlikovati da je koncept pojma „radnika“ koncept prava EU i razlikuje se od onoga kako pojedine države članice definiraju radnike.369 To je bio stav ES-a u predmetu Hoekstra 370 jer je postojala bojazan da bi države članice zakonskim reguliranjem pojma „radnika migranata“ mogle isključiti pojedine kategorije osoba od odredaba Ugovora koje im jamče određena prava, a iz samog sadržaja odredaba Ugovora koje reguliraju pitanje slobode kretanja radnika ne proizlazi drugačije, te, štoviše, korištenje elemenata poput „zaposlenje i naknade za rad“371 dokazuju da Ugovor pojmu „radnika“ daje značenje koncepta prava Unije.</s><s>367</s>
<s>Tekst čl. 45.</s><s>UFEU-a (bivši čl. 39.</s><s>UEZ-a) sadrži pojmove (employment and remuneration).</s><s>O različitim poredbeno-pravnim usporedbama pojma radnika biti će u drugom dijelu ovoga rada više riječi.</s><s>Iako različito reguliranje pojma radnika državama članicama nije od važnosti za ostvarivanje i uživanje slobode kretanja radnika, kako je prethodno navedeno, autor je mišljenja da je zbog postavljene hipoteze nužno uvidjeti komparativnom metodom razlike, ali i sličnosti, u definiranju pojma „radnika“ kako bi se što uspješnije odgovorilo na postavljenu hipotezu.</s>
<s>Kada se govori o slobodi kretanja radnika, mora se spomenuti i odluka Watson and Bellmann iz 1976. godine u kojoj je Sud istaknuo da „članak 48.</s><s>UEZ-a u pogledu radnika uključuje temeljno načelo iz čl. 3(c).</s><s>Ugovora koje utvrđuje da djelatnosti Zajednice idu za time da se ukinu između država članica prepreke slobodi kretanja osoba i usluga“.372 Kako je ES utvrdio u predmetu Saunders iz 1979. godine „u primjeni temeljnih načela sadržanih u čl. 7. UEZ-a temeljem kojega je zabranjena diskriminacija koja se temelji na državljanstvu, svrha je čl. 48.</s><s>UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a) da se isključe one odredbe iz nacionalnih zakonodavstava država članica u pogledu zaposlenja, plaće i ostalih radnih uvjeta i zaposlenja, koje dovode do toga da je državljanin druge države članice subjekt strožeg postupanja spram njega, odnosno da je stavljen u nepovoljniju situaciju od one u kojoj se nalazi državljanin te države“.373 Radi ostvarenja slobode kretanja radnika, mora postojati međugranični element, a u predmetu Hartmann, ES je status radnika priznao i osobi koja je je radila u državi svojega porijekla, ali je živjela u drugoj državi.374 U predmetu Trojani, ES je istaknuo da „niti sui generis priroda radnopravnog odnosa temeljem nacionalnog prava, niti razina produktivnosti određene osobe, izvor prihoda iz kojih se isplaćuje naknada za rad ili ograničena razina naknade za rad može imati za posljedicu u determiniranju da li je neka osoba radnik za svrhu europskog prava.</s><s>“375</s>
<s>Bitno za sadržaj ovoga rada jest i pitanje usavršavanja, na što je Sud u predmetu Kranemann odgovorio da i „usavršavanje (engl. training) će se smatrati ekonomskom aktivnošću ukoliko se radi o praktičnoj pripremi izravno povezanoj sa stvarnim traženjem zaposlenja, a i samo razdoblje usavršavanja ima oblik ekonomske aktivnosti“.376 Zanimljivo je za ovaj slučaj da je riječ o „pripravnicima“ koji obavljaju stvarnu i učinkovitu (engl. genuine and effectiv) 372</s>
<s>Odluka C-109/04, Kranemann v Land Nordhein-Westfalen, ECR Š2005Ć I-2421, t. 16.-18. aktivnost kao zaposlene osobe, a moglo bi se, prema shvaćanju autora, u kontekstu ovoga rada u istu kategoriju svrstati mlade sportaše koji se usavršavaju u svojim klubovima ukoliko nemaju zaključene profesionalne ugovore, pogotovo ako se povuče paralela s predmetom Raccanelli.</s><s>U predmetu Raccanelli ES je u pogledu doktoranda razmatrao da li takva osoba može biti radnik, te je utvrdio da predmetno ovisi o činjenici da li su u radnom odnosu prisutna dva ključna elementa: naknada za rad i subordinacija.</s><s>377 Naime, ukoliko bolje analizirano odluku: „…koji priprema doktorsku disertaciju na temelju stipendijskog ugovora…mora se smatrati radnikom u smislu čl. 39.</s><s>UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a) samo ako se njegove aktivnosti obavljaju za određeno vremensko razdoblje pod uputom instituta koji čini dio tog udruženja, te ako za prestaciju svojih aktivnosti prima naknadu“.</s><s>U ovome slučaju, prema mišljenju autora, u navedeno možemo uvrstiti sve mlade igrače koji imaju zaključene stipendijske ugovore sa svojim klubovima i za što dobivaju određenu naknadu i ako ispunjavaju uvjete prethodno navedene u pogledu njihove aktivnosti.</s><s>Europsko pravo razlikuje dva osnovna elementa pojma radnika, i to: formalni aspekt, ovisno o tome da li je riječ o osobi koja je zaposlena ili je riječ o samozaposlenoj osobi; te ekonomski aspekt, koji se odnosi na prirodu, trajanje i kvalitetu rada.378 ES je kroz svoju sudsku praksu pomogao u razjašnjenju dvojbe da li je neka osoba radnik.</s><s>Tako je u predmetu LawrieBlum379 ustvrdio da su osnovne karakteristike radnika: da tijekom određenog vremenskog razdoblja obavlja određene poslove koji imaju neku ekonomsku vrijednost za drugog i prema uputama drugog, a za što zauzvrat dobije naknadu za rad (engl. remuneration).</s><s>Osoba koja je bila samozaposlena u državi članici prije no što je postala nezaposlena, ne može se smatrati „radnikom“ u svjetlu čl. 45.</s><s>UFEU-a.380 Bitan je stav ES da se koncept pojma „radnik“, jer definira svrhu gospodarske slobode kretanja radnika, što je od presudnog značenja za EU, mora tumačiti široko, a ne usko kako bi proizišlo iz samoga teksta Ugovora.381 Slijedom toga, uživanje i zaštitu svojih prava na slobodu kretanja uživaju i radnici koji imaju radni odnos s 377</s>
<s>Odluka C-66/85, Lawrie-Blum v Land Baden-Würtemberg, ECR Š1986Ć 2121, t. 17.</s><s>U predmetu se radilo o osobi britanskog državljanstva koja se javila za obavljanje poslova pripravništva u jednoj Njemačkoj Saveznoj Republici, no odbijen joj je zahtjev iz razloga što nije bila njemačka državljanka.</s><s>Protiv takve odluke tužiteljica je ustala tužbom smatrajući da joj se na taj način zbog diskriminacije na temelju državljanstva onemogućuje uživanje slobode kretanja radnika zajamčene tadašnjim čl. 48.</s><s>UEZ-a, te Uredbom Vijeća br. 1612/68.</s><s>Savezna Republika Njemačka kao tužena strana tvrdila da tužiteljica kao pripravnica ne potpada pod definiciju radnika U postupku utvrđeno da tužiteljica obavljala svoj rad u trajanju od 11 sati tjedno, te joj je priznat status radnice u smislu europskog prava.</s><s>Vidi i odluku C-85/96 Martínez Sala, op. cit., t. 32. 380</s>
<s>Odluka C-53/81, Levin v Staatssecretaris van Justitie, ECR Š1982Ć 1035, t. 13. i 14. nepunim radnim vremenom (engl. part-time), te iako su se mnoge države članice opirale širokom tumačenju pojma radnika upravo poradi straha mobilnosti radnika samo s ciljem ostvarivanja određenih socijalnih prava, ES nije isključio radnike s nepunim radnim vremenom jer bi na taj način bile isključene sve osobe koje rade u takvom radnom vremenu, već i osobe koje traže zaposlenje u punom radnom vremenu, no moraju prihvatiti ono u nepunom zbog nedostatka drugih poslova.382 Naime, u predmetu Kempf 383 ES je istaknuo da radnici koji rade s nepunim radnim vremenom i čija su primanja ispod razine nužne za preživljavanje te nemaju dovoljno sredstava za život, također su radnici u svjetlu prava Unije, čak iako podnesu zahtjev za novčanom pomoći iz javnih fondova kojima bi to bio uz njihovu plaću dodatan izvor prihoda nužan za preživljavanje.</s><s>Kada dakle govorimo o pojmu radnika, zaključno može se reći da je to bilo koja osoba koja obavlja ekonomske aktivnosti na učinkovit i stvaran način uz isključenje aktivnosti koje su tako malog značenja da se tretiraju kao isključivo beznačajne i sekundarne, a bit radnopravnog odnosa je, sukladno sudskoj praksi ES-a, da za određeno vremensko razdoblje osoba obavlja određenu djelatnost za drugu osobu i po njenim uputama, a zauzvrat dobiva naknadu za rad.384 Također, ne treba unaprijed isključiti od pojma radnika osobu koja npr. ima pravo na postotak od uspjeha u poslovanju, čija se plaća računa na kolektivnom temelju, koja si sama određuje radno vrijeme i ima ovlast biranja svojih suradnika.385 Važno je, također, prilikom utvrđivanja da li je riječ o radniku, uzeti u obzir i neuobičajenu prirodu i ograničeno trajanje usluga koje osoba pruža temeljem svojeg ugovora o radu u povremenom trajanju, kao i okolnost da osoba mora biti na raspolaganju poslodavcu ukoliko je pozove na rad.386 Za sadržaj ovoga rada, važno je istaknuti da pravo obavljanja rada u drugoj državi ima dva aspekta: pravo obavljanja ekonomske aktivnosti (npr. u predmetu Reyners, pravo bavljenja odvjetništvom bilo je ograničeno samo na belgijske državljane u Belgiji ili Angonese, zaposlenje se uvjetovalo posjedovanjem posebnog dvojezičkog certifikata) te pravo pristupa radnim djelatnostima i tržištu rada.387</s>
<s>Autor u ovome poglavlju raščlanjuje elemente pojma „radnik“ kako bi se u kasnijim dijelovima rada, kada se obrađuje i raščlanjuje pojam „sportaš kao radnik“, teza sportaša kao posebne kategorije radnika mogla jednostavnije dokazati.</s><s>Kako je već prethodno navedeno, načelo slobode kretanja radnika ima za posljedicu ukidanje svih oblika diskriminacije na temelju državljanstva u pogledu zaposlenja, naknade za rad i ostalih uvjeta rada i zaposlenja.</s><s>Autor je mišljenja da pojam „engl. remuneration“ u svjetlu terminologije radnog prava valja koristiti i prevoditi kao „naknada za rad“, a ne kao „plaća“ jer se pojmovi „plaća“ i „naknada za rad“ razlikuju.</s><s>Naime, naknada za rad je širi pojam od pojma plaće, kaja se teoriji definira kao kontraprestacija prestaciji rada,388 dok naknada to nužno ne mora biti, npr. naknada plaće za vrijeme privremene nesposobnosti za rad.</s><s>Izvorni tekst UFEU-a na talijanskom jeziku389 koristi pojam „retribuzione“ što odgovara generalnom pojmu „naknade za rad“, a jedan od njegovih elemenata je i „pagha ili stipendio“,390 što bi odgovaralo hrvatskom pojmu „plaće“.</s><s>Tekst UFEU na slovenskom jeziku391 koristi pojam „plačilo“, koji prema nekim autorima u slovenskoj pravnoj teoriji također osim plaće uključuje i druge vrste naknada, pa se razlikuje ono koje radniku pripada za obavljeni rad temeljem ugovora o radu (plačilo v ožjem smislu), za razliku od naknada koje pripadaju radniku na temelju samog statusa kao radnika (naknade plaće, otpremnine, regres za godišnji odmor itd.) i koje predstavljaju naknadu u širem smislu (plačilo v širšem smislu),392 dok drugi autori misle da je bolje koristiti pojam „plaća“ u širem značenju, tako da uključuje sve naknade (plačila) koje radnik primi od poslodavca na temelju njegova zaposlenja kod poslodavca, a uključuju i socijalne prestacije koje pripadaju radniku i omogućuju njemu i njegovoj obitelji dostojan život.393 U prilog autorovoj tvrdnji ide i službeni prijevod na hrvatski jezik članka 45.</s><s>Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju s Hrvatske s EU394 u kojemu se koristi pojam „naknada za rad“ umjesto pojma „plaće“.</s><s>S druge strane, autor skreće pozornost da se pojam „remuneration“ u nekim izvorima radnog prava 388</s>
<s>Tekst UFEU na slovenskom jeziku, dostupan na: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ. do?uri=OJ:C:2010:083:0047:0200:SL:PDFlex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2010:083:0047:0 392</s>
<s>Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju između RH i Europskih zajednica i njihovih država članica, ipak prevodi kao „plaća“ i to u službenom prijevodu Konvencije Međunarodne organizacije rada (ILO, OIT) br. 100 o jednakosti plaća radnika i radnica za rad jednake vrijednosti,395 gdje se koristi pojam „plaća“; dok se u Sloveniji koriste i pojam „plačilo“ 396 kao i pojam „jednakog nagrađivanja muške i ženske radne snage“.397 Ono što je bitno za ovaj rada, a što će kasnije biti detaljnije razrađeno kod sportaša jest da „naknada za rad“ kako ju shvaća ES ne mora biti u obliku novca, već može biti i određena naknada.398 B) EKONOMSKA AKTIVNOST</s>
<s>Sukladno Europskoj komisiji, pravila Ugovora o slobodi pružanja usluga, pravu poslovnog nastana, tržišnog natjecanja i državnih potpora, primjenjuju se isključivo ukoliko postoji ekonomska aktivnost (engl. economic activity),399 ali ne može se dati a priori definicija ekonomske aktivnosti, već je valja utvrditi od slučaja do slučaja.</s><s>400 Nezavisni odvjetnik Kokott u predmetu T-Mobile Austria istaknuo je da „Europsko pravo sadrži različite koncepte ekonomske aktivnosti“.401 U predmetu Komisija v Italija ekonomska je aktivnost definirana kao „svaka aktivnost koja se sastoji u pružanju usluga ili roba na tržištu“.402 Ekonomska je aktivnost jedan od „nosivih zidova strukture“ slobode kretanja radnika i pružanja usluga, od odlučujućeg značenja da bi se europsko pravo primijenilo na nj.</s><s>Odudu smatra da koncept ekonomske aktivnosti u kontekstu slobode kretanja radnika, pružanja usluga i poslovnog nastana ima dva elementa: potrebu ili pružanje usluga tržištu, te postojanje 395</s>
<s>Vidjeti Konvencije Mednarodne organizacije dela s komentarjem, Novak, Končar, Bubnov Škoberne jednakosti plaća radnika i radnica za rad jednake vrijednosti, (NN Međ. ugovori, 6/95 i 3/2000) (Convention No.</s><s>100 concerning equal remuneration for men and women workers for work of equal value, dostupno i na 396</s>
<s>Konvencija MOD št.</s><s>100 o enakem plačilu delavcev in delavk za delo enake vrednosti (1951) u Kresal, Barbara, u Senčur Peček, Belopavlovič, Kalčič (Ur.), Zakon o delovnih razmerjih, op. cit., str. 602. 397</s>
<s>Konvencija MOD št.</s><s>100 o enakem nagrajevanju moške in ženske delovne sile za delo enake vrednosti, (1951) dostupno na Internet stranici Ministarstva za delo, družino in socijalne zadeve Slovenije, http://www.mddsz.gov.si/si/delovna_podrocja/mednarodno_sodelovanje_in_evropske_zadeve/mednarodne_orga nizacije/mod/konvencije_ki_jih_je_slovenija_nasledila_z_aktom_o_notifikaciji/, (7.3.2011.).</s><s>398</s>
<s>Odluka C-118/85, Commission v Italy, ECR Š1987Ć 2599, t. 7. naknade za rad.403 U pogledu naknade nužno je istaknuti da je ES u predmetu Smits and Peerbooms istaknuo da „aktivnost može biti ekonomska iako pružatelj usluge ne ostvaruje profit (ili ne namjerava ostvariti profit) od pružanja usluga“.404 Također, iako iz sadržaja čl. 45. i 54.</s><s>UFEU-a proizlazi da je samo pružatelj usluga uključen u ekonomsku aktivnost, sudska je praksa, kako smatra Odudu, potvrdila da je i primatelj usluga također uključen u ekonomsku aktivnost.405 No, što ustvari čini ekonomsku aktivnost, pokušat će se ukazati u nastavku.</s>
<s>U sudskoj praksi ES-a utvrđeno je da se odredbe o slobodi kretanja radnika, poslovnog nastana i pružanja usluga mogu primijeniti isključivo u slučaju kada postoji ekonomska aktivnost.406 Rezoniranje ES u pogledu pojma „ekonomske aktivnosti“ je, kako ćemo kasnije i vidjeti, od izuzetne važnosti za pitanje sportaša, jer upravo „ekonomska aktivnost“ određeno pitanje u pogledu sportaša i sporta podvrgava pravu EU ili ga ne podvrgava.</s><s>Kada govorimo o slobodi kretanja radnika, sukladno sudskoj praksi ES-a, u odluci Levin utvrđeno je da „područje primjene pravila o slobodi kretanja radnika pokrivaju samo one aktivnosti koje su stvarne i učinkovite (engl. genuine i effective) uz isključenje aktivnosti koje su na tako niskoj skali da je riječ o aktivnosti koja je popratna i pomoćna a ista se pravila odnose samo na one osobe koje poduzimanju ili žele poduzimati ekonomsku aktivnost“.407 U predmetu Steymann408 utvrđeno je da čak iako se na prvi pogled određena djelatnost čini na način da kao kontraprestacija radu ne dolazi plaća, te ispada da je riječ o neplaćenom radu, isto je učinkovita ekonomska djelatnost jer ukoliko vjerska zajednica, o kojoj je riječ u predmetu, obavlja određenu uslugu koja za članove te zajednica predstavlja neizravan quid pro quo za stvarni i učinkovit rad.</s>
<s>Ono što je vrlo bitno jest stav ES-a u predmetu Raulin da rješavanje pitanja da li je neka osoba radnik, nakon što se utvrdi da je riječ o stvarnoj i učinkovitoj aktivnosti, a ne o nekoj aktivnosti koja je na tako niskoj skali da je riječ o aktivnosti koja je popratna i pomoćna, 403</s>
<s>408 ostaje na nacionalnom sudu da utvrdi činjenično stanje.</s><s>409 Stoga je trajanje aktivnosti, od strane osobe za koju se treba utvrditi da li je radnik, bitan čimbenik u utvrđivanju prave prirode predmetne aktivnosti.</s><s>Također pri utvrđivanju da li je neka osoba radnik treba uzeti u obzir sve aktivnosti zaposlenja navedene osobe u državi domaćina, ali ne i aktivnosti koje su poduzete u drugim država članicama.410</s>
<s>Kada je riječ o sportu, od samih početaka judikature ES u pogledu sporta, koja je potvrđena i u kasnijim odlukama „sport potpada pod polje prava Zajednice u onoj mjeri u kojoj predstavlja ekonomsku aktivnost u smislu čl. 2. UEZ-a.</s><s>“411 No, važno je naglasiti da nije važno da određena sportska disciplina predstavlja ekonomsku aktivnost već da je konkretna djelatnost sportaša u konkretnom sportu ekonomske prirode, jer do ekonomske aktivnosti sportaša može doći i pri bavljenju amaterskim sportom, kako ćemo kasnije vidjeti u predmetu Deliége.</s><s>412</s>
<s>C) SUBORDINACIJA: RAZLIKOVANJE RADNIKA I SAMOZAPOSLENIH OSOBA Subordinacija, odnosno potčinjenost radnika uputama poslodavca jedan je od osnovnih elemenata koji služe razlikovanju radnika i samozaposlene osobe.</s><s>Radni odnos s elementom subordinacije karakterizira uloga poslodavca koji određuje poslove i radne zadatke radnika, naknadu za rad i uvjete rada.</s><s>Osnovna definicija radnog odnosa iz čl. 45.</s><s>UFEU-a jest da za određeno vremensko razdoblje osoba obavlja usluge za i pod uputama druge osobe, a za što zauzvrat dobiva naknadu, a slijedom toga svaka djelatnost koju osoba obavlja izvan odnosa subordinacije mora biti klasificirana kao aktivnost koju poduzima samozaposlena osoba, u svjetlu čl. 59.</s><s>UFEU-a.413 Tako je ES u predmetu Lawrie-Blum istaknuo da je tijekom čitavog razdoblja pripravništva učitelj pripravnik bio u subordiniranom položaju zbog toga što je slušao upute i bio pod nadzorom škole kojoj je dodijeljen jer je škola bila ta koja je utvrđivala koje će poslove obavljati, kao i njegovo radno vrijeme, te je bio dužan slijediti upute koje mu je škola davala.414</s>
<s>Van den Bogaert, Practical Regulation…op. cit., str. 30.; Članak 2. UEZ-a je nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora ukinut, ali je veći do njegovih odredaba sada uključen u čl. 3. UEU-.a. 413</s>
<s>Prilikom proširenja Europske zajednice, pojavio se problem definiranja izaslanih radnika u kontekstu slobode kretanja radnika i pružanja usluga.</s><s>U predmetu Rush Portuguesa, ES je utvrdio da radnici zaposleni kod pružatelja usluga koji koristi slobodu pružanja usluga i iz jedne države članice dođe pružati uslugu u drugu državu članicu sa svojim radnicima, uživaju prava koja proizlaze iz gospodarske slobode pružanja usluga.</s><s>To ne onemogućava države članice da prošire polje primjene radnopravnog zakonodavstva i kolektivnih ugovora na te osobe koje su zakonito zaposlene u tim državama.415 U pogledu definicije samozaposlene osobe, najbolji je izvor odluka Jany, 416 u kojoj je utvrđeno da je riječ o samozaposlenoj osobi ako se radi o ispunjavanju slijedećih kriterija: radi se o odnosu izvan odnosa subordinacije u pogledu izbora poslova (aktivnosti), uvjeta rada i uvjeta plaćanja naknade pod samostalnom odgovornošću te osobe i za obavljeni posao osobi izravno i u punom iznosu, ovdje se misli na bruto iznos, pripada naknada.</s><s>D) SVRHA ZAPOSLENJA KAO ELEMENT POJMA RADNIKA Opće je pravilo da sama svrha zaposlenja nije bitna u utvrđivanju da li je neka osoba radnik ili ne, no ipak je u praksi ES-a taj element bio uzet u obzir.417 U predmetu Bettray418 ES je razmatrao da li se terapeutski rad kao dio programa odvikavanja od ovisnosti o opojnim drogama temeljem nizozemskog socijalnog prava zaposlenja može podvesti pod čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>Unatoč tomu što je taj rad bio plaćen i vođen pod nadzorom nadređenih, nije predstavljao stvarnu i učinkovitu ekonomsku djelatnost jer je svrha bila rehabilitacija odnosno reintegracija navedenih osoba u tržište rada, a ne obavljanje ekonomske djelatnosti.</s><s>Prema mišljenju ES-a, navedene osobe nisu izabrane temeljem svojih sposobnosti kako bi obavljale određenu djelatnost.</s><s>419 Navedena je odluka dosta dvojbena prema autorima Craigu i de Búrci420 zbog toga što je osiguranje mobilnosti dobro obrazovane radne snage jedan od ciljeva Ugovora, a svakako je dio toga reintegracija osoba u tržište rada, te također se onda dovodi u pitanje status osoba s invaliditetom kao radnika u svjetlu europskog prava.</s><s>Autor se slaže s 415</s>
<s>420 izraženim stavom Craiga i de Búrce, a navedeno zaključivanje ES-a se može uzeti u obzir pri razmatranju pojma sportaša kao radnika.</s><s>S druge strane autori Steiner i Woods ističu da se načela iz predmeta Bettray ne odnose na uobičajeno „zaštićeno“ zaposlenje, jer poslodavac u tom predmetu postoji isključivo u svrhu rehabilitacije i re-edukacije osoba zaposlenih kod njih.421</s>
<s>Poput predmeta Bettray, pred ES-om se našao i predmet Trojani.</s><s>U predmetnom je slučaju tužitelj, za i pod vodstvom Vojske spasa (Salvation Army), obavljao razne poslove pri jednom hostelu u 30 satnom tjednom radnom vremenu, kao dio osobnog reintegracijskog programa, a za uzvrat je dobivao određenu pripadajuću naknadu i džeparac.</s><s>Temeljem prethodno navedenog nacionalni je sud zaključio da postoje sastavni elementi radnopravnog odnosa: subordinacija te isplata plaće (naknade).</s><s>No Sud naglašava da je na nacionalnom sudu da utvrdi da li djelatnost koju obavlja tužitelj čini dio normalnog tržišta rada,422 dakle činjenica da je socijalna reintegracija glavna svrha zaposlenja sama po sebi ne diskvalificira navedeni odnos kao radnopravni.423 Iako konačan rezultat koji proizlazi iz predmeta nije potpuno jasan, ispada da rehabilitacija po sebi ne predstavlja rad u smislu čl. 39.</s><s>UEZ-a (čl. 45.</s><s>UFEU-a).424 No, uvođenjem građanstva EU i prava koja proizlaze iz statusa građana migranata, navedeno je pitanje izgubilo dosta od svoje važnosti.425 S druge strane, prije odluke u predmetu Trojani, valja se prisjetiti predmeta Brown,426 u kojemu se radilo o osobi koja je doduše obavljala stvarni i učinkovit rad kao preduvjet studiranja, a ne radi pripreme za svoje zaposlenje, te je prema shvaćanju ES-a navedena osoba shvaćena kao radnik u smislu čl. 39.</s><s>UEZ-a i čl. 7(2).</s><s>Uredbe 1612/68, ali neće moći ostvarivati sva prava koja pripadaju radnicima temeljem europskog prava, u ovome slučaju pravo na stipendiju kao socijalni poticaj.</s><s>Radilo se o „predsveučilišnim industrijskim usavršavanjem - pripravništvom“ za upis na Sveučilište Cambridge, te je bila riječ o usputnom, podređenom zaposlenju, a ne zaposlenju u pravom smislu te riječi,427 unatoč tomu što ispunjava uvjete za „radnika“ iz ustaljene sudske prakse ES-a.428 Istoga dana kada je donesene presuda u predmetu Brown, donijeta je i u predmetu Lair.429 I u ovome se predmetu radilo o studentici francuskog državljanstva koja je prethodno 421</s>
<s>429 radila s prekidima u razdoblju od pet godina u Njemačkoj, te se prijavila na studij germanistike i podnijela zahtjev za stipendijom.</s><s>Postavilo se pitanje da li ona može uživati status radnika?</s><s>ES je naglasio da radnici migranti uživaju određena prava povezana uz status radnika iako nisu više u radnom odnosu.430 Glede tužiteljice ES je naveo da za državljanina druge države članice koji je upisao sveučilišni studij kojim stječe profesionalne kvalifikacije nakon što je obavljao određeno zaposlenje u toj državi, smatra se da je zadržao status radnika te kao takav ima pravo na naknade iz čl. 7(2).</s><s>Uredbe br. 1612/68, pod uvjetom da postoji veza između studija koji pohađa i posljednjeg zaposlenja.431 U ovome se predmetu naglasila bojazan država članica za zloupotrebu socijalnih prestacija koje određene države u okviru svoje socijalne politike jamče radnicima, te je Sud naglasio da u slučaju kada radnik uđe u državu članicu isključivo kako bi iskoristio, nakon kratkog razdoblja u kojemu je radio, naknade sustava studentske pomoći u toj državi, ES naglašava se da takve zloupotrebe nisu obuhvaćene pravom Unije.432</s>
<s>Nadalje u predmetu Ninni-Orasche433 ES je nanovo istaknuo važnost objektivnih kriterija, poput radnih sati i naknade, nad subjektivnim faktorima, poput razloga za zaposlenjem ili ponašanja, te je također nanovo istaknuo važnost veze između prethodne radnopravne djelatnosti i studija u slučaju svojevoljne nezaposlenosti kako je navedeno u predmetima Lair i Raulin, odnosno nepostojanja nužnosti veze u slučaju nesvojevoljne nezaposlenosti.</s><s>434 Tako je navedeno da činjenica da je državljanka jedne države članice radila kraće vremensko razdoblje, od 2 i pol mjeseca, na području druge države članice koje nije državljanka, daje joj status radnika u smislu čl. 45.</s><s>UFEU-a pod uvjetom da je aktivnost koju je obavljala zaposlena osoba nije isključivo sporednog i popratnog karaktera, te je na nacionalnom sudu da utvrdi činjenice slučaja.</s><s>Naime, sukladno sudskoj praksi kratkoća radnopravnog odnosa 430</s>
<s>429 članice nakon što su bile zaposlene u toj državi se smatraju radnicima.“ Uredba Komisije br. 1251/70 od 29.6.1970. o pravu radnika da ostanu na području države članice nakon što su bile zaposlene u toj državi (OJ, Posebno englesko izdanje 1970. (II), str. 402.) koja je implementirala odredbu iz Ugovora, daje radnicima čija je radnopravna aktivnost prestala, te članovima njihovih obitelji pravo, pod određenim uvjetima, da trajno ostanu na području te države članice.</s><s>Drugo, Direktiva Vijeća br. 68/360/EEZ od 15.10.1968. o ukidanju ograničenja na kretanje i boravak na području Zajednice za radnike država i članica i njihovih obitelji (OJ, Posebno englesko izdanje 1968. (II), str. 485.) zabranjuje državama članicama da u određenim slučajevima otkažu dozvolu za boravak radniku samo na temelju toga što više nije zaposlen.</s><s>Treće i posljednje, temeljem čl. 7(1) Uredbe 1612/68 radnik migrant koji je postao nezaposlen ne smije biti tretiran drugačije od radnika te države koji je u istoj poziciji u pogledu ponovnog postavljanja ili zaposlenja“ 431</s>
<s>434 samo po sebi ne isključuju takvo zaposlenje iz opsega zaštite i prava sadržanih u Ugovoru.435 Činjenice koje su prethodile i koje su uslijedile po zaposlenju, a to su: da se osoba zaposlila tek nekoliko godina nakon ulaska u državu članicu; da se u kratkom roku nakon okončanja kratkotrajnog zaposlenja s određenim trajanjem, osoba mogla upisati na sveučilište u državi domaćinu, nakon obrazovanja u svojoj državi, ili pokušaj da se zaposli u razdoblju od okončanja kratkotrajnog zaposlenja s određenim trajanjem do upisa na studij nisu od odlučujuće važnosti.436</s>
<s>Do nejasnoća dovodi u pogledu ustaljene sudske prakse u predmetima koji se tiču radnika/studenata odluka ES-a iz srpnja 2008. godine u predmetu Förster.437 U navedenoj odluci radilo se o njemačkoj državljanki koja je otišla u Nizozemsku za svojim partnerom, gdje je kratko radila a potom započela studij.</s><s>Unatoč tvrdnji Nezavisnog odvjetnika da je tužiteljica obuhvaćena pojmom radnice sukladno sudskoj praksi ES-a, ES se nije priklonio tomu, već je ustvrdio da potpada izvan definicije radnika zaštićenog Uredbom Vijeća br. 1251/70,438 na koju se tužiteljica pozivala.</s><s>439 Navedeno je prema mišljenju Steiner i Woods iznenađujuće jer prema njima činjenično stanje odgovara u cijelosti dotadašnjoj sudskoj praksi u predmetima radnik/student.440</s>
<s>Sloboda poslovnog nastana nije zasebna gospodarska sloboda već potpada pod slobodu kretanja osoba i odnosi se na osobe koje nisu u radnom odnosu subordinacije već su samozaposlene osobe.</s><s>Cilj koji se želi postići slobodom poslovnog nastana, slično kao sa slobodom kretanja radnika, jest slobodan izbor mjesta stanovanja, odnosno poslovnog nastana 435</s>
<s>Uredba Vijeća br. 1251/70: čl. 2(1): „Slijedeće osobe imaju pravo trajno ostati na području države članice: a) Radnik koji je u vrijeme prestanka svoje aktivnosti, napunio godine potrebne za starosnu mirovinu sukladno pravu države članice i koji je bio zaposlen u toj državi najmanje 12 mjeseci i boravio na području te države najmanje 3 godine;</s>
<s>trajne nesposobnosti za rad; c) Radnik koji nakon 3 godine neprekinutoga rada i boravka na području države članice, radi kao zaposlena osoba na području druge države članice, dok je zadržao boravište na području prve države, u koju se u pravilu vraća svakog dana ili najmanje jednom tjedno. čl. 7.: Pravo na jednako postupanje, utvrđeno Uredbom Vijeća br. 1612/68, se primjenjuje i na osobe obuhvaćene ovom Uredbom. “</s>
<s>440 na teritoriju Unije, što omogućava optimalno korištenje resursa, slijedeći ekonomski cilj koji se želi postići.441 Navedeno je uređeno u primarnom pravu EU u odredbama čl. 49. – 55. da se odredbe o slobodi kretanja radnika odnose isključivo na fizičke (naravne) osobe, dok se odredbe o slobodi poslovnog nastana odnose i na fizičke i na pravne osobe.442 Sukladno čl. 49.</s><s>UFEU-a443 (bivši čl. 43.</s><s>UEZ-a) državama članicama EU zabranjeno je, državljanima druge države članice ograničavati pravo na poslovni nastan, odnosno pravo na osnivanje agencija, podružnica ili društva kćeri u jednoj državi članici ukoliko oni već imaju poslovni nastan u nekoj od država članica EU.</s><s>Sloboda kretanja radnika iz čl. 45.</s><s>UFEU-a i sloboda poslovnog nastana iz čl. 49.</s><s>UFEU-a slične su jer zahtijevaju jednako postupanje spram osoba koje su nastanjene (imaju boravište ili poslovni nastan) i ostvaruju svoje pravo na slobodu kretanja, a glavna razlika je da li imaju status radnika u radnopravnom odnosu, dakle u odnosu su subordinacije ili je riječ o samozaposlenim osobama.444 Poslovni je nastan definirao Nezavisni odvjetnik Darmon u predmetu Daily Mail kao „tvorevinu prava koja se integrira u nacionalnu ekonomiju države članice, te je karakterizira fizička povezanost s područjem određene države članice i permanentno obavljanje ekonomske aktivnosti“.445 U predmetu Caixa Bank, ES je utvrdio da „čl. 49.</s><s>UFEU zahtijeva isključenje svih ograničenja slobode poslovnog nastana; svih mjera koje zabranjuju, onemogućuju ili čine manje atraktivnom ostvarenje slobode poslovnog nastana, te se iste moraju smatrati ograničenjima… a zabrana u pogledu naknade za otvaranje računa u odnosu za druge države članice, predstavlja ozbiljnu prepreku u obavljanju aktivnosti putem svojih podružnica, što utječe na njihov pristup tržištu.</s><s>“446</s>
<s>St. 1.: Ograničavanje slobode poslovnog nastana državljanima jedne države članice na teritoriju druge države članice se zabranjuje, sukladno niže navedenim odredbama.</s><s>Ta se zabrana odnosi i na ograničenja osnivanja zastupništava, ogranaka ili podružnica od strane državljana jedne države članice, koji su pravo poslovnog nastana ostvarili na području druge države članice.</s><s>St. 2.: Sukladno odredbama iz poglavlja koji se odnosi na kapital, sloboda poslovnog nastana uključuje pravo pokretanja i obavljanja samostalnih djelatnosti, te osnivanja i upravljanja poduzećima, posebice trgovačkih društava u smislu čl. 54. st. 2., i to sukladno pretpostavkama koje pravo države u kojoj se taj poslovni nastan ostvaruje predviđa za svoje državljane.</s>
<s>Odluka C-442/02, Caixa Bank France v Ministere de l'Economie des Finances et de l'Industrie, ECR Napominje se da je ES čl. 49.</s><s>UFEU-a priznao izravni učinak u odluci Reyners447 još 1974. godine, iako nije ispunjavao uvjete za izravni učinak iz odluke Van Gend en Loos, te iako Komisija nije donijela nužno implementacijsko zakonodavstvo sukladno Ugovoru.448 Svako ograničenje slobode poslovnog nastana u državi članici, bez obzira da li ima različiti utjecaj na državljane i ne-državljane, potpada pod čl. 49.</s><s>UFEU-a osim ako može biti opravdano sukladno pravilima za opravdanje ograničenja slobode trgovine.449 ES je „konceptu poslovnog nastana“ koji proizlazi iz Ugovora, dao široko tumačenje, te se njime omogućuje državljanu države članice EU da sudjeluje, na postojanom i ovisnom temelju, u ekonomskom životu države članice različite od države iz koje potječe, te da iz toga ostvaruje profit jer na taj način doprinosi ekonomskom i socijalnom isprepletenošću unutar Unije u okviru aktivnosti samozaposlene osobe“.450</s>
<s>Zapravo, poslovni nastan reguliran je kao pravo na poduzimanje i obavljanje aktivnosti osnivanjem nekog od oblika poduzetništva.</s><s>Adresati ovoga prava iz Ugovora jesu osobe, pravne osobe (razlikujemo primarni i sekundarni poslovni nastan), ali i fizičke (naravne) osobe – samozaposlene osobe na koje se odnosi st. 2. čl. 49.</s><s>UFEU-a, koje obavljaju slobodna zanimanja, a ono podrazumijeva poduzimanje i obavljanje samostalne djelatnosti, te osnivanje i upravljanje društvima na području EU.</s><s>Poslovni je nastan definirao ES u odluci Factortame 451 kao „stvarno poduzimanje ekonomske aktivnosti putem stalnog poslovnog nastana u drugoj državi članici za neodređeni vremenski period“, a potvrdio je isto i u odluci Gebhard, gdje je poslovni nastan definiran u širem smislu: „koncept poslovnog nastana shvaćen u smislu Ugovora je šireg obima, i omogućuje građanima Unije, da na stabilan i kontinuirani način, sudjeluju u ekonomskoj aktivnosti u državi članici različitoj o države iz koje potječu i da tamo ostvaruju profit i doprinose ekonomskom i socijalnom preplitanju unutar Unije u području djelatnosti samozaposlene osobe“.452 U predmetu Barkoci and Malik, Sud je utvrdio da samozaposlene osobe mogu obavljati „djelatnost industrijskog ili komercijalnog karaktera, djelatnost obrtnika, djelatnosti profesija u državama članicama“.453 Kako smatra Bodiroga-Vukobrat, pravnostvaralačkom praksom ES-a poslovni je nastan definiran kao gospodarska djelatnost (ekonomska aktivnost), koja se u drugoj državi članici 447</s>
<s>Odluka C-257/99, R v Secretary of State for the Home Department ex. p. Barkoci and Malik, ECR obavlja na neodređeno vrijeme, čije su karakteristike prekograničnost permanentnost i kontinuiranost (engl. permanent, stable and continuous nature, indefinite period), te profitabilnost u obavljanju gospodarske djelatnosti (ekonomska aktivnost).454 O'Leary smatra da se privremena priroda predmetnih usluga ne smije razmatrati samo u kontekstu trajanja pružanja usluga, već i u svijetlu redovitosti, periodičnosti ili kontinuiteta.455 Primarno pravo EU ne definira samozaposlene osobe, već nam u tome pomaže praksa ES.</s><s>U odluci odluci Jany ES je samozaposlene osobe definirao kao „osobe koje ispunjavaju slijedeće uvjete: da se nalaze izvan odnosa subordinacije u pogledu izbora djelatnosti, uvjeta rada i uvjeta naknade za rad; da je djelovanje te osobe pod njezinom isključivom odgovornošću i da se za djelatnost koju je ta osoba odradila dobiva izravno naknadu u cjelokupnom iznosu“.</s><s>456</s>
<s>Gospodarska sloboda pružanja usluga je svoje mjesto našla u Poglavlju 3., Glavi IV.</s><s>UFEU-a kretanja usluga u dosegu prava EU moraju biti zadovoljena tri kriterija: mora se raditi o usluzi u smislu UFEU, mora postojati supstancijalno ograničenje slobode kretanja usluga i moraju biti uključene najmanje dvije države.457 U pogledu izravnog učinka navedenih odredbi, nužno je istaknuti da je ES u predmetu Van Binsbergen još 1974. godine utvrdio izravni učinak čl.</s><s>Ograničenja slobode pružanja usluga unutar Unije, zabranjena su u odnosu na državljane država članica koji su ostvarili poslovni nastan u državi članici različitoj od one koju ima osoba za koju pružaju usluge, a Europski parlament i Vijeće mogu u okviru svojih ovlasti proširiti primjenu odredbi ovog poglavlja i na državljane trećih država koji pružaju usluge i imaju poslovni nastan unutar Unije.459 Uslugama se u smislu Ugovora smatraju one usluge koje se uobičajeno obavljaju uz naknadu ako nisu uređene odredbama koje se odnose na 454</s>
<s>459 slobodu kretanja roba, osoba i kapitala, a posebice uključuju: djelatnosti industrijske prirode, djelatnosti trgovačke prirode, obrtničke djelatnosti, te djelatnosti slobodnih zanimanja (engl. professions).</s><s>Ne dovodeći u pitanje odredbe poglavlja o slobodi poslovnog nastana, osoba koja pruža neku uslugu može u tu svrhu privremeno obavljati svoju djelatnost u državi članici u kojoj se usluga pruža, i to pod istim uvjetima koje ta država propisuje za svoje državljane.460 Dakle, ono što je važno jest da navedena gospodarska sloboda dolazi u obzir u slučaju kada neka djelatnost koja se pruža za naknadu ne potpada pod jednu od ostalih gospodarskih sloboda, kao i da određene djelatnosti iz čl. 57(2). od a-d UFEU-a izričito potpadaju pod slobodu pružanja usluga, poput slobodnih zanimanja.</s><s>461 Razlikovanje slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga temelji se na trajnosti pružanja usluga, jer kada je riječ o trajnom temelju (stalno, trajno i putem stalnog poslovnog nastana) biti će riječ o slobodi poslovnog nastana, a u slučaju trenutnog pružanja usluga riječ je o slobodi pružanja usluga.</s><s>Navedeno je utvrdio ES u odluci Gebhard, 462 gdje je naglašeno „privremena priroda djelatnosti se treba utvrditi ne samo u svijetlu trajanja pružanja usluge, već i temeljem redovitosti, periodičnosti ili trajnosti-kontinuiranosti (engl. regularity, periodicity and continuity)“.</s><s>Može se zaključiti da je kod poslovnog nastana pravna ili fizička osoba koja je trajno nastanjena u drugoj državi članici, a kod usluga osoba privremeno pruža usluge u drugoj državi članici, a važan element razlikovanja jest i element prekograničnosti i naplativosti.463 Ipak, kako smatra O'Leary, u posljednje vrijeme ES je donekle promijenio svoje viđenje u tom kontekstu i uvelike dovodi u pitanje kategorizaciju slobode pružanja usluga kao preostalu ili sekundarnu.</s><s>Naime, u predmetu Schnitzer464 istaknuto da „usluge u smislu čl. 56. i 57.</s><s>UFEU-a mogu se u svojoj prirodi vrlo razlikovati, te mogu uključivati usluge koje se pružaju tijekom dužeg razdoblja, čak i tijekom nekoliko godina“.465 Ekonomska djelatnost, kao što je prethodno rečeno, bitan je faktor da bi određena aktivnost potpala pod polje primjene čl. 56.</s><s>UFEU-a, što je potvrdio i Sud u predmetu Jundt, te je istaknuo da se „djelatnost (usluga) ne smije pružati za ništa zauzvrat… ali nije nužno da 460</s>
<s>Bodiroga-Vukobrat, Horak, Sloboda pružanja usluga u pravu EZ, s posebnim osvrtom na turističke vodiće, u Bodiroga-Vukobrat, Horak, Martinović: Temeljne gospodarske slobode…, op. cit., str. 214. 464</s>
<s>O'Leary, Free movement of persons and services, op. cit., str. 533. pružatelj usluga namjerava ostvariti profit“.466 Treba naglasiti da je ES i ovoj gospodarskoj slobodi dao široko tumačenje, pa je tako utvrđeno da navedena sloboda uključuje i slobodu primatelja usluge da otiđe u drugu državu članicu bez ograničenja za primanje usluga u njoj, što je nužno za proširenje na sve djelatnosti koje ne potpadaju pod druge gospodarske slobode,467 kao i slučaj kada i davatelj i primatelj usluge otiđu u drugu državu članicu,468 odnosno posljednje kada ne dolazi do kretanja niti davatelja niti primatelja usluge, već je sama usluga ta koja ostvaruje kretanje.469 Kako smatra Horak, slobodu pružanja usluga i slobodu poslovnog nastana danas možemo, nakon što je to potvrdio ES u predmetima Säger u području usluga; Gebhard u području poslovnog nastana i Bosman u području slobode kretanja radnika, tretirati kao osobne slobode (personal freedoms).470 U pogledu opravdanja ograničenja slobode pružanja usluga, sukladno čl. 62.</s><s>UFEU-a, primjenjuje se odgovarajući čl. 52.</s><s>UFEU-a, jednako kao i u odnosu na slobodu kretanja radnika, a razlozi su: javni poredak, javna sigurnost i javno zdravlje.</s><s>Jedan od bitnih elemenata jest naknada koja se plaća, no kako proizlazi iz sudske prakse, nije nužno da navedenu naknadu plaća onaj za kojega se usluga pruža, jedino je važno da se pružanje usluga plaća.471 Navedenu naknadu ES pak definira u kontekstu čl. 57.</s><s>UFEU-a kao financijski doprinos za pružene usluge, koji je uobičajeno utvrđen sporazumom između osobe koja pruža usluge i osobe koja iste prima.472 Ovdje je nužno navesti i sekundarno zakonodavstvo u pogledu slobode pružanja usluga.</s><s>Svakako je najznačajnija je Direktiva o uslugama 123/2006/EZ koja sažima čitavo područje gospodarske slobode pružanja usluga, te Direktiva o građanstvu EU 2004/38/EZ, a kojoj su prethodile Direktiva 73/148/EEZ o ukidanju ograničenja slobodi kretanja i boravka u pogledu poslovnog nastana i pružanja usluga, i Direktiva 75/34/EEZ o pravu na ostanak na 466</s>
<s>O'Leary, Free movement of persons and services, op. cit., str. 530., Vidi odluke C-263/86, Humbel, području države članice nakon obavljanja djelatnosti u statusu samozaposlene osobe.473 U pogledu Direktive o uslugama, nužno je istaknuti da ista nema utjecaja na radno pravo, ni u smislu zakonskih niti ugovornih odredbi kojima se utvrđuju uvjeti rada, zapošljavanja, zaštite zdravlja i sigurnosti na radu.474</s>
<s>Ostvarenje slobode pružanja usluge izuzetno je važno sa stajališta ovoga rada, jer bi sportaši u pojedinačnim sportovima, kao i sportaši koji su u odnosima s klubom u svojstvu samostalnih djelatnosti (kao što je slučaj u Hrvatskoj, o čemu će više biti riječi kasnije), potpadali pod ovu kategoriju osoba.</s>
<s>U drugome dijelu ovoga rada autor prvo uvodno definira sport i njegovu povezanost s pravom, odnosno propituje postojanje posebne grane prava kao što je sportsko pravo.</s><s>Analizirat će se dva temeljna modela sporta, europski i sjevernoamerički kako bi se komparativnom analizom utvrdile sličnosti i razlike te predložila kvalitetnija rješenja de lege ferenda.</s><s>Kroz praksu, posebno Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR), nastojati će se ukazati na specifičnosti sporta u odnosu na druga područja gospodarstva. § 1 Općenito o sportu i njegovu razvoju s naglaskom na Europu Definiciju sporta dalo je Vijeće Europe u svojoj Europskoj Povelji o sportu, a koristila ju je i Europska komisija u Bijeloj knjizi o sportu: „Sport predstavlja svaki oblik fizičke aktivnosti koja putem slučajnog ili organiziranog sudjelovanja ima za cilj izraziti ili unaprijediti fizičku spremnost i mentalno blagostanje, stvarajući socijalne odnose ili ostvarujući rezultate u natjecanjima na svim razinama“.</s><s>475 Sport kao takav može obuhvatiti s jedne strane lokalne, ne natjecateljske, kvazifizičke, rekreacijske susrete koji se provode na temelju nekih običajnih pravila koja odgovaraju pojmu rekreacijskog sporta, kao i, s druge strane, kodificirane, natjecateljske susrete, s visokom razinom fizičke aktivnosti, koja je globalnog karaktera, što odgovara profesionalnom sportu,476 a čime se ovaj rad u prvom redu bavi.</s><s>Važnost i popularnost sporta prelazi sve granice.</s><s>Naime, najveće sportske manifestacije privlače ogroman broj gledatelja, pa ne čudi podatak da je otvorenje ljetnih Olimpijskih igara 2008. godine bio najgledaniji događaj u povijesti čovječanstva.477 Osim svoje obrazovne, rekreativne, socijalne, zdravstvene i kulturne uloge, sport ima zasigurno i veliku političku ulogu.478 Važnost sporta u EU sve je veća.</s><s>Tomu u prilog idu sljedeći pokazatelji.</s><s>Naime, 475</s>
<s>Ibid, str. 2., Prema broju gledatelja je nadmašio čak prvo čovjekovo slijetanje na Mjesec, predsjedničku inauguraciju Baracka Obame ili pogreb britanske princeze Dijane.</s><s>478</s>
<s>Kao najbolji primjer može poslužiti slučaj kada je za vrijeme izuzetno loših odnosa između SAD-a i Kine, reprezentacija SAD-a u stolnom tenisu otišla u Kinu odigrati susret s tamošnjom reprezentacijom.</s><s>U tom je slučaju sport odigrao iznimno veliku političku ulogu, a navedeni je sportski događaj nazvan „ping-pong diplomacija“.</s><s>Također, ne može se ne spomenuti mnogobrojne kubanske boksače pogotovo Felixa Savona, koji sport je na području EU stvorio vrijednost od 407 milijardi EUR-a u 2004. godini, s 3,7% BDP EU, a doveo je i do zapošljavanja 15 milijuna osoba što predstavlja 5,4% radne snage, te ide u prilog Lisabonskoj strategiji razvoja i stvaranja radnih mjesta.479 Samo u razdoblju 90-ih godina prošlog stoljeća došlo je do porasta od 60% u stvaranju novih radnih mjesta u sportskoj industriji, što izravno, a što neizravno.480 Sport se razlikuje od drugih ekonomskih aktivnosti.</s><s>Obično se sudionik na tržištu natječe s drugim sudionicima kako bi ostvario veći utjecaj, udio na tržištu, te gubitak jednog sudionika na tržištu, npr. zbog njegove financijske nestabilnosti, predstavlja dobitak za druge.</s><s>U sportu, s druge strane, klubovi koji se natječu trebaju druge klubove kako bi samo natjecanje bilo interesantno i uzbuđujuće, te među natjecateljima mora postojati uravnoteženost u natjecanju.</s><s>Navedeno predstavlja mišljenje Nezavisnog odvjetnika u predmetu Bosman,481 s kojim se, prema mišljenju autora, teško ne složiti.</s><s>Koliko je ekonomsko značenje sporta poraslo najbolje ilustrira primjer da je u sezonu 1987./88. za televizijska prava engleskog nogometa plaćeno 3,1 milijun GBP, a za razdoblje 2010.-2013. godine plaćeno je 1,4 milijarde GBP.482 Navedenu tezu o sve većoj ekonomskoj važnosti i povezanosti sporta s profitom ilustrira primjerice slučaj talijanskog nogometnog kluba Lazio, koji je 1998. godine od španjolskog kluba Atletico Madrid „kupio“ nogometaša Christiana Vierija za tada, rekordnih 45 milijuna €, te je tadašnji vlasnik Kluba, ujedno i vlasnik poznate talijanske prehrambene grupacije Cirio, koja je bila glavni sponzor Kluba, povisio cijene svojih proizvoda.</s><s>Na koncu sezone u posljednjem kolu Lazio je odigrao neriješeno u Firenzi i izgubio naslov prvaka od AC Milana.</s><s>Toga dana dionice nogometnog kluba Lazio su izgubile na vrijednosti čak 11%, vrtoglavih 20 milijardi €.483 Također, treba naglasiti da je prisutan stalni porast prihoda najvećih europskih nogometnih liga od sezona 96./97. do sezone 2008./09.</s><s>Tako je najbogatija engleska Premier liga s ukupnim prihodima su zbog lojalnosti komunističkom režimu Fidela Castra ostali amateri kako bi mogli kubanski režim predstavljati na olimpijskim igrama.</s><s>Vidi opširnije Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 3. i 43. 479</s>
<s>482 rights bonanza, dostupno na: http://www.independent.co.uk/sport/football/premier-league/premier-league-nets16314bn-tv-rights-bonanza-1925462.html (19.9.2011.).</s><s>483</s>
<s>Vidi opširnije Van den Bogaert, Practical Regulation of…, op. cit., str. 4. od 2.490 milijuna € (96./97. prihod je bio 591 milijun €), slijede njemačka Bundesliga s 1.470 milijuna € (96./97. prihod je iznosio 444 milijun €), zatim talijanska Serie A s 1.460 milijuna prihod je iznosio 524 milijuna €), te posljednja, francuska, Le Championat s 1.050 milijuna € (96./97. prihod je iznosio 293 milijuna €).484 Engleska</s>
<s>Grafički prikaz 1: Prihodi 5 najpopularnijih nogometnih liga od sezone 1996./97. do 2008./09.</s><s>Možda nije poznato, ali sport zauzima podosta važno mjesto u odnosu s EU, pogotovo po primjeru opsežnog spektra od odluka ES-a, odluka Europske komisije, i sl., te možemo govoriti da postoji svojevrsni „acquis communautaire sportive.</s><s>“485 Organizacija sporta na nacionalnom temelju dio je tradicionalnog europskog pristupa sportu, prema mišljenju Europske komisije.486 Ipak, kada govorimo o tomu da bi sport trebao biti čimbenik integracije među europskim narodima, stvarajući osjećaj povezanosti, u tomu se nije uspjelo, što pokazuje činjenica da Europljani, osim vlastite, na svjetskim prvenstvima, pogotovo nogometnim, radije navijaju za južnoameričke reprezentacije nego za europske.487 484</s>
<s>Marotta, Calcio professionistico e sfruttamento economico degli asset dei club: il contesto nazionale ed europeo, str. 41.-51. u Lombardi, Rizzello, Scoca, Spasiano (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico: tra diritto ed economia, 2009., str. 44. 485</s>
<s>Vidi o tomu opširnije u Siekmann, Soek (Ur.), The European Union and Sport: Legal and Policy documents, 2005.</s><s>Navedena knjiga na svojih više od 900 stranica sadrži mnoštvo akata, odluka, mišljenja koja se tiču sporta.</s><s>Novije odluke i sve što je povezano sa sportom u EU može se naći na službenim stranicama T.M.C. Asser Sports Law Centre-a: http://www.asser.nl/Default.aspx? site_id=11&level1=13906&level2=13943, 486</s>
<s>Nafziger, European and North American models of sports organisation, u Gardiner, Parrish, Siekmann Razvoj sporta tekao je kroz pet velikih povijesnih ciklusa.</s><s>Prvo razdoblje započinje s antikom i drevnom Grčkom, traje od 4 st. prije Krista do 3. st. nove ere, razvojem drevnih igara u Olympiji, koje su se raširile i na područje Rima, pogotovo na gladijatorske igre.</s><s>Drugo razdoblje traje od pada Rimskog Carstva kroz cijeli Srednji vijek, a karakterizira ga pad organiziranog oblika sporta poglavito zbog društveno-ekonomskih čimbenika, teškog i nesigurnog života u kojemu sport nije našao svoje mjesto.</s><s>Treće razdoblje je doba feudalizma, gdje sport nalazi mjesto oživljavanjem folklornih običaja i borbi mačevanjem ili konjima, kao oblik priprema za ratove.</s><s>Četvrto razdoblje, koje je raslo s razvojem industrijalizacije svijeta predstavlja nastanak modernog sporta, koje je dovelo do nastanka i kodifikacije pravila mnogobrojnih sportova i sportskih udruženja.</s><s>Konačno, posljednje, peto razdoblje, koje je započelo u drugoj polovici XX. stoljeća i u kojemu se danas nalazimo, s naglaskom na sve veću komercijalizaciju i ujednačavanje sporta diljem svijeta.488 Kada je pak riječ o nogometu, koji je danas najpopularniji sport, treba istaknuti da se u povijesnim izvorima nogomet spominje još davne 1280. godine kada je za vrijeme nogometne utakmice u Newcastleu jedan igrač izboden nožem, a česti sukobi i divljaštva koja su pratila nogometne susrete čak su doveli do odluke 1314. godine kojom je tadašnji gradonačelnik Londona zabranio nogometne utakmice zbog eskalacija nasilja.489</s>
<s>Početak izvora sportske regulative kakva je danas poznata započinje u drugoj polovici XIX. stoljeća s ponovnim uspostavljanjem Olimpijskih igara i osnivanjem mnogobrojnih međunarodnih (svjetskih i regionalnih) te nacionalnih sportskih saveza, čija je svrha bila razvoj sportskog sektora.</s><s>490 Međunarodni olimpijski odbor je prva svjetska sportska organizacija, koja počiva na načelima sadržanim u Olimpijskoj povelji, čiji su članovi nacionalni olimpijski odbori u svakoj od država, a pod čijim su okriljem pak nacionalni sportski savezi za svaki pojedini sport.</s><s>491 Uloga sporta iznimna je.</s><s>Manifestira se u reguliranju političkih sustava u određenim državama (primjerice sport se koristio kao sredstvo socijalne integracije i kontrole, pogotovo imigranata i stranih državljana), kao instrument u vanjskoj politici među državama (primjerice nakon Drugog svjetskog rata Njemačka, Italija i 488</s>
<s>dostupno http://www.olympic.org/Documents/olympic_charter_en.pdf (12.8.2011.); Ianniello, Cenni Sull' Ordinamento Japan bile su kažnjene na način da su isključene od sudjelovanja na Olimpijskim igrama u Londonu 1948. godine, SAD je bojkotirao sudjelovanje na Olimpijskim igrama u Moskvi 1980. godine, a većina država sovjetskog bloka igre u Los Angelesu 1984. godine itd.).</s><s>Neizravan, a često i nenamjeravan utjecaj države u odnosu na sport posljedica je državne politike (primjerice tzv. „Thatcherisam“ u UK imao je izuzetan utjecaj na sport pogotovo radi privatizacije školskog sustava koji je za sobom ostavio izniman utjecaj na sport, kao i uvođenje strogih zakona radi rješavanja nemira na sportskim igralištima).</s><s>Sport je važan faktor u pružanju legitimnosti političkom sustavu (sudjelovanje i osvajanje odličja veoma su značajni za svaki politički poredak) jer sport stvara zajedništvo i povezuje ljude.</s><s>Ne čudi stoga da je sport označen jednim od najvažnijih čimbenika u stvaranju „Europe i osjećaja Europljana“.492 U pogledu smještaja pravila sportskog prava u pravnom sustavu, najbolje prikazuje Di Nella: „bilo da nacionalna tijela ostanu artikulacije svjetske sportske organizacije, bilo da postanu dijelom izvedenog pravnog sustava, pripadajuće sportske norme uvijek su hijerarhijski uokvirene u jedinstvenom sustavu, odnosno u općem pravnom sustavu, u okviru kojega djeluju i od kojega ovisi usklađenost s pravom istih, pa slijedom toga i kvalifikacija akata i djela“.493 Zbog svoje važnosti i pozornosti koju je stekao, no i zbog pravne argumentacije same odluke ES, odluka Bosman smatra se korijenom razvoja sportskog prava.494</s>
<s>Kao i kod mnogobrojnih relativno novih grana prava, i u odnosu na sport ima podosta kritičara njegova postojanja kao zasebne grane prava, ali i podosta zagovornika navedene teze.</s><s>Naime, postoje teškoće pravnih stručnjaka u definiranju pitanja postoji li sportsko pravo kao posebna grana prava ili ne.495 U nastavku se navedeno obrazlaže.</s><s>Kako kažu Gardiner i drugi, razvoj ovog područja povezanosti prava sa sportom prolazi putem kojem su prošle mnoge pravne grane do svojega priznanja kao zasebnih grana prava, poput radnog prava koje se izdvojilo iz građanskog prava.</s><s>Postupak kojim se utvrđuju pravna 492</s>
<s>Liotta, Lezioni di Diritto Sportivo, 2009., str. 2. područja nije jedinstven i traži povezanost i analizu pravnih stručnjaka i praktičara u priznanju primjene prava na određeni društveni odnos (kao što je sada slučaj sa svemirskim pravom ili kompjutorskim pravom).496 Nalazimo kritičare postojanja sportskog prava, poput Graysona koji tvrdi da: „ne postoji subjekt koji bi se pravno mogao nazvati sportskim pravom jer nema pravnog temelja za to“ .497 S druge strane, Ilešič smatra da sportsko pravo treba shvatiti kao „pravo koje pod jednim nazivom udružuje sve pravne vidike odnosa u kojima se pojavljuje sport, dakle kao uporabu općih pravnih načela za područje prava“.498 Ima i teoretičara, koji podupiru tezu postojanja sportskog prava, poput Beloffa, Kerra i Demetrioua koji tvrde da „pravo sada drugačije tretira sportsku aktivnost, sportska tijela i rješavanje sporova u sportu u odnosu na druge aktivnosti ili tijela, a posebna disciplina počinje se postepeno oblikovati“.499 Anderson smatra da se za sada ne može govorito o sportskom pravu kao posebnoj grani prava sve dok zakonodavac i sudska vlast ne usmjere primjenu pravnih načela na ono što je sportsko po prirodi, a prema tomu se ide ubrzano.500 Gardiner i drugi smatraju da su zakonodavstvo i sudska praksa razvili specifičnu doktrinu i načela sportskog prava, te da je vrijeme da se prihvati kao nova pravna disciplina.501 Iako mnogi dovode u pitanje legitimnost postojanja posebne grane prava kao što je sportsko pravo, kako kaže Parrish, kada uzmemo u obzir regulatornu djelatnost europskih institucija, poglavito sudsku intervenciju u obliku odluka ES-a, zajedno s autonomnim pravilima sportskih udruženja, jasno je da postoji određeno područje prava koje se odnosi isključivo na sport, dakle koncept sportskog prava, iako u povojima, postoji.502 James možda ipak daje najdetaljniju definiciju, smatrajući da je riječ o kombinaciji pravnih akata i pravne teorije koja se nalazi u raznolikim izvorima koji uređuju pitanje sporta, to je interakcija prava i sporta, to je pravo; pravna načela i pravni postupci za rješavanje sporova koji nastanu u sportu, a tiče se i načina na koji sport djeluje i na koji je organiziran, nevezano da li se oslovljava kao „sport i pravo“ ili „sportsko pravo“.503 Sportsko pravo obuhvaća različiti set pravila koja se primjenjuju na sportaše i na sport kojim se bave.504 Iako ima pravnih stručnjaka, spomenuto je, koji negiraju postojanje istoga kao 496</s>
<s>SPORTSKE NORME pravne discipline,505 jasno je da sportsko pravo, kao nova pravna disciplina ima svoje mjesto u pravnom poretku.</s><s>Činjenica jest da je važnost sporta u kontekstu pravnog istraživanja nezanemariva.</s><s>Teorije da je „sport isključivo igra, a igra da nije pravo“ zastarjele su, te se ne može zanijekati važnost znanstvenog istraživanja sporta.</s><s>506 U hrvatskoj pravnoj literaturi nalazimo isključivo definiciju sportskog prava u Kačera, koji sportsko pravo definira u objektivnom i u subjektivnom smislu.</s><s>Prema Kačeru, „u objektivnom smislu športsko pravo je skup pravnih normi ili pravnih pravila kojima se uređuju športsko-pravni odnosi, dok su športsko-pravni odnosi oni pravni odnosi u koje pravni subjekti stupaju u svezi s normama objektivnog prava“.</s><s>„U subjektivnom smislu, športsko pravo je ovlaštenje koje za pojedini pravni subjekt proizlazi iz normi objektivnog športskog prava“.507 Zaključno, kada uzmemo razmatranja pravnih stručnjaka, teško se oteti dojmu, prema autorovu mišljenju, da sportsko pravo ne predstavlja novu granu prava.</s><s>Ono ima svoje specifičnosti, priznato je kao takvo od strane sudskih vlasti (npr. ES, nacionalni sudovi), priznato je od strane zakonodavaca (npr. posebni zakoni u pogledu sporta u Italiji, Španjolskoj i dr.), sadrži specifičnosti radnopravnog karaktera o kojemu će se u ovome radu razmatrati, specifičnosti ugovornog (obveznopravnog) prava, prava tržišnog natjecanja i dr.</s>
<s>Kada govorimo o sportskim normama, treba istaknuti da za svaku vrstu igre ili sportsku disciplinu postoje različita pravila.</s><s>Razlikuju se pravila koja imaju karakter „tehničkosportskih pravila“ kojima se utvrđuju tzv. „pravila igre“ (npr. trajanje sportskog susreta, veličina sportskog igrališta, broj natjecatelja i sl.), kao i pravila kojima se utvrđuje stjecanje i gubitak statusa registriranog sportaša u sportskom društvu; zatim kaznene norme (kojima se utvrđuju kazne i sankcije za sportaše i sportska društva) te, konačno, postupovne norme (kojima se uređuje postupak pred sportskim sucem, pravo na prigovor (žalbu), postupak pred disciplinskim tijelima i dr.).508</s>
<s>Ovdje treba naglasiti da su sportska udruženja razvila posebna pravila poznata kao lex sportiva, koja karakteriziraju sport u kojima subjekti poput sportskih organizacija oblikuju 505</s>
<s>Ianniello, Cenni Sull' Ordinamento Sportivo, op. cit, str. 7. pravna pravila, koja se temelje na određenim moralnim vrijednostima, oblikovanim u posebnom sustavu kao što je sport, a moguće je povući paralelu s lex mercatoria koja postoji u trgovačkom pravu.509 Sport ima svoje specifičosti, te je još od antičkoga doba uživao posebnost.</s><s>Naime, kako je utvrđeno i u Justinijanovim Digestama, kada bi prilikom borbe hrvanjem i boksom netko bio ubijen, nije se primjenjivala lex Aquila, jer šteta koja je nastala, smatralo se, nastala je tijekom slavne i vrijedne borbe, a ne kako bi se drugome nanijela šteta.510</s>
<s>U Italiji Talijanski olimpijski odbor (CONI) definiran je kao konfederacija nacionalnih sportskih saveza i pripadajućih sportskih disciplina, ravna se prema načelima međunarodnog sportskog pokreta sukladno odlukama Međunarodnog olimpijskog odbora, a Italija priznaje i potiče autonomiju nacionalnog sportskog poretka kao artikulaciju međunarodnog sportskog poretka na čelu s Međunarodnim olimpijskim odborom.</s><s>511 Isti je slučaj s Olimpijskim komitetom Slovenije ili Hrvatskim olimpijskim odborom.</s><s>Kada govorimo o odnosu normi sportskog prava s normama drugih grana prava, ovisno o kojem je dijelu sportskog prava riječ (kaznenom, građanskom (ugovornom), radnom, prekršajnom, upravnom i dr.), sportsko pravo se prema tom osnovnom dijelu odnosi kao lex specialis u odnosu na legi generali, što znači da se primjenjuje sve iz općih odredaba, osim ako je u posebnoj sportskoj odredbi nešto drukčije propisano, ali imat će značaj legi generali u pogledu definiranja pojmova i instituta (poput definicije sportaša) koje ne postoje u drugim pravnim propisima.512</s>
<s>Zakonski dekret br. 242, od 23.7.1999. izmijenjen Zakonski dekret br. 15., od 8.1.2004.</s><s>Gazzetta Ufficiale, br. 21 od 27.1.2004; Zakonski dekret br. 220, od 19.8.2003. mijenjan Zakonom br. 280 od 17.10.2003., Gazzetta Ufficiale br. 243 od 18.10.2003.</s><s>Značajno je ovdje istaknuti činjenicu da je Zakonom br. 280 ukinuta tzv. eksluziva sportskih arbitražnih tijela (sudova) koja su do tada postojala u Italiji zahvaljujući obveznoj odredbi u svim ugovorima i autonomnim aktima sportskih saveza i koja je glasila da svaki spor koji proizlazi iz obavljanja sportske djelatnosti rješava se u nadležnosti arbitražnog tijela pred nacionalnim sportskim savezom ili olimpijskim odborom (tzv. „vincolo di giustizia sportiva“).</s><s>Vidi detaljnije u Sandulli, Ordinamento sportivo e giurisdizione amministrativa, str. 117.-127., u Lombardi, Rizzello, Scoca, Spasiano (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico: tra diritto ed economia 2009., str. 119. 512</s>
<s>Kada govorimo o organizacijskoj strukturi sporta, poglavito profesionalnog, u Europi, najlakše ga je prikazati u obliku piramidalne strukture.</s><s>Na dnu piramide nalaze se stvarni akteri: igrači, treneri, nogometni djelatnici, iznad njih su klubovi koji ih okupljaju i predstavljaju njihove poslodavce, iznad klubova nalaze se sportski savezi (udruženja) odgovarajućeg sporta na lokalnoj, regionalnoj i nacionalnoj razini s jednim nacionalnim savezom koji okuplja sve ostale (npr. HNS, NZS, FIGC, FA i dr.), a iznad nacionalnih saveza nalaze se regionalna udruženja nacionalnih saveza odgovarajućeg sporta (npr. UEFA).</s><s>Na vrhu piramidalne strukture jest svjetsko udruženje odgovarajućeg sporta (npr. FIFA, FIBA itd.).</s><s>Ovakva struktura predstavlja i hijerarhijsku strukturu jer su niže strukture podređene višima i dužne su se pridržavati odgovarajućih pravila.</s><s>Piramidalna struktura sporta priznata je Izvještajem iz Helsinkija, te je naglašeno da „ona daje sportskim savezima monopol jer bi postojanje više saveza za jednu sportsku disciplinu izazvalo konflikt“.</s><s>513 Weatherill je mišljenja da piramidalna struktura kakva postoji ne odgovara zahtjevima moderne organizacije sporta, te da klubovi moraju imati veću moć odlučivanja, pogotovo ako se uzmu u obzir odluke Europske komisije u pogledu tržišnog natjecanja - prodaje televizijskih prava, kao i da je potrebno smanjiti veličinu piramide s mnogo većim utjecajem u donošenju odluka od strane klubova, 514 a autor dodaje i od strane sportaša.</s><s>Pogotovo, je navedeno već i zaživjelo ukoliko se uzme u obzir europski socijalni dijalog u sportu, o kojemu će biti više riječi kasnije.</s>
<s>Ovaj model kao svojstven Europi priznala je i Europska komisija u studenom 1999. godine kada je dala svoje viđenje sporta u Europi, putem savjetodavnog dokumenta - izvješća znanog kao Europski model sporta, temeljem smjernica iz Deklaracije o sportu iz Ugovora iz Amsterdama.</s><s>Navedeno je da je cilj Izvješća pružanje suradnje i pomoći sportskim organizacijama kako bi se pravno uobličila sportska pravila sukladno europskom pravu.515 U 513</s>
<s>515 predmetnom je dokumentu analizirana organizacijska struktura sporta, analizirani su problemi i otvorena određena pitanja, jedno je poglavlje sadržavalo pitanje odnosa sporta i medija, poglavito televizije; a drugo je poglavlje govorilo o odnosu sporta i socijalne politike, u okviru čega je analizirano pitanje odnosa sporta i zapošljavanja.</s><s>516 Komisija je ovim izvješćem priznala sportu pet važnih uloga: obrazovnu, ulogu u održavanju javnog zadravlja, socijalnu, kulturnu i rekreativnu ulogu.</s><s>Prema Komisiji od Drugog svjetskog rata, u Europi su postojala dva sportska modela, Istočnoeuropski model s pretežito ideološkim značajem, u kojemu je sport bio dio propagandne mašinerije, te Zapadnoeuropski s mješovitom strukturom, državnih i ne-državnih organizacija, što kazuje da je sport rezultat privatne i javne aktivnosti, s državnim regulatornim značajem na sjeveru i bez takvog značaja na jugu Europe.</s><s>Naglašava se da se europski model temelji i proizlazi iz djelatnosti samih klubova, već na lokalnoj razini.</s><s>Sport, prema Europskoj komisiji, zapravo vode neprofesionalci i „neplaćeni volonteri“.517 Ono što karakterizira sportsku strukturu, odnosno sportski sustav u Europi, jest načelo promocije u viši rang natjecanja, odnosno načelo ispadanja u niži rang.518 Klubovi se tijekom natjecateljske godine nadmeću kako bi ostvarili što bolji rezultat, te se, primjerice, oni klubovi koji sezonu okončaju najvišim mjestima na taj način kvalificiraju za regionalna europska natjecanja (poput Lige prvaka ili UEFA lige u nogometu, odnosno EUROLiga, EUROCup i EUROChallenge u košarci).519 S druge strane, oni koji zauzmu posljednja mjesta ispadaju u niži rang natjecanja.</s><s>Koliko klubova ulazi u viši rang, odnosno koliko ih ispada u niži, propisuju nacionalni savezi svojim pravilima, a koliko klubova svake države može nastupiti u nekom europskom natjecanju, propisuju regionalna europska sportska udruženja, s time da broj klubova po državi u pravilu ovisi o ukupnom učinku (koeficijentu) koji ostvare nacionalni klubovi predstavljajući svoju državu.520 516</s>
<s>Koliko je sportski sektor poseban, pogotovo u usporedbi s drugim područjima gospodarstva, najbolje ilustrira u pogledu predmetnog sustava koji karakterizira Europski model sporta, primjer talijanskog nogometnog kluba Juventus, koji je u sezoni 2005./06. imao 1.400 milijuna € prihoda; slijedeće sezone kada su zbog namještanja rezultata izbačeni u niži rang imali su svega 260 milijuna € prihoda, što dovoljno govori kako je navedeni sustav ovisan o rezultatima i uspjesima, možda i više od bilo kojeg drugog područja gospodarstva.</s><s>U sezoni 2007./08. kada su se ponovno vratili u najviši rang natjecanja ostvarili su opet prihod od 1.440 milijuna €.</s><s>Marotta, Calcio professionistico e sfruttamento economico…, op. cit., str. 42. 519</s>
<s>Zanimljivo je da su u košarci postojala dva europska udruženja nacionalnih saveza, jer se 2000. godine ULEB (udruženje prvotno francuskog, talijanskog i španjolskog saveza kojem su kasnije pristupili drugi savezi) odvojio od FIBA Europe, te je čak imao svoja pravila slična američkim NBA pravilima.</s><s>Na koncu, došlo je do ujedinjavanja ova dva udruženja, te danas imamo jedinstveno regionalno europsko udruženje za košarku u okviru FIBA Europa.</s>
<s>UEFA primjerice boduje rezultate klubova svake države za razdoblje od posljednjih 5 sezona, pa je tako u 2011. godini najbolji koeficijent imala Engleska, koja je imala 8 klubova u natjecanjima UEFA-e, dok je najlošiji koeficijent imao San Marino koji je imao 3 kluba u natjecanju, Lihtenstajn je nastupio sa samo jednim Autor smatra da jest možda činjenica da se sportom bavi velik broj neprofesionalaca i volontera, ali je isto tako činjenica da upravo profesionalni sportaši zapravo privlače najviše medijskog prostora i oko njih se dijeli najviše „financijskog kolača“.</s><s>Nepobitno je da su upravo „profesionalci“ u vidu vodećih osoba u regionalnim pa i svjetskim udruženjima, poglavito nogometnim, najoštriji kritičari nastojanja prilagođavanja sporta zahtjevima europskog prava, jer misle da se na taj način previše zadire u autonomiju i specifičnost sporta.</s>
<s>U suprotnosti s Europskim modelom sporta se nalazi Sjevernoamerički model sporta, u kojemu je prisutan oblik sportskih klubova kao gospodarskih franšiza, koji se sportom bave radi prodaje svojih proizvoda navijačima, medijima i sponzorima, te je jasna analogija sa zabavnom industrijom, za razliku od Europskog modela koji se temelji na socio-kulturnom i nekomercijalnom aspektu te djelatnosti, iako s težnjom ka promjeni navedenog.521 Prema mišljenju autora, pogotovo u pogledu sportova kao što su profesionalni nogomet, košarka i tenis, teško je i dalje tvrditi da se sportom klubovi ne bave radi stvaranja prihoda.</s><s>Europski se sustav natjecanja razlikuje od sjevernoameričkog modela, koji ima zatvoreni sustav.</s><s>Naime, u američkim natjecanjima na saveznoj razini, dakle na području čitavog SADa, s time da u nekim natjecanjima poput košarke ili hokeja nastupaju i klubovi iz Kanade, nema ispadanja ili ulaska u viši rang jer postoje profesionalna udruženja za svaki sport (npr. NBA za košarku, NHL za hokej, MLB za baseball itd.).522 Prisutna je jasna razlika između klubom iako nije imao najmanji koeficijent.</s><s>Slovenija i Hrvatska su imale po 4 predstavnika.</s><s>Dostupno na: http://www.uefa.com/memberassociations/uefarankings/country/index.html, (7.8.2011.).</s><s>521</s>
<s>Bilo je i u Europi pokušaja osnivanja zatvorene nogometne lige u kojoj bi nastupili najbolji klubovi, a čiji je prijedlog nastao iz razloga što najveći klubovi nisu bili zadovoljni raspodjelom financijskih sredstava među klubovima od strane UEFA-e.</s><s>Riječ je bila o tzv. grupi G 14, osnovanoj 2000. godine, 18 najvećih europskih nogometnih klubova koji su željeli osnovati „Nogometnu ligu ili Super ligu“, kao zatvoreni sustav natjecanja u kojemu bi se natjecalo 18 klubova sa zajamčenim sudjelovanje (zbog svoje marketinške vrijednosti) za razdoblje od 3 godine.</s><s>Ostali klubovi bi se trebali kvalificirati za navedeno natjecanje.</s><s>U navedenu grupu su okupljeni klubovi koji su osvajali europske naslove, no postojao je kompromis jer je primjerice pozvan engleski Manchester United, ne zboog svojih tadašnjih rezultata, već zbog tržišnog utjecaja i broja navijača, francuski PSG jer je iz glavnog grada Francuske itd.</s><s>Odluke su se donosile specifičnim načinom, tako da je osvajač Lige prvaka imao dva glasa, a onaj tadašnjih kupova UEFA i Kupa kupova po jedan glas.</s><s>Chelsea FC nije uključen jer tada nije još dokazao svoj natjecateljski potencijal.</s><s>Tu skupinu su činili: Italija (Inter, Milan i Juventus), Engleska (Liverpool, Manchester United i Arsenal), Francuska (Marseille, PSG i Lyon), Njemačka (Bayern Munchen, Borussia Dortmund i Bayer Leverkusen), Nizozemski (Ajax, PSV), Španjolska (Real Madrid, Barcelona i Valencia) te portugalski Porto.</s><s>Zanimljiva je činjenica da je grupa G 14 imala sjedište u Briselu, tako da je „bila bliža“ institucijama i službama EU, za razliku od UEFA-e koja je u tom razdoblju odbijala svaki vid amaterskog sporta koji se prakticira u okviru sveučilišnih natjecanja pod okriljem NCAA52 te profesionalni sport za ekonomski najisplatljivije sportove.523 Sjevernoamarički model sporta posjeduje šest glavnih značajki.</s><s>Za razliku od Europskog modela u kojem se na dnu piramide nalaze amaterski i profesionalni klubovi, američki model karakterizira jasno razlikovanje između amaterskog i profesionalnog sporta;524 zatim temeljna uloga škola i sveučilišta u organiziranju sporta i njegovu spajanju s obrazovanjem; zatvoreni horizontalni sustav natjecanja s tridesetak klubova bez pravila o ulasku u viši rang, odnosno ispadanja u niži rang;525 komercijalizacija sportova putem tzv. „franšiza“, pogotovo najvećih sportova poput košarke, baseballa ili američkog nogometa; postojanje ograničenja u pogledu klubova i sportaša (uvođenje tzv. ograničenja plaća (engl. salary cap) koji određuje najviši iznos koji klubovi mogu potrošiti na plaće igrača, podijela dobiti od komercijalnih prava, razna druga ugovorna ograničenja, draft-sustav koji omogućuje slabijim klubovima da dovedu kvalitetnije igrače jer prve izbore najboljih igrača imaju klubovi poredani u ljestvici prema rezultatima iz prethodne sezone, od najlošijih klubova ka najboljem klubu); te konačno sustav kolektivnog pregovaranja.526</s>
<s>Europski model sporta izvire iz tradicionalne kulture amaterskog sporta, dok sjevernoamerički model izvire iz profesionalnog sporta s značajnim ekonomskim učinkom za razliku od europskog.</s><s>No, navedeno se mijenja te je u europskom modelu sve više prisutan ekonomski utjecaj.527 Europski model temeljen na piramidalnoj strukturi, prema mišljenju Sczyszczak nije sukladan pravu tržišnog natjecanja EU, te se Europski model sporta zapravo razvija suprotno europskim integracijskim načelima.</s><s>528 UEFA, primjerice, novim pravilima o suradnje po pitanju usklađivanja svojih pravila s pravom EU.</s><s>Godine 2006. nacionalni savezi, pod utjecajem UEFA-e odbili su svaki legitimitet grupi G 14.</s><s>Nakon što je UEFA izmjenila i značajnije povećala nagrade klubovima od televizijskih i marketinških prava, od tog se plana odustalo.</s><s>Vidi Parrish, Sports law and policy…, 523</s>
<s>Profesionalni sport u Sjevernoj Americi vođen je temeljem pravila samih ligaških natjecanja i postupka kolektivnog pregovaranja, dok amaterski sport uređuju različita tijela, od lokalnih jedinica (lokalne lige), udruženja školskog sporta, udruženja sveučilišnog sporta (NCAA) i druga neprofitna udruženja.</s><s>525</s>
<s>Ipak, ovdje razlikujemo „hermetički“ sustav u koji novi klub može jako teško pristupiti, te „zatvoreni“ sustavi u kojemu svoje mjesto, ukoliko se tako sporazume svi drugi klubovi, mogu kupiti novi klubovi putem „tzv. franšize“.</s><s>Profesionalne lige su zapravo joint venture udruženja klubova.</s><s>Zanimljivost je također, za razliku od Europskog modela, da američki klubovi nemaju obvezu puštanja svojih sportaša na natjecanja nacionalnih reprezentacija, rijetkost su nastupi najboljih američkih košarkaša za reprezentaciju SAD-a na Olimpijskim igrama, tzv. „Dream Team“.</s><s>526</s>
<s>528 licenciranju i financijskoj stabilnosti klubova, nastoji do 2012. i 2013. uspostaviti sustav u kojemu klubovi neće više trošiti no što privređuju, što je danas čest slučaj pogotovo ulaskom bogatih vlasnika u najveće svjetske klubove, ponajviše u nogometu.529 III.</s><s>NAČELO AUTONOMIJE REGULIRANJA PRAVILIMA SPORTSKIH UDRUŽENJA</s>
<s>Nacionalni i međunarodni je sport organiziran putem vladajućih tijela koja u većini slučajeva čine udruženja članova koja nisu pravno ustrojena ili društva privatnoga prava, s time da je uplitanje države u njihovo reguliranje do pred malo bilo ili jako ograničeno ili ga uopće nije bilo.</s><s>U posljednje vrijeme sve je jača tendencija naglašavanja sporta „kao općeg interesa“ s nužnošću utjecaja javnog prava, iako je mogućnost sudske kontrole još uvijek vrlo mala.530 Kako je istaknuo Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman: „sportska udruženja imaju pravo i dužnost propisivati pravila za praksu i organizaciju sporta, a navedena aktivnost potpada pod autonomiju udruženja koja je zaštićena kao temeljno pravo“.531 Navedenu je autonomiju priznao i ES u svojim odlukama, ali, kako ćemo vidjeti dalje u tekstu ovoga rada, tako donesena sportska pravila ne smiju biti u suprotnosti s europskim pravom.</s><s>Danas postoji konkurencija između državnih pravnih pravila i autonomnih sportskih pravila.</s><s>U pogledu pravnih pravila koja uređuju sport možemo reći da postoje: opća državna i naddržavna pravna pravila, posebna državna i naddržavna pravila koje se odnose isključivo na sport te autonomna pravila sportskih organizacija (lex sportiva).</s><s>532 Sličnost između lex sportive i lex mercatorie iz područja trgovačkog prava vrlo je velika.</s><s>Obje poštuju određenu razinu autonomije, obje priznaju određenu razinu kulturnih specifičnosti, obje su dio pluralističke i kompleksne normativne pravne strukture te obje priznaju potrebu za međunarodnom pravnom regulacijom.</s><s>O paraleli možemo govoriti pogotovo ako se uzme u 529</s>
<s>Grčka vlada je, kao u jednoj od intervencionističkih država, 2006. godine morala donijeti poseban zakon o sportu kako bi se ukinula suspenzija grčkog nogometnog saveza od strane FIFA-e jer je grčko sportsko zakonodavstvo bilo protivno načelima „FIFA Statuta“ o neovisnosti udruženja članica FIFA-e.</s><s>Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 11. 531</s>
<s>Ilešič, Družbeni in pravni vidiki športa, op. cit., str. 39. obzir da Međunarodni arbitražni sud za sport – CAS razvija specifičnu doktrinu međunarodnog sportskog prava.533</s>
<s>U kontekstu europskog prava nedostatak javnog karaktera sporta nije toliko važan jer je ES još u predmetu Walrave i Koch istaknuo da „zabrana diskriminacije na temelju državljanstva se ne primjenjuje samo na djelovanje javnih vlasti već se proširuje i na pravila bilo koje druge prirode čiji je cilj da se na kolektivni način regulira plaćeno zaposlenje i pružanje usluga“.534 Uplitanje europskog prava u ovlasti sportskih udruženja, nije bilo prihvaćeno s oduševljenjem od tih istih udruženja.</s><s>Bio je prisutan i izniman otpor, pogotovo od strane UEFA-e, čak i nakon donošenja odluke Bosman.</s><s>Sada pojedinac ne ovisi o samovolji sportskih saveza, već zahvaljujući pravima i slobodama zajamčenim europskim pravom, može pobijati odluke sportskih udruženja pred nacionalnim sudom, a predmet može doći i pred ES ili putem odgovarajućih postupaka pred Europskom komisijom.535 Pravna teorija je, pak, stava da bi „nacionalni sudovi trebali što je manje moguće utjecati na pitanja sporta, jer se na taj način dovodi u pitanje međunarodni mehanizam sportskog pokreta“.536 Treba istaknuti da se FIFA kao sportsko udruženje ne postavlja iznad nacionalog zakonodavstva, te kako kaže Van den Bogaert, u odredbama koje uređuju vremensko trajanje radnog odnosa nogometaša izričito se poziva da nacionalnim zakonodavstvom može biti određeno drugačije, te na taj način čini jasnim da su odredbe „FIFA Pravila“ subordinirane nacionalnom pravu.</s><s>537 S druge strane u kontekstu EU nacionalno pravo treba pak biti usklađeno s pravom EU.</s><s>U pogledu reguliranja sporta u državama, razlikuju se dva sustava.</s><s>Intervencionistički sustav,538 u kojemu je zakonodavac donio jedan ili više zakona koji se odnose na sport i u kojima sportska udruženja uživaju pravo autonomije, ali se temelji na navedenim zakonima; i drugi sustav ne-intervencionistički,539 koji karakterizira visoka razina 533</s>
<s>U kontekstu intervencionističkih država, valja istaknuti primjere nogometnih liga koje su članovi EPFLa (Europskog udruženja profesionalnih liga), to su: Francuska (Ligue du Football Professionnel), Grčka (Hellenic Football), Španjolska (Liga de Fútbol Profesional), Portugal (Liga Portuguesa de Futebol Profissional) i Italija (Lega Calcio Proffesionisti).</s><s>S aspekta radnog prava istaknuto je važno jer sve navedene države imaju zaključene kolektivne ugovore sa sindikatima koji predstavljaju nogometaše kao radnike.</s><s>U Španjolskoj i Portugalu lige izvode svoju nadležnost iz akata zakonodavnog tijela, dok u Italiji iz akata nacionalnog saveza.</s><s>539</s>
<s>Od nogometnih liga koji su članovi EPFL-a, to su: Nizozemska (Eredivisie NV), Finska (Veikkausliga), Škotska i Engleska (FA Premier League), koje ne predstavljaju socijalnog partnera jer iste lige nemaju zaključene kolektivne ugovore, u svojim ciljevima nemaju predstavljanje klubova kao poslodavaca.</s><s>Nadalje 100</s>
<s>538 samoregulacije od strane nacionalnih sportskih saveza.540 Slovenija ima koncept „nadzirane autonomije sporta“, jer kao Hrvatska, ima poseban Zakon o športu541 kojim uređuje pitanje javnog interesa u sportu, uređuje financiranje sporta iz javnih sredstava, status javnih sportskih objekata, položaj stručnih djelatnika i sportaša, te uvjete za organiziranje sportskih priredaba.542</s>
<s>Sportska udruženja, prije svega ovdje mislimo na nacionalne saveze, svoje pravo reguliranja izvode iz odredaba međunarodnih sportskih saveza, ali i iz nacionalnog prava.</s><s>Tako je, primjerice u Italiji, Zakonom priznato pravo autonomije nacionalnog sportskog poretka.543 Kao što je već rečeno, sportom se može baviti rekreativno, na amaterskoj bazi, ili profesionalno.</s><s>Kada je riječ o rekreativnom bavljenju sportom, osim u rijetkim slučajevima u kojima je potrebno učlanjenje u određene sportske klubove, ne zahtijeva se neki formalni način povezanosti s klubom.</s><s>U slučaju profesionalnog sporta, ali često i amaterskog ukoliko je za njega tako određeno, nužna je formalna povezanost s klubom u obliku učlanjenja, što je preduvjet sudjelovanja u sportskim aktivnostima pod organizacijom međunarodnih sportskih organizacija, odnosno nacionalnih sportskih saveza; ono slijedi nakon sklapanja ugovora između sportaša i kluba i njegova deponiranja u odgovarajućem savezu.</s><s>Učlanjenjem u klub osoba stječe status subjekta sportskog prava i postaje objektom složenog sustava pravila imamo Austrijsku ligu (Österreichischen Fussball Bundesliga) i Njemačku ligu (German Bundesliga) kod kojih Austrija ima kolektivni ugovor; zatim Švedska (Foreningen Svensk Elitfotboll – udruženje najviših liga), Danska (Divisionsforeningen – predstavlja 48 klubova iz 3 lige), te Belgija (Ligue Professionnelle de Football) s nekom vrstom polu ne-intervencionističkog sustava jer nema posebne zakone o sportu, ali ima ugovore koji reguliraju s jedne strane ugovore profesionalnih sportaša, a s druge strane ugovore amatera.</s><s>Martins, A European Legal 540</s>
<s>Čl. 1(1).: „Republika priznaje i potiče autonomiju nacionalnog sportskog poretka, kao artikuliranje međunarodnog sportskog poretka na čelu s Međunarodnim olimpijskim odborom.“ Čl. 1(2).: „Odnos između sportskog poretka i pravnog poretka Republike reguliran je načelom autonomije, osim u slučaju značaja za pravosudni pravni poredak Republike za slučajeve koji se vode pred pravosudnim tijelima i koji su povezani sa sportskim poretkom.“ Čl. 2(1).: „U pogledu primjene načela iz čl. 1., sportskom poretku pripadaju ovlasti u pogledu: a) nadzora i primjene pravila o natjecanjima, organizaciji, te statutarna pravila nacionalnog sportskog poretka i njegovih artikulacija, a sve kao bi se pravilno provodile sportske aktivnosti; b) ponašanja koja potpadaju pod disciplinske postupke, te donošenje i primjena odgovarajućih sportskih disciplinskih sankcija“.</s><s>Vidi Pellacani, Il lavoro 101</s>
<s>Iako nije predmet ovoga rada, kako bi se sveobuhvatnije razložili radni odnosi sportaša, važno je istaknuti i arbitražu kao sredstvo rješavanja sporova između igrača (radnika) i klubova (poslodavaca).</s><s>Arbitražu provode u pravilu, a u sportu pretežno, arbitražni sudovi, kao nedržavni sudovi koji svoje ovlasti crpe iz sporazuma stranaka.545 Prednost je arbitražnog postupka da nema, u pravilu, unaprijed čvrsto zadan način postupanja i strogo propisanu formu postupka, kao što to ima državni sud, a sve navedeno omogućuje brže, jednostavnije i efikasnije postupanje, veću stručnost, specijaliziranost arbitara, te manje troškove.546 Kako kaže Colucci, nužno je da pravna tijela unutar sportskih saveza slijede određeni postupak koji štiti određena temeljna načela poput: pravo stranke da bude saslušana, pravo na pošteno suđenje, načelo ne bis in idem, načelo zabrane retroaktivnih pravila i kazni, načelo proporcionalnosti u odmjeravanju kazne, načelo suca kao „neovisne treće osobe“, načelo pisanog obrazloženja odluke, jer jedino na taj način se navedena arbitražna odluka ili odluka nadležnog tijela sportskog udruženja može izjednačiti u kontekstu postupovnih jamstava s onim redovnog suda.547</s>
<s>Odluke CAS-a su konačne i pravno obvezujuće za stranke.</s><s>Važna je mogućnost provedbe ovrhe temeljem Konvencije Ujedinjenih naroda o priznanju i ovrsi stranih arbitažnih parvorijeka548 u državi u kojoj se traži ovrha navedenog pravorijeka.</s><s>Iako pravorijek ne predstavlja presedan u svijetlu common law sustava, pravorijeci predstavljaju vodilju za buduće predmete pred CAS-om i postupno stvaraju lex sportivu.549 544</s>
<s>1. Međunarodni Arbitražni sud za sport (CAS, TAR) Međunarodni arbitražni sud za sport (engl.</s><s>Court of Arbitration for Sport, dalje: CAS) 550 posebno je arbitražno sudbeno tijelo nadležno za rješavanje sporova u svijetu sporta primjenom arbitraže.</s><s>Nadležnost CAS-a priznaju svi olimpijski odbori, kao i mnogobrojni sportski savezi551 (uključujući FIFA-u, FIBA-u i dr.).</s><s>Važno je istaknuti da se odluke CAS-a mogu provesti pred redovnim sudom, odnosno imaju snagu pravomoćne sudske odluke, zbog toga što je CAS priznat kao neovisan arbitražni sud.</s><s>552 U pogledu pitanja primjene mjerodavnog prava na sporove koje proizlaze iz nogometa, čl. 62(2).</s><s>„FIFA Statuta“ propisuje da se prvo primjenjuju pravila FIFA-e, a podredno švicarsko pravo, kao pravo mjerodavno prema sjedištu FIFA-e, ali i UEFA-e.</s><s>Važno je napomenuti da je CAS obvezan odlukama ES-a, no zbog mnogobrojnih predmeta koji se pojavljuju pred CAS-om nužan bi, prema Jamesu, bio mehanizam savjetovanja, a po mogućnosti i suradnje među te dvije sudske instance, pogotovo što CAS u svojim odlukama veliku pažnju posvećuje „specifičnosti sporta“.553 U nastavku se u kontekstu postavljenih hipoteza ovoga rada daje pregled najvažnijih odluka, uz napomenu da CAS ne slijedi načelo stare decisis.</s>
<s>Court of Arbitration for Sport/Tribunal Arbitral du Sport, 1983. godine Međunarodni olimpijski odbor (IOC) je ratificirao statute CAS-a, a koji je potom 30.6.1984. stupio na snagu.</s><s>Godine 1994. u Parizu je održana konferencija na kojoj su sudjelovala sva najviša sportska tijela: Predsjednik IOC-a, predstavnici udruženja saveza ljetnih i zimskih olimpijskih sportova i udruženja nacionalnih olimpijskih odbora, na kojoj je po prvi puta usvojen Kodeks arbitraže u području sporta i ustanovljen CIAS (fra.</s><s>Conseil International de l'Arbitrage en materie de Sport).</s><s>Nakon navedene konferencije mnogi nacionalni olimpijski odbori su u svoje statute unijeli klauzule o provođenju arbitraže pred CAS-om.</s><s>Pa tako u Statutu HOO-a u čl. 72. stoji da se protiv odluka Vijeća športske arbitraže pri HOO-u u pogledu odluke prigodom ili u svezi olimpijskih igara, žalba podnosi CAS-u.</s><s>U donošenju odluka u redovnom postupku (ugovori o sponzorstvu, ugovori o radu, ugovori o korištenju lika, ugovori o tehničkoj podršci sportaša u vidu opreme, građanskopravna odgovornost organizatora natjecanja i pitanje sportskog državljanstva sportaša) suci primjenjuju pravo koje su stranke odredile, podredno švicarsko pravo.</s><s>U žalbenom postupku stranke mogu same odrediti mjerodavno pravo, ali sukladno čl.</s><s>R 58, supsidijarno se primjenjuje pravo države u kojoj je sjedište sportskog saveza koji donosi odluku koja se pobija, uzimajući u obzir pravila sportskog saveza.</s><s>Sve to prema Tognonu dovelo je do razvoja transnacionalnog sportskog prava poznatog kao lex sportiva ili lex ludica.</s><s>Općenito o djelovanju CAS-a vidi u Tognon, La giustizia sportiva nella sua dimensione internazionale: Il Tribunal Arbitral du Sport di Losanna, str. 29.-39., u Ordinamento sportivo e calcio professionistico: tra diritto ed economia, op. cit., .; Vidi i Wild, CAS and Football: Landmark Cases, 2011. 551</s>
<s>Tako primjerice i Hrvatski nogometni savez (HNS) u svojem Statutu, čl. 11(2). određuje da: „Savez, njegova tijela i službene osobe, članovi saveza, lige, klubovi, igrači, treneri, nogometni suci, službene osobe, licencirani posrednici za organizaciju utakmica, licencirani posrednici za transfere igrača i drugi pripadnici nogometnog športa obvezuju se: … priznati nadležnost Arbitražnog suda za Sport (CAS) u Laussani (Švicarska), kao što je utvrđeno relevantnim odredbama Statuta FIFA-e i UEFA-e“.</s><s>Statut HNS-.a, dostupan na: 552</s>
<s>Vrlo slično odluci Bosman u svijetu nogometa, dogodilo se i u siječnju 2008. godine, iako ne pred ES-om već pred CAS-om, kada je donesena odluka Webster.554 Navedena je odluka vrlo značajna za temu ovoga rada jer i ona se tiče radnopravnog statusa sportaša, odnosno u konkretnom slučaju nogometaša.</s>
<s>CAS je navedenom odlukom po prvi put odlučio da igrač može otkazati svoj ugovor555 nakon proteka tzv. „zaštićenog razdoblja“556 te da se u tom slučaju mora isplatiti naknada u iznosu preostale vrijednosti njegova ugovora.</s><s>U svojoj odluci CAS je odlučio da se škotski nogometaš Andy Webster može pozvati na čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ o transferima igrača, koji je propisivao mogućnost igraču da nakon proteka zaštićenog razdoblja i uz obavijest klubu da o svojoj volji želi napustiti klub, igrač može napustiti klub nakon proteka tzv. otkaznog roka (koji iznosi dva tjedna nakon posljednje natjecateljske utakmice u sezoni),557 a naknada za razvoj koju snose igrač i novi klub mora se potom utvrditi.558 CAS se u navedenom predmetu pojavio kao posljednja instanca nakon što su propali pregovor dvaju klubova (škotskog Heartsa i engleskog Wigana), i nakon što su stranke bile nezadovoljne odlukom FIFA Komore za rješavanje sporova (Dispute Resolution Chamber, dalje: DRC).559 CAS je istaknuo 554</s>
<s>Iako se u pravnoj literaturi često koristi sintagma „jednostrano raskinuti ugovor“, kako je u konkretnom slučaju riječ o ugovoru o radu, nužno je koristiti radnopravnu terminologiju, pa će slijedom toga autor u nastavku koristiti „otkaz ugovora“.</s>
<s>Sukladno „FIFA Pravilima“ o statusu i transferima igrača zaštićeno razdoblje (engl. protected period) je razdoblje koje traje pune tri godine ili pune tri sezone, ovisno što prije nastupi s obzirom stupanje na snagu ugovora, ukoliko je takav ugovor zaključen prije 28. rođendana profesionalnog igrača, odnosno pune dvije godine ili pune dvije sezone, ukoliko je takav ugovor zaključen nakon 28. rođendana profesionalnog igrača, Uvodni dio, t. 7., str. 5. FIFA Pravila o statusu i transferu igrača, 2010. (dalje „FIFA Pravila“ 2010), dostupno na: http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/01/27/64/30/regulationsstatusandtransfer 557</s>
<s>„FIFA Pravila“ 2005. godine su dodatno pojasnila navedeni rok, istaknuvši da navedeno uključuje i „posljednju utakmicu u nacionalnom kupu“.</s><s>Naime, prethodno u ovoj odluci DRC je smatrao da kup utakmica ne ulazi u natjecateljsku sezonu, te da je Webster prekoračio rok od 15 dana.</s><s>558</s>
<s>Još jedan uvjet pored dva prethodno navedena jest da u narednih 12 mjeseci igrač ne smije ostvariti transfer u klub iz istog natjecanja iz kojeg je putem ovoga pravila otišao.</s><s>559</s>
<s>Pozadina predmeta jest ta da Webster nije želio produljiti svoj ugovor o radu sa škotskim prvoligašem Heartsom, na što ga je klub isključio iz prve momčadi iako je bio ponajbolji igrač i reprezentativac.</s><s>Nakon što je mogao zbog kršenja ugovora o radu od strane svojega kluba tužiti klub pred redovnim sudom, koji bi postupak dugo trajao i uslijed kojega bi mogao propustiti čitavu narednu sezonu, odlučio se pozvati na navedeno FIFA pravilo (otkaz ugovora, ali ne opravdanim razlogom, već bez opravdanog razloga, temeljem čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“).</s><s>Nakon potpisa ugovora engleski se nogometni savez obratio škotskom da se igraču izda Međunarodni transfer certifikat (ITC), što škotski savez nije želio učiniti.</s><s>Engleski se savez potom obratio FIFA-i da se igraču izda privremeni certifikat, što je učinjeno.</s><s>Hearts je prvotno tražio 4 milijuna GBP, te je odbio i ponudu od 1,5 milijuna GBP od strane Southamptona.</s><s>Hearts se obratio DRC-u koji je utvrdio naknadu od 625.000 GBP (što 104</s>
<s>556 da DRC nije donio svoju odluku sukladno „FIFA Statutu“ i čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“, kao i da navedena odluka u pogledu naknade ne sadrži jasne pokazatelje koja je težina dana kojem od kriterija pri utvrđivanju navedene naknade za transfer u iznosu od 625,000 GBP.</s><s>Zanimljivo je da je CAS utvrdio da klub nema ekonomskog, pravnog niti moralnog opravdanja kojim bi imao pravo tražiti tržišnu vrijednost igrača kao gubitak svoje izmakle dobiti (Hearts su tražili 4 milijuna GBP-a), jer na taj način klub bi ostvarivao samo dobit u pogledu porasta vrijednosti igrača, a ne bi bio odgovoran za gubitak vrijednosti igrača,560 što bi nas vratilo u razdoblje prije donošenja odluke Bosman pred ES.561 Zaključno CAS je kao vrijednost naknade uzeo vrijednost Websterovog ugovora (posljednja godina ugovora)562 i presudio da Webster i Wigan563 moraju solidarno platiti iznos od 150.000 GBP Heartsu, te je zaključio da klub kao naknadu ne može tražiti tržišnu vrijednost igrača.</s><s>Skreće se pozornost da u donošenju svoje odluke CAS nije utvrđivao vrijednost naknade za razvoj jer ista nije određena čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“, pa navedena naknada za kršenje ugovora, koju je CAS utvdio, nema nikakve veze s onim što je Hearts uložio u razvoj igrača.564 Prilikom utvrđivanja naknade za transfer, CAS je, prema mišljenju Wegera, trebao uzeti u obzir i činjenicu da klub Webstera, nakon što nije želio potpisati novi ugovor, nije više uvrštavao u službene utakmice, već je igrač isključivo sjedio na klupi ili na tribinama.</s><s>Time se nastojalo pritiscima prisiliti igrača da potpiše novi ugovor.</s><s>Takvo ponašanje klubova, valjalo bi sankcionirati, što u konkretnom slučaju CAS nije učinio.565 odgovara ostatku vrijednosti ugovora igrača, ali uvećano za sve naknade i bonuse koji mu pripadaju, te naknade za transfer isplaćen prethodnom klubu, godine koje je igrač proveo u klubu kao i doprinos kluba njegovu igračkom razvoju).</s><s>Igrač je također kažnjen dvotjednom suspenzijom jer nije pravodobno, prema mišljenju FIFA tijela obavijestio svoj klub o tomu da će otkazati ugovor.</s><s>Sve strane u sporu, uključujuči i igrača su se obratile CAS-u nezadovoljne odlukom DRC-a.</s>
<s>Jednako kako igrač ima pravo na isplatu ostalih plaća do isteka ugovora u slučaju otkaza (jednostranog raskida) od strane kluba, isto tako klub ima pravo na isplatu vrijednosti do isteka ugovora u slučaju igračeva otkaza (jednostranog raskida), Odluka Webster, op. cit., t. 150. i 151. 563</s>
<s>Sukladno čl. 17(2).</s><s>„FIFA Pravila“ 2010, op. cit., „ukoliko je profesionalni igrač dužan platiti naknadu za otkaz ugovora, profesionalni igrač i njegov novi klub solidarno su odgovorni za isplatu navedene naknade“.</s><s>Novi klub je dužan platiti navedenu naknadu solidarno s igračem bez obzira da li je utjecao ili nije na otkaz ugovora igrača sa svojim klubom (načelo kauzaliteta ili objektivne odgovornosti), Komentar „FIFA Pravila“, str. 47, dostupno na: http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/51/56/07/transfer_commentary 564</s>
<s>Je li navedena odluka u skladu s pravom, veoma je upitno.</s><s>Naime, kako tvrdi de Weger, upitno je zašto CAS nije u obzir uzeo odredbe odgovarajućeg nacionalog (radnopravnog) zakonodavstva, na što se poziva čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“, te da iako praksa kako DRC-a tako i CAS-a sklonija ne primjenjivati odredbe nacionalnog prava, navedeno nije najbolje rješenje.</s><s>CAS je razmatrao odredbe „FIFA Pravila“, švicarskog prava kao prava nadležnog za FIFA-u i škotskog prava jer ono ima najužu vezu s predmetom spora, pošto je igrač bio zaposlenik škotskog kluba, gdje je obavljao svoju djelatnost i gdje je imao prebivalište.</s><s>CAS je odlučio temeljem svoje diskrecijske odluke ne primijeniti odredbe škotskog prava u odmjeravanju visine naknade, zbog toga što su ugovori o radu nogometaša atipična vrsta ugovora, tj. zahtijevaju da se uzme u obzir posebnost radnog prava u nogometu i organizacija sporta, a što svakako čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ čini.</s><s>U isto vrijeme, ugovori nogometaša više su povezani s ugovorima radnog prava (i kao takvi su karakterizirani odredbama nacionalnog prava), za razliku od nekog ugovora trgovačkog prava na koji se primjenjuju načela naknade štete.</s><s>566 Ovdje treba navesti da je 2005. godine u predmetu Mexes567 CAS također odlučivao o otkazu ugovora o radu učinjenog od strane igrača, no razlika u odnosu na predmet Webster je bila da je do otkaza ugovora (raskida) došlo unutar „zaštićenog razdoblja“, pa je naknada bila mnogo 566</s>
<s>Naime, Škotsko pravo u pogledu kršenja ugovora poznaje institut institutio in integrum, koji znači povrat u prijašnje stanje za oštećenu stranu (škotski klub) kao da otkaza ugovora nije niti bilo.</s><s>No, CAS je svoju odluku temeljio na obrazloženju da su navedene odredbe ugovornog prava općeg značaja, a nisu specifične za povredu ugovora o radu ili još specifičnije ugovora koji se odnosi na sport ili nogomet, dok s druge strane čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ je donesen upravo radi rješavanja sporova u pogledu naknade za slučaj otkaza (jednostranog CAS smatra da je u interesu nogometa da rješenje za utvrđivanje naknade bude temeljeno na ujednačenim kriterijima, a ne na odredbama nacionalnog prava koje se razlikuje od države do države.</s><s>Vidi odluka CAS 2005/983 & 984 Club Atletico Penarol v Carlos Heber Bueno Suarez and Christian Gabriel S tim u svezi, primjerice u predmetu CAS 2005/A/835& 942, PSV N.V. v FIFA & Federaçao Portugesa de Futebol and PSV N.V. v Leandro do Bomfin & FIFA, u kojemu je CAS istaknuo da „PSV nije dokazao da nizozemsko ili bilo koje drugo pravo primjenjivo na ugovor igrača iz 2001. godine ili u pogledu merituma predmeta koji je upućen FIFA-i i primjedbe odlukama donesenim od strane njezinih tijela, bi onemogućavalo igrača Leandra da napravi prijelaz iz kluba PSV u neki drugi klub“, što zapravo znači da kada bi se PSV mogao pozivati na kogentne odredbe nacionalnog prava koje se moraju primijeniti u konkretnom slučaju i kojima bi se onemogućavao prijelaz igrača, navedene odredbe bi se primijenile u predmetu.</s><s>Vidi De Weger, Frans: The 567</s>
<s>Odluka CAS 2005/A/916, AS Roma v FIFA.</s><s>Godine 2004. nekoliko europskih klubova je bilo zainteresirano za tada 22 godišnjeg francuskog reprezentativca Auxerrea Philippea Mexèsa.</s><s>Njegov se klub dogovorio s FC Liverpoolom zbog izdašnije ponude, dok je Mexès želio ići u AS Romu, jer je smatrao da će mu više koristiti u razvoju profesionalne karijere.</s><s>Mexès je odlučio otkazati (jednostrano raskinuti) ugovor s Auxerrom i potpisao je ugovor s AS Romom.</s><s>DRC je priznao prestanak ugovora o radu igrača, te je pozvao francuski nogometni savez da izda međunarodni transfer certifikat, a istoga je dana DRC suspendirao AS Romu i igrača.</s><s>Naknada je utvrđena u iznosu od 7.000.000 €.</s><s>CAS je potvrdio odluku DRC-a o suspenziji igrača i novog kluba.</s>
<s>106 veća, a također se odlučivalo i o suspenziji igrača i novog kluba AS Rome.</s><s>U ovome je predmetu CAS zapravo potvrdio odluku DRC-a koji je donio odluku kojom se igrača suspendira na razdoblje od 6 mjeseci za igranje u svim službenim utakmicama, jer je unutar zaštićenog razdoblja otkazao (jednostrano raskinuo ugovor) bez opravdanog razloga.</s><s>Mexès je pokrenuo postupak pred CAS-om koji je privremeno ukinuo suspenziju.</s><s>Sporno je bilo da li se radilo o zaštićenom razdoblju ili ne.</s><s>Naime, Mexès je rođen 1982. godine, a sa 17. godina je prvi put nastupio u službenoj utakmici u sezoni 1999./00.</s><s>Godine 2002. je produljio svoj ugovor, te je postalo sporno da li se radi o novom ugovoru ili je riječ o produženju ugovora?</s><s>Na koncu je utvrđeno, u odluci DRC, što je potvrdio CAS, da je do raskida došlo unutar zaštićenog razdoblja, jer se produženjem ugovora zaštićeno razdoblje računa iznova. c) ODLUKA CAS-A: EL HADARY I DE SANCTIS</s>
<s>Nakon presude Webster, vrlo je sličan bio predmet El-Hadary, egipatskog vratara568 koji se, nakon što njegov egipatski klub Al-Ahly i švicarski klub FC Sion/Olympique des Alpes SA nisu postigli sporazum oko transfera tog igrača, odlučio na otkaz ugovora o radu.</s><s>Nakon propalih pregovora, igrač se pozvao na pravilo 17 „FIFA Pravila“ o transferima, te je ostvario transfer u FC Sion.569 U navedenom predmetu CAS je utvrdio da je igrač jednostrano prekršio odredbe ugovora i unutar „zaštićenog razdoblja“ potpisao ugovor s drugim klubom, za što je bio dužan naknaditi štetu egipatskom klubu, te je bio suspendiran na razdoblje od 4 mjeseca.570</s>
<s>Specifičnost ovog predmeta, pogotovo pravorijeka CAS-a, jest da je FC Sionu zabranjeno dovođenje novih igrača u slijedeća dva registracijska razdoblja.</s><s>Ipak unatoč navedenoj 568</s>
<s>DRC je donio odluku, zbog otkaza ugovora o radu (jednostrane povrede) ugovora, kojom je solidarno obvezao igrača i FC Sion na plaćanje 900.000 € egipatskom klubu zbog povrede ugovora, igrač je suspendiran na 4 mjeseca, a FC Sion je kažnjen zabranom registracije novih igrača u slijedeća dva registracijaska razdoblja.</s><s>570</s>
<s>Igrač je tvrdio da ga je egipatski klub pustio na pregovore sa švicarskim klubom i da mu je usmeno dana suglasnost da će moći ostvariti transfer u europski klub kada se pojavi zainteresirani klub, no prema mišljenju CAS-a nije bilo dokaza tomu.</s>
<s>Ukupno je igrač obvezan platiti bivšem poslodavcu 796,500 USD na ime štete koju je klub pretrpio zbog potrebe dovođenja drugog igrača iste ili slične kvalitete (zbroj vrijednosti igrača utvrđene na temelju pregovora i prvog sljedećeg igračeva transfera od 600.000 USD, uvećano za 488.500 USD što odgovara plaći kod novog poslodavca, umanjeno za uštedu koju je klub imao na ime plaće jer je igrač otišao, 292.000 USD).</s><s>DRC je igrača obvezao na plaćanje naknade u iznosu od 900.000 USD.</s><s>Skreće se pozornost da kriterij specifičnosti sporta CAS u ovome predmetu nije uzeo u obzir jer je smatrao da je uzevši u obzir sve okolnosti slučaja, pravilno utvrđeno i nije nužno bilo uzeti u obzir taj korektivni faktor.</s><s>Vidi opširnije CAS, odluka El107</s>
<s>106 zabrani, FC Sion je prije sezone 2011./12. doveo 6 novih igrača i na temelju rezultata iz prethodne godine trebao je nastupati u kvalifikacijama za UEFA Europa ligu, što mu je zabranjeno i umjesto njega u natjecanju je nastupio drugi klub.</s><s>FC Sion i šestorica igrača pokrenuli postupak pred švicarskim sudom protiv odluka DRC-a i CAS-a, što je suprotno čl. 64.</s><s>„FIFA Statuta“ koji u st. 1. određuje isključivu nadležnost CAS-a, a u st. 2. je utvrđeno da je zabranjeno pristupati redovnom sudu osim ukoliko to ne dopuštaju „FIFA Pravila“.</s><s>Povodom toga Izvršni odbor FIFA-e donio je i posebnu Rezoluciju o tom pitanju kojim se pozivaju svi članovi FIFA-e, klubovi i igrači da poštuju čl. 64(2).</s><s>„FIFA Statuta“, da priznaju CAS kao prizivno tijelo nadležno za rješavanje sporova u drugome stupnju, te da provedu odluke FIFA tijela, konfederacija (UEFA je jedno od njih), te CAS-a.</s><s>571 Naime, prvostupanjski je švicarski sud (Civil court of Martigny and St.</s><s>Maurice) u svojoj odluci 3. kolovoza 2011. godine usvojio tužbeni zahtjev FC Siona i šestorice igrača protov FIFA-e, FIFA trgovačkog društva Transfer Matching System, te Švicarske nogometne lige (SFL), no ipak je drugostupanjski sud (Valais cantonal court Sion) preinačio odluku prvostupanjskog suda i odbio tužbeni zahtjev, potvrdivši načelo autonomije sportskih udruženja u provođenju svojih pravila.572 Čak je i FIFPro, kao udruženje profesionalnih nogometaš,573 poduprlo FIFAu i UEFA-u u provođenju odluka i očuvanju prava na autonomiju sportskih udruženja u reguliranju svojih natjecanja, ali je istaknuo da igrači pod određeni okolnostima imaju pravo na pristup redovnim sudovima (radni sporovi), što klubovima ne smije biti dopušteno.574 Posljednji značajniji predmet, s aspekta radnog prava sportaša, koji je značajnije pogodio svijet prijelaza igrača, jest predmet De Sanctis, talijanskog vratara,575 koji se kao igrač pod ugovorom talijanskog prvoligaša Udinese, nakon dvije godine svojeg ugovora, pozvao na čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“.</s><s>Specifičnost tog slučaja je bila ta da talijanski nogometni savez nije imao 571</s>
<s>108 u svojim pravilima o transferima igrača uvršteno navedeno pravilo, te se u tom slučaju Sevilla FC, zainteresirani klub za navedenog igrača, obratio FIFA-i da se odobri „privremeni transfer“.</s><s>Na koncu, kao i kod Webstera, sve je završilo pred CAS-om, koji je u ožujku 2011. godine donio pravorijek kojim je obvezao igrača i Sevilla FC na plaćanje naknade za razvoj igrača u iznosu od 2.250.055 € sa zakonskim kamatama od 5% od datuma transfera.576 d) SPECIFIČNOST SPORTA U ODLUKAMA CAS-A</s>
<s>Specifičnost sporta, kao jedan od kriterija iz čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“, za utvrđivanje naknade za slučaj raskida ugovora, znači specifičnu prirodu i potrebe sporta kako bi se postiglo rješenje koje uzima u obzir ne samo interes igrača i kluba, već i interes cjelokupne nogometne zajednice.577 U odlukama CAS-a Matuzalem i El-Hadary, CAS je istaknuo da „kako bi se postigla odluka koja je pravno korektna, nužno je analizirati specifičnu prirodu sportskih interesa, sportskih činjenica i sportskih pitanja koja su od značaja za navedeni predmet “.578 Specifičnost sporta je kao element, subordiniran i posebni korektivni faktor drugim faktorima i njegova svrha nije već utvrđeni iznos naknade povećavati, ukoliko su sve okolnosti slučaja 576</s>
<s>DRC je 10.12.2009. dosudio Udineseu 3.933.134 € (što odgovara prosječnoj plaći i drugim naknadama plaće prema starom i novom ugovoru, uvećanoj za naknadu igračeva zastupnika, a u taj je iznos uključeno i 350.000 € kao naknada Udineseu za sportsku štetu koja mu je nanesena zbog gubitka važnog igrača, a sve zbog specifičnosti sporta) iako je Udinese tražio nešto više od 23 milijuna €.</s><s>CAS je u t. 57. svojeg pravorijeka utvrdio da ostaje nejasno zašto je FIFA-ino tijelo uzelo prosječnu plaću starog i novog ugovora, jer to ne proizlazi iz FIFA-inih pravila, niti odgovara praksi CAS-a.</s><s>Naime u odluci Webster CAS je za utvrđivanje naknade uzeo u obzir plaću iz „starog“ ugovora, a u predmetima Matuzalem i El-Hadary je uzeo u obzir plaću prema „novom“ ugovoru s novim klubom.</s><s>Ukupnu štetu zbog povrede ugovora, koju su Udineseu dužni igrač i Sevilla FC CAS je izračunao na način da je primjenilo „FIFA Pravila“ i supsidijarno švicarsko pravo (iako pravilo 17.</s><s>„FIFA Pravila“ predviđa da suci uzmu u obzir i nacionalno pravo stranaka, u ovome slučaju talijansko pravo u pogledu povrede ugovora i radnog odnosa igrača, ali kako se niti jedna stranka nije na nj pozvala ono nije uzeto u obzir ).</s><s>Tako je utvrđeno da je Udinese zbog transfera De Sanctisa na ime njegova ugovora uštedio za 3 godine 2.950.734 € i kada se iznosu od 4.510.000 € što Udineseu pripada na ime štete koju je pretrpio zbog potrebe dovođenja dvoje igrača oduzme navedeni iznos dobije se 1.559.266 €.</s><s>Na ime specifičnosti sporta, Udineseu pripada iznos 6 mjesečnih plaća u ukupnom iznosu do 690.789 €.</s><s>Ukupno su De Sanctis i Sevilla FC solidarno dužni Udineseu iznos od 2.250.055 €.</s><s>577</s>
<s>Odluka CAS 2008/A/1519 – FC Shakhtar Donetsk (Ukraine) v/ Mr. Matuzalem Francelino da Silva (Brazil) & Real Zaragoza SAD (Spain) & FIFA, CAS 2008/A/1520 – Mr. Matuzalem Francelino da Silva (Brazil) & Real Zaragoza SAD (Spain) v/ FC Shakhtar Donetsk (Ukraine) & FIFA, t. 155.</s><s>U navedenom predmetu je interesantno da je CAS napustio Webster-doktrinu u jednom segmentu, te je utvrdio značajno višu naknadu nego što bi prema Webster-doktrini ona bila (12.4 milijuna €), a sve u ime kaznene sankcije za kršenje ugovora (iako je ono bilo izvan zaštićenog razdoblja) temeljem švicarskog prava (koja se doduše primjenjuje za beskrupulozne radnike koji u nevrijeme otkažu ugovor), te vrijednost zamjene igrača (koja doduše nije izričito navedena u čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“, te se ne primijenjuje u radnom pravu, a prema mišljenju Van Megena pravnog zastupnika FIFPro-a, ne bi se tebala primjenjivati niti u nogometu).</s><s>Tomu u prilog ide i izjava arbitra Bernasconia da „FIFA Pravila“ „nisu priručnik kojim bi igrači mogli izračunati koliku naknadu moraju platiti svojem klubu“, Van training compensation, European Sports Law and Policy Bulletin, 2010.; Vidi i odluku CAS, El-Hadary, op. cit., 109</s>
<s>578 uzete u obzir,579 odnosno nije svrha da se putem specifičnosti sporta umanji svrha čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ o statusu i transferima igrača.580 U pogledu specifičnosti sporta, u predmet El-Hadary, DRC je ustvrdio da u pogledu „sportske štete“ koja je nanesena klubu Al-Ahlyu treba uzeti u obzir da je El-Hadary bio najbolji igrač svojega klub, uz to je bio i najbolji vratar, afričkog kontinenta, član egipatske reprezentacije i nositelj nekoliko priznanja.</s><s>Klub je transferom onemogućen koristiti usluge svojeg igrača u naredne dvije godine, kao i moguće zarade od njegova transfera u neki drugi klub.</s><s>581 U odluci De Sanctis, CAS je utvrdio da „specifičnost sporta nije dodatni kriterij naknade, niti kriterij koji će pomoći da se odluka donese po pravednosti, već čimbenik koji vrši korekciju na način da omogući Arbitražnom tijelu da uzme u obzir ostale objektivne kriterije koji nisu navedeni u pravilu 17.</s><s>„FIFA Pravila“ o transferima“.582 Obveza kluba, u ovome slučaju, Udinese da jednog igrača, zamijeni dvojicom, jednim iskusnijim i jednim neiskusnijim, leži u činjenici specifičnosti sporta općenito, poglavito nogometa, kao i učinka koje će taj transfer imati na navijače i sponzore, jer odlazak ponajboljeg igrača predstavlja gubitak za klub, koji se ne može utvrditi u novcu, te upravo u ovome slučaju specifičnost sporta može se i mora uzeti u obzir.</s><s>583 U komentaru uz „FIFA Pravila“ o transferima, kaže da „uvijek postoji mogućnost dosuđivanja dodatne naknade, koja u svakom slučaju ne smije biti viša od šest mjesečnih plaća“, a što je sve u skladu sa švicarskim Zakonom o obvezama, poglavito s čl. 42(2). „ukoliko se točna visina štete ne može utvrditi, sudac će isto utvrditi po svojoj procjeni, uzevši u obzir redovito stanje stvari i mjere poduzete od strane oštećene strane kako bi smanjila štetu“, te je u ovome slučaju dosuđeno 6 mjesečnih plaća po „novom“ ugovoru sa Sevilla FC u iznosu od 690.789 €.584</s>
<s>Odluka Webster izazvala je također veliki interes jer je velike klubove dovela u bojazan od odlijeva kvalitetnih igrača za malu odštetu u slučaja otkaza ugovora o radu.</s><s>To je razlog zašto klubovi danas potpisuju izdašnije ugovore sa svojim glavnim zvijezdama po isteku druge ili 579</s>
<s>110 čak prve godine ugovora, iako igrači imaju ugovore na primjerice pet godina.</s><s>No, treba imati na umu i činjenicu da, zbog posljedica koje su proizvele odluke Webster i De Sanctis, klubovi sada vrše još veći pritisak na igrače kako bi potpisali nove ugovore raznim ucjenama, treniranjem s drugom momčadi ili juniorima, prijetnjama o neigranju za odgovarajuću reprezentaciju, što je bio slučaj i kod Webstera.585 2. Arbitraža pred tijelima nacionalog sportskog saveza Arbitražni postupak u autonomnim aktima nacionalnih sportskih saveza poznaju gotovo sve države.</s><s>U Italiji je Zakonikom o građanskom postupku (Codice del processo civile) u čl. 806. utvrđeno da „stranke mogu ovlastiti arbitra da donese odluku u sporu arbitražnim pravorijekom osim u slučaju prava kojima ne mogu raspolagati i ukoliko nije izričito zabranjeno zakonom“.586 Potrebno je istaknuti da svaki igrač ili nogometni klub ima pravo tražiti zaštitu svojih prava pred redovnim (državnim) sudovima, no ukoliko se takva zaštita i traži (što je vrlo rijetko zbog očite brzine postupka, veće fleksibilnosti, neformalnosti postupka i nižih troškova u postupku arbitraže), zahtjev se najčešće odnosi na povredu ugovornih odnosa, odnosno naplatu različitih potraživanja proisteklih iz ugovora igrača i klubova.587 Ipak, donekle je u suprotnosti s navedenim, pa i u suprotnosti s odredbama statuta FIFA-e i UEFA-e, čl. 60.</s><s>Statuta HNS-a koji propisuje da : „U slučaju spora za koje su nadležna pravosudna tijela FIFA-e, UEFA-e, CAS, Arbitraže i Arbitražnog suda Saveza ili pravnih tijela Saveza subjekti iz stavka 1. ovog članka obvezuju se da spor neće iznositi pred redovne sudove.“ 588</s>
<s>U Hrvatskoj, sukladno autonomnim aktima HNS-a, kao arbitražni sud ustanovljen je Arbitražni sud HNS-a.</s><s>589 Samostalni i stalni jednostupanjski sud, nadležan za rješavanje statusnih pitanja trenera i igrača i u svezi s tim imovinskih sporova koji nastaju između pojedinih subjekata HNS-a (klub – klub, igrač – klub, trener – klub, klub – pojedini županijski nogometni 585</s>
<s>Codice del processo civile, art.</s><s>806.; Izuzetak su određeni individualni radni sporovi iz čl. 409. (privatni radnopravni odnosi, agencijski odnosi, trgovačkog predstavnika, određeni radnopravni odnosi javnih službenika) koji mogu biti rješeni arbitražom ukoliko je to predviđeno zakonom ili kolektivnim ugovorom.</s><s>587</s>
<s>Čl. 62(1).</s><s>Statuta HNS-a: „Savez, njegova tijela i službene osobe, članovi Saveza, lige, klubovi, igrači, treneri,nogometni suci, službene osobe, licencirani posrednici za organizaciju utakmica, licencirani posrednici za transfere igrača i drugi pripadnici nogometnog športa priznaju nadležnost Arbitražnog suda za šport (u daljnjem tekstu: CAS) u Lausanni, Švicarska, sukladno odredbama Statuta FIFA-e i UEFA-e“.</s><s>Dostupno na: 589</s>
<s>111 savez) u smislu odgovarajućih odredbi Statuta i drugih propisa HNS-a, propisa FIFA-e i UEFA-e i hrvatskih zakona.</s><s>Ima šest članova, sudi u vijeću od po 3 člana, a postupak se pred navedenim sudom provodi po načelima izvanparničnog postupka.</s><s>590 Arbitraža nema nadležnost odlučivanja u pitanjima koja se odnose na sportska pravila, o naknadi za razvoj igrača, naknadi za solidarnost i dr.591 Ivkošić navedenom arbitražnom sportskom sudu niječe karakter izbranog sudišta (arbitraže) jer ne udovoljava osnovnim načelima arbitražnog postupka: slobodno sklapanje ugovora o arbitraži, nepristranost i nezavisnost arbitara i pridržavanje osnovnih pravnih načela arbitražnog postupka.592 S aspekta radnopravnih odnosa, iako, ponavlja se, teško je o radnopravnim odnosima pričati kada takvi nisu „ozakonjeni“, važno je istaknuti da postoji snažan mehanizam provedbe odluka Arbitražnog suda HNS-a, među ostalim i u pogledu isplate neisplaćenih, a dospjelih naknada za rad igrača temeljem njihovih ugovora s klubovima.</s><s>Tako će po proteku roka za ispunjenje obveze koja proizlazi iz meritorne odluke Arbitražnog suda HNS-a, na poziv predlagatelja Sud podnijeti zahtjev Disciplinskoj komisiji HNS-a za suspenziju i pokretanje disciplinskog postupka protiv nogometnog kluba koji nije postupio po pravorijeku Suda.593 590</s>
<s>Članak 60(2).</s><s>Statuta HNS-a, op. cit.: „Arbitraža ne može odlučivati o sporovima koji nastaju ili proizlaze izmeđusobnih odnosa subjekata u nogometnoj organizaciji povodom primjene Pravila nogometne igre i drugih diskrecijskih ovlašćenja koja proizlaze iz naravi nogometnog športa, kao ni o sporovima koji bi nastali u vezi naknade za formiranje i razvoj igrača, naknade povodom “načela solidarnosti” i sporovima u vezi natjecanja (sporovima koji proizlaze iz primjene Pravilnika o nogometnim natjecanjima).</s><s>Arbitraža ne može odlučivati niti o onim sporovima za rješavanje kojih nisu korištena sva pravna sredstva unutar Saveza“.</s><s>592</s>
<s>5. SPORT I UNUTARNJE TRŽIŠTE EUROPSKE UNIJE § 1 Pravni status sporta u okviru Europske unije U doktorskoj disertaciji biti će obrađeni svi izvori koji uređuju navedeno pitanje, kojih je dio prethodno na najkraći način predstavljen, te će se svakako naglasak dati odlukama ES-a i Europske komisije.</s><s>Istaknuti će se gotovo svi izvori tzv. mekog prava koji uređuju sport i njegovu specifičnost.</s><s>Njihovom analizom dana je geneza razvoja europskog sportskog prava.</s><s>ES i Komisija u svojim su se odlukama izjasnili za svojevrsnu specifičnost sporta, ali ne na način da je sport u potpunosti isključen iz polja primjene europskog prava.</s><s>Analizom sudske prakse uvidjeti ćemo razvoj pristupa ES-a sportu, prvotno kroz odnos s ekonomskom djelatnošću u kontekstu gospodarskih sloboda, a potom i kroz područje tržišnog natjecanja EU i nužnosti primjene pristupa „od slučaja do slučaja“.</s><s>I. SPORT KAO SREDSTVO INTEGRACIJE EUROPSKIH NARODA (1984.-1997.) U početku europsko se pravo nije previše bavilo problematikom sporta, te je u stvaranju unutarnjeg tržišta sport imao vrlo malu ulogu.</s><s>Sport je zapravo bio svojevrsni forum za razgovor između naroda, kao sredstvo pojačavanja i poboljšanja slike EU (tada Zajednica) u svijesti njenih građana, u organiziranju i financiranju određenih sportskih manifestacija, kako je to ustvrdio prvi akt na području Zajednice, danas Unije, Rezolucija Europskog parlamenta iz 1984. godine.594 Naime, kako kaže Parrish, razvojem ideje Europe koja pripada ljudima (People's Europe) namjera je bila proširiti ekonomsku integraciju izvan svojih okvira, te da EU koristi sport kao sredstvo povezivanja obrazovnih, kulturnih i društvenih ciljeva sadržanih u starom čl. 3. UEU-a.595 Kako ćemo u nastavku vidjeti, ES prije svega, a potom i ostale institucije EU imaju ulogu nadzora sportske autonomije sportskih udruženja, jer njihova pravila moraju biti transparentna, objektivno opravdana, nužna, proporcionalna, te moraju omogućiti dovoljnu razinu uključenosti za one na koje se ta pravila odnose.596 Zaključno, EU u pogledu sporta primjenjuje politiku negativne integracije, uz nužnost uzimanja u obzir 594</s>
<s>113 specifičnosti sporta i određenih izuzetaka koji ne predstavljaju povredu europskog prava (poput zabrane višestrukog vlasništva nogometnih klubova, ograničenja razdoblja za transfere Prvi dokument na području Unije, koji je javno proklamirao važnost sporta je bio „Izvješće Adonnino ili Adonnino Report“ 598 iz 1985. godine kojega je izdalo Vijeće.</s><s>No, navedeni je izvještaj samo neka vrsta nastavka, sramežljivog početka potpore razvoju i značenju sporta u Europi, naglašavajući ulogu sporta kao sredstva jačanja slike EU u očima državljana država članica, uz poštivanje autonomije sportskih organizacija.</s><s>Nakon stupanja na snagu Jedinstvenog europskog akta 1986. godine interes Zajednice u pogledu sporta bio je usmjeren ka širim socijalnim, obrazovnim i kulturnim poljima, te se tu pojavljuju prvi interesi ka razvoju europske sportske politike.</s><s>Rezolucija Europskog parlamenta iz 1989. godine599 je također, uz prvobitne ciljeve smanjenja nereda na sportskim priredbama, zloporabe droga i poticanja sporta za poboljšanje zdravlja građana, kao jedan od ciljeva svojevrsnog akcijskog plana poticala Komisiju da svojom aktivnošću utječe na „razmjene sportaša i trenera putem raznih programa Zajednice… odnosno da će program Europa 1992 utjecati na sportski svijet među ostalim i slobodom kretanja sportaša i trenera, koja se ima ostvariti po savjetovanju s odgovarajućim sportskim tijelima“.</s><s>Ovdje se prema autoru, naziru počeci ostvarenja ideje slobode kretanja sportaša i upravo ovo predstavlja svojevrsno ishodište glavnoj hipotezi ovoga rada.</s><s>Više od 20 godina je prošlo od začetka ideje slobode kretanja sportaša, no prema autorovu mišljenju, navedena sloboda je još uvijek barem pravno više „proklamirana“, a manje zbiljska.</s>
<s>Značenje sporta ogleda se i u njegovoj izuzetno važnoj ulozi u povećanju zaposlenosti kao jednog o glavnih ciljeva EU i danas.</s><s>To je naglašeno Bijelom knjigom o razvoju, 597</s>
<s>COM (84) 446, Final, Adonnino Report, „A People's Europe“, Bulletin European Communities, 6-1985, Supplement 7/85.</s><s>Adonnino Vijeće (Adonnino Commitee) je jedno od dva ad hoc vijeća koje je ustanovljeno radi jačanja ideje europskih integracija i ekonomske povezanosti, odnosno jačanja slike EU u očima njenih građana (neki od prijedloga su bili održavanje biciklističkih ili maratonskih utrka kroz nekoliko država članica, ostvarenje momčadi koje bi u nekim sportovima predstavljale EZ, prilikom sportskih susreta momčadi su pored simbola svoje države trebale nositi i simbol EZ-a itd.).</s><s>Jedinstveni europski akt je upravo nastao iz djelatnosti ta 599</s>
<s>114 kompetitivnosti i zapošljavanju600 iz 1993. godine, gdje se sport među ostalim granama izričito spominje kao pokretač povećanja zaposlenosti, a od država članica zahtijeva se poduzimanje potrebnih mjera za razvoj novih mogućnosti zapošljavanja, putem korištenja javno-privatnog partnerstva na svim razinama, uključujući i u sportu.</s><s>Nakon Izvješća Adonnino, još jedan Izvještaj od važnosti za sport je Larive Izvještaj iz 1994. godine, koji je rezultirao Rezolucijom Europskog parlamenta o Zajednici i sportu.601 Prema njemu, sportu se trebalo dati veće značenje, poglavito zbog njegova učinka u ostvarenju procesa europskih integracija, kao i učinka u ostvarenju jedinstvenog tržišta.</s><s>Europski parlament prvi puta je pozvao na „izbacivanje zapreka slobodi sudjelovanja građana Zajednice (danas Unije) u sportu, poput „pravila za strance (engl. foreigners rules)“ kao i na ukidanje svih oblika diskriminacije temeljene na državljanstvu“.602 Uslijedila je još jedna Rezolucija Europskog parlamenta 1997. godine, nakon što je odluka u predmetu Bosman ugledala svjetlo dana, na koju se sama rezolucija i poziva, a naglašava da „EU mora priznati specifičnu prirodu sporta i nezavisnost sportskog pokreta, uz shvaćanje da ekonomska aktivnost koju pruža profesionalni sport ne može biti isključena iz prava Zajednice“.</s><s>Zanimljivo je svakako i Izvješće Dorris Pack iz 1997. godine, kojim je naglašen značaj sporta na europsko društvo i samu privredu, te su podvučene sličnosti između sporta i kulture.603 Ipak, kako ćemo kasnije vidjeti, navedenu usporedbu je odbacio ES u odluci Bosman.604</s>
<s>Do stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, u primarnom pravu EU nije bilo regulirano pitanje sporta, no ipak je postojala neka vrsta pravnog okvira.</s><s>Naime, postojao je kroz mnogobrojne odluke, rezolucije, Bijelu knjigu o sportu i druge akte tzv. izravni pristup sportu, 600</s>
<s>115 kao i onaj neizravni, prije svega kroz odluke ES i Europske komisije u pogledu zabrane diskriminacije, ostvarenja gospodarskih sloboda kretanja, te zaštite tržišnog natjecanja.605 Nakon prethodno navedenih rezolucija, ono što je uslijedilo bilo je značajnije.</s><s>Naime, kao dodatak Ugovora iz Amsterdama 1997. godine, postojala je Deklaracija o Sportu,606 koja iako nije imala pravnu snagu, ipak je imala značaj političke javnopravne deklaracije, a to je predstavljalo svojevrstan temelj razvoja europske sportske politike.</s><s>Deklaracija je naglasila socijalni značaj sporta, osobito značenje u stvaranju identiteta i spajanju ljudi.</s><s>Također, posebna je važnost dana karakteristikama amaterskog sporta.</s><s>Može se reći da je navedena Deklaracija, nakon što je odluka Bosman dobrano potresla svijet sporta, na mala vrata pokušala nametnuti tzv. „specijalni status sporta“ jer je tražila od tijela Unije da poslušaju sportska udruženja kada se radi o važnim pitanjima po sport.</s><s>Dakle, traži se svojevrsni dijalog, a tražilo se i da se da specijalno značenje karakteristikama sporta, iako amaterskog.</s><s>No, prema mišljenju autora, ovdje se mudro, preko amaterskog sporta, nastoji ostvariti „specijalni status sporta“, a sve zbog velikog pritiska sportskih udruženja i saveza.</s><s>Sljedeći akt je bio radni materijal Europske komisije pod naslovom Razvoj i perspektive djelovanja Zajednice u području sporta iz 1998. godine.607 Navedenim su aktom priznate obrazovna, zdravstvena, socijalna, kulturna i rekreacijska uloga sporta.</s><s>Ključno je da „iako sport ispunjava važnu ekonomsku ulogu, opće isključenje sporta iz europskog prava nije dopušteno, te da sport nije isključivo ekonomska aktivnost već i dio europskog identiteta“.</s><s>Godine 1998. je svijetlo dana ugledao savjetodavni dokument Europski model sporta608, o kojemu je već prethodno bilo riječi i u kojemu je opisana organizacija i struktura sporta u Europi u obliku piramidalne konstrukcije na čijem se vrhu nalaze regionalna udruženja poput 605</s>
<s>http://europa.eu.int/eurlex/lex/en/ treaties/dat/11997D/htm/11997D.html, (2.11.2011.).</s><s>Napominje se da prilikom stvaranja nacrta Ugovora iz Amsterdama su postojale težnje da se unutar teksta uvrsti u čl. 3. UEZ-a u pogledu aktivnosti EU unutar liste i „sport“, te da se u čl. 151.</s><s>UEZ-a koji govori o kulturnom poretku također uvrsti sport, kako bi se naglasio njegov društveno-kulturni značaj.</s><s>No, navedeni prijedlog nije prošao, te je sport dobio svoje mjesto „tek“ u Deklaraciji o sportu.</s><s>Vidi Parrish, Sport law and 607</s>
<s>UEFA-e609, ili globalna poput FIFA-e610 ili FIBA-e611.</s><s>U svibnju 1999. godine održana je u Grčkoj prva konferencija EU o sportu s tri radne grupe: „Europski model sporta, uključujući društvenu dimenziju sporta“, „Odnos sporta i televizije“, te „Borba protiv dopinga u sportu“.</s><s>U radnoj grupi koja se bavila Europskim modelom sporta, najznačajniji zaključci bili su da se mora zaštititi autonomija sporta od svakog političkog i ekonomskog utjecaja, ostvarujući svojevrsnu ravnotežu; naglašeno je da treba zaštititi postojeću federalnu strukturu sporta; nužnost veće zaštite mladih sportaša; ostvarenje jednakih mogućnosti u sportu i ostvarenje integracije osoba s posebnim potrebama te, konačno, podupiranje regionalnog sporta poglavito država u razvoju i država Istočne Europe.612 Potom je uslijedio Izvještaj Komisije upućen Europskom Vijeću, poznatiji kao Izvještaj iz Helsinkija o sportu,613 iz 1999. godine.</s><s>Predloženo je da sport mora biti sposoban usvojiti novi gospodarski okvir u kojemu se mora razvijati, a da u isto vrijeme ne izgubi svoj identitet i autonomiju, koje podupire ulogu koju ima u socijalnom, kulturnom, zdravstvenom i ekonomskom području.</s><s>Također je rečeno da Zajednica, sada Unija, mora osigurati da inicijative pokrenute od vlasti država članica ili sportskih udruženja budu u skladu s pravom Zajednice, uključujući pravo tržišnog natjecanja, kao i da poštuju poglavito načela unutarnjeg tržišta (slobodu kretanja radnika, slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga).</s><s>Navedeni je Izvještaj došao u osjetljivom trenutku za europski sport, jer je postajala sve veća želja „velikih i financijski moćnijih“ nogometnih klubova da se izdvoje u određenu zatvorenu ligu u kojoj će oni sami diktirati pravila, prije svega raspodjele prihoda, a upravo je taj Izvještaj dao svojevrsni poticaj Europskom modelu sporta koji se temelji upravo na načelu promicanja i ispadanja iz liga, što ga razlikuje od američkog modela.614 U navedenom je aktu istaknuto da postoji potreba za novim pristupom sportu kako na Europskoj razini tako i na razini država članica, u skladu s Ugovorom, naročito s načelom supsidijarnosti i autonomije sportskih udruga.</s><s>Istaknuto je 4 vrste pravila.</s><s>Prva su ona pravila koja potpadaju pod europsko pravo, jer kada je sport povezan s ekonomskom aktivnosti potpada pod europsko pravo, no pravila o tržišnom natjecanju u pogledu sporta moraju se primijeniti na način da se uzme u obzir „specifični karakter sporta“.</s><s>Druga su pravila koja ne potpadaju pod spektar 609</s>
<s>117 europskog prava, a to su ona bez kojih sport nebi postojao i koja su nužna za funkcioniranje sporta, čija uloga nije utjecati na tržišno natjecanje, tzv. pravila igre (engl. „rules of the game“).</s><s>Treću grupu pravila čine ona, koja su u načelu zabranjena pravilima tržišnog natjecanja, riječ je o ograničavajućim pravilima u ekonomskoj aktivnosti sporta (ograničenja o paralelnom uvozu sportskih proizvoda, pravila o prodaji ulaznica, koja diskriminiraju osobe koje ne žive na području gdje se ulaznice prodaju, sustav međunarodnih transfera koji se temelji na proizvoljno određenim naknadama za razvoj igrača i sl.).</s><s>Posljednju grupu pravila čine ona pravila koja su isključena od pravila tržišnog natjecanja.</s><s>Prema mišljenju Komisije, a sukladno odluci Bosman, radilo bi se o mogućim sporazumima između profesionalnih klubova, odnosno odlukama nacionalnih saveza, a koji žele održati ravnotežu između klubova očuvanjem određenog stupnja jednakosti u mogućnostima te poticanju okupljanja i razvoja mladih igrača; kao i mogući sustav transfera ili standardnih ugovora kod kojega bi naknade za transfer bile temeljene na stvarnim troškovima treniranja i razvoja; kratkoročni ugovori o sponzorstvu temeljeni na javnom natječaju, ne bi prema Komisiji, bili u sukobu s europskim pravom.</s><s>Komisija je istaknula da „temeljne slobode zajamčene Ugovorima nisu općenito u sukobu s pravilima i regulatornim odredbama sportskih udruženja, ukoliko su takve mjere objektivno opravdane, ne diskiminirajuće, nužne i proporcionalne“, 615 te je očito da je Komisija pustila „otvorena vrata“ sportskim savezima i udruženjima da usklade svoja pravila s europskim pravom, no to, kako ćemo vidjeti ni do danas nije u potpunosti učinjeno.</s><s>Europski parlament u svojoj Rezoluciji o Izvještaju iz Helsinkija iz 2000. godine616 također naglašava da se specifični karakter sporta mora uzeti u obzir unatoč tomu što je profesionalni sport posao „biznis“ i da se pravila tržišnog natjecanja i četiriju sloboda iz Ugovora primjenjuju na komercijalni aspekt sporta.</s><s>U listopadu 2000. godine u Lilleu je održana konferencija (IX.</s><s>Europski sportski forum)617 na kojoj ju sudjelovali mnogi predstavnici država članica, država koje tek trebaju postati članicama EU kao i predstavnici europskih sportskih udruženja.</s><s>Na navedenoj je konferenciji naglašeno da pravna pravila treba primjenjivati na sportske klubove kada dolazi do ekonomske dimenzije, jer mnogi klubovi sada postaju mediji svijeta zabave.</s><s>Također, je 615</s>
<s>616 naglašeno da se pozdravlja pristup u Izvještaju iz Helsinkija, u kojem Komisija mijenja svoj pristup i sport ne shvaća više samo kao ekonomsku aktivnost.</s><s>Temeljena na Izvještaju iz Helsinkija, te Konferecije u Lilleu kao dodatak odluke Predsjedništva Europskog Vijeća u Nici 2000. godine, donesena je Deklaracija o specifičnim karakteristikama sporta i njegovoj socijalnoj ulozi u Europi, koji trebaju biti uzeti u obzir prilikom primjene zajedničke politike, odnosno Deklaracija iz Nice o sportu.618 Navedena Deklaracija iz Nice, koja poziva na Izvještaj iz Helsinkija,619 a na kojemu se i temelji, prema mišljenju Parrisha predstavlja tzv. novi pristup sportu, pristup koji u primjeni europskog prava na sport naglašava nužnost ravnoteže komercijalizacije s društvenim, kulturnim i obrazovnim kvalitetama sporta.</s><s>620 Deklaracija je naglasila da sportska udruženja i države članice imaju središnju odgovornost u vođenju sportskih poslova, te je nadodala da iako Zajednica nema izravnih ovlasti u okviru odredaba Ugovora, treba uzeti u obzir socijalnu, obrazovnu i kulturnu funkciju koja pripada sportu te ga učiniti specijalnim na način da pravila etike i solidarnosti nužna za očuvanje njegova socijalnog značaja budu poštovana i podupirana.</s><s>Navedenim se je aktom nastojalo dati razliku između čisto sportskih situacija koje nisu obuhvaćene poljem primjene Ugovora te čisto komercijalnih situacija koje u potpunosti potpadaju pod polje primjene prava Zajednice, sada Unije.</s><s>621 Treba poticati, prema mišljenju Vijeća, dijalog s pripadnicima sportskog pokreta u pogledu sustava transfera sportaša, kako bi se specifičnost sporta usuglasila s pravom Unije.</s><s>Navedenom je Deklaracijom izričito priznato pravo autonomije, odnosno pravo sportskih tijela na organiziranje i promicanje njihovih odgovarajućih sportova, osobito s obzirom na specifična sportska pravila, te je naglašeno načelo supsidijarnosti jer su u nadležnosti država članica mnoga pitanja utvrđena Deklaracijom, a sportska uduženja uživaju svoju autonomnost.</s><s>Opet se naglasak stavlja na posebnu prirodu sporta.</s><s>Navedeno je zanimljivo sa stajališta sudske prakse ES-a, poglavito odluke Meca-Medina, o kojoj će više biti riječi kasnije, u kojoj su pravila o antidopingu analizirana u svjetlu pravila tržišnog 618</s>
<s>Deklaracija o sportu iz Amsterdama, Izvještaj iz Helsinkija i Deklaracija o sportu iz Nice, nemaju pravnu snagu, već pripadaju u tzv. meko pravo, iako se ES na navedene akte poziva u svojoj judikaturi, što im daje veliku težinu, no na Sud nisu utjecale navedene deklaracije, ali na te iste deklaracije utjecala je judikatura ES-a.</s><s>Ipak, na iste se izvore Sud nije pozvao prilikom donošenja odluke Meca-Medina, a to je stoga što je drugostupanjska odluka odbacila dotadašnji koncept „čisto sportskih pravila (laws of the game – lex ludica)“ u odnosu na pravo EU.</s><s>Vidi Siekmann, The Specificity of Sport: Sporting Exceptions in EU Law, rukopis nije objavljen, dat autoru uz dopuštenje prije objave, str. 5. 620</s>
<s>119 natjecanja EU.</s><s>U pogledu ekonomskog konteksta prema sportu, analizirana su samo pitanja financiranja klubova i prodaja televizijskih prava.</s><s>Sukus Izvještaja iz Helsinkija temelji se na konceptu partnerstva na triju razinama makro-razini (europskih institucija), mezo-razni (države članice) i mikro-razini (subnacionalne grupe i ne državni subjekti) kako bi se ostvario strukturalniji i koordinirani pristup sportu.622 Kakav je utjecaj prava EU na sport de lege ferenda možda najbolje ilustrira Zajednička izjava njemačkog i engleskog premijera Schrödera i Blaira u pogledu Sustava transfera iz rujna 2000. godine, u kojoj su oni istaknuli da je „profesionalni nogomet ponos obiju država i da tako treba ostati.</s><s>Postojeći sustav transfera nije dobar, no radikalne reforme mogu imati negativnog utjecaja na strukturu europskog nogometa, poglavito preživljavanje malih klubova.</s><s>Zajedničko rješenje mora biti u interesu kako igrača, kao radnika, tako i klubova i udruženja.</s><s>Nadamo se da će Komisija u pogledu pregovaranja oko sporazuma o sustavu transfera uzeti u obzir specifičnu situaciju koja postoji u profesionalnom nogometu“.623 Prema Izjavi ministara sporta država članica EU iz 2001. godine,624 treba poticati otvoreni dijalog o socijalnim, obrazovnim i kulturnim vrijednostima sporta, kako bi se jamčila specifičnost sporta u Europi na svim razinama.</s><s>Nakon Izvještaja iz Helsinkija, Konferencije o europskom sportu, te osobito Deklaracije iz Nice, prema Blanpainu očito je da je došlo do pobjede specifične prirode sporta u odnosu na europsko pravo, sportski element ima prvenstvo, a europsko pravo je postalo prema njegovu mišljenju izuzetak.625 No, navedeno moža ipak nije tako, jer odluka Meca Medina, je opet dala veće značenje europskom pravu, te utvrdila da nema „čisto sportskih pravila“, već se svaki predmet mora razmatrati za sebe.</s><s>U svibnju 2006. godine donijet je Nezavisni prikaz europskog sporta ili Arnaut izvješće.626 Kako je već u 622</s>
<s>626 uvodu istaknuto „navedeno je Izvješće neovisno od nogometnih vlasti ali je financirano od strane UEFA-e, s potrebom da se uzme u obzir UEFA-in strateški dokument „Vizija Europe“,627 jasno je da je navedeno Izvješće pristrano.</s><s>Izvještaj se može podijeliti u četiri dijela: prvi dio, govori o konceptu specifičnosti sporta; drugi dio sadrži tzv. zabrinjavajuće trendove profesionalnog sporta u Europi; treći dio predlaže pravne instrumente kojima bi trebali riješiti probleme istaknute u drugom dijelu; te, konačno, u završnom dijelu nalazi se set preporuka upućen institucijama EU i sportskim udruženjima.</s><s>Tako se predlaže uvođenje skupnog izuzeća (engl. block exemption) u pogledu sporta spram prava tržišnog natjecanja,628 odnosno ukoliko to nije moguće, jasne smjernice za primjenu prava tržišnog natjecanja EU spram sporta, a što je nužno i u pogledu jasnih smjernica koja sportska pravila potpadaju pod polje primjene prava slobode kretanja, a koja su isključena; stvaranje Europske sportske agencije koja bi nadzirala implementiranje Izvješća; priznavanje prava upravljanja nogometom od strane institucija EU spram UEFA-i.629 Naglašena je nužnost da se putem doktrine podijeljenih ovlasti uvede demokratičnost u rad monopolističkih vladajućih tijela sportskih udruženja te nužnost jače suradnje sa svim sudionicima sportskog pokreta uključujući predstavnike sportaša te navijače, a načelo solidarnosti treba ojačati.630 Unatoč tomu što navedeno Izvješće traži od FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza izmjene svojih struktura kako bi postali više demokratičniji, ipak se teško oteti dojmu da se navedeno izvješće priklanja argumentima sportskih udruženja.</s><s>Treba istaknuti da je ono doprinijelo raspravi o odnosu sporta i EU,631 te da je napravilo izvrsni posao u identificiranju problema s kojima se europski sport susreće kao rezultat veće globalizacije i masivnije komercijalizacije profesionalnog sporta, pogotovo zbog velike količine novaca koji je prisutan u navedenom području gospodarstva.632</s>
<s>Prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, dok je sudbina Ustava EU, a potom i Lisabonskog ugovora bila upitna, Europski parlament u ožujku 2007. godine je usvojio Rezoluciju Europskog parlamenta o budućnosti profesionalnog nogometa u Europi.633 627</s>
<s>Treba istaknuti da je Europska komisija u svojoj Bijeloj knjizi o sportu, izjavila da ne razmatra pitanje skupnog izuzeća u pogledu sporta, pa se navedeni prijedlog ne treba više razmatrati.</s><s>Vidi Bijela knjiga o sportu, 629</s>
<s>Naglašena je važnost Europskog nogometnog modela s odnosom amaterskog i profesionalnog nogometa, značaj piramidalne strukture sporta u Europi, podržan je rad iz Arnaut-Izvješća, izražena je nada da se u budućnosti profesionalni nogomet neće razmatrati po načelu od slučaja do slučaja već da će se utvrditi pravna sigurnost.</s><s>Navedena Rezolucija je bolje uravnotežena od Arnaut-Izvješća, naglašen je društveno-kulturni aspekt sporta, koji ga razlikuje od drugih ekonomskih djelatnosti, 634 naglašavajući da je ekonomija sporta subjektom europskog prava.</s><s>635 Istaknuto je podržavanje temeljnog načela da ekonomski aspekt profesionalnog sporta potpada pod okrilje europskog prava, uzimajući u obzir posebnost sporta utvrđenu Deklaracijom iz Nice, te smatra u tom kontekstu da su restriktivni učinci sportskih pravila sukladni s pravom EU, pod uvjetom da navedeno pravilo slijedi legitimne ciljeve sukladne prirodi i svrsi sporta te da su njegovi restriktivni učinci svojstveni težnji ka tom cilju, i da su proporcionalni.636 Pozvana je Komisija da donese smjernice kako primijeniti navedena načela, a europski i nacionalni savezi i udruženja na dijalog kako bi se postigao formalni okvir.</s><s>Također, pozvana je Komisija da zajedno s Parlamentom, državama članicama te europskim i nacionalnim savezima, uključi načela i preporuke navedene u predmetnoj Rezoluciji u Bijeloj knjizi o sportu koja je kasnije, u srpnju 2007. godine i donesena.</s><s>Bitno je istaknuti da su pozvane UEFA i FIFA da u svoje statute unesu, a to je kasnije i učinjeno, pravo svakog sportaša na pristup sudu, i što ne smije imati nikakve disciplinarne ili kakve druge posljedice po sportaša, kao i da se priznaje pravo na samoreguliranje sportskih saveza koje je sadržano i opravdano Europskim sportskim modelom, uz nužno poštivanje načela proporcionalnosti.</s><s>Zanimljivo da se u navedenoj Rezoluciji pozvalo na predmet Charleroi,637 u kojem nikada na koncu nije donesena odluka, vjerujući da bi navedeni predmet ozbiljno umanjio sposobnost malih i srednjih nogometnih saveza da sudjeluju u međunarodnim natjecanjima, kao i da bi ugrozilo važna ulaganja od strane nacionalnih saveza u nogometnu bazu.</s><s>Smatra se da bi klubovi trebali prepuštati svoje igrače državnim reprezentacijama bez potraživanja ikakve naknade za tako što, te se potiču FIFA i UEFA da zajedno s europskim klubovima i ligama utvrde uvjete koji se imaju primijeniti na igrače koji su ozlijeđeni za vrijeme igranja za reprezentaciju, po sustavu kolektivnog osiguranja.</s><s>Autor je mišljenja, da su ovakvo zadiranje Parlamenta u sudski predmet i očit (15.08.2010.).</s><s>Nastala je iz Nacrta belgijskog parlamentarca Ive Beleta, a kao Izvješće Vijeća za kulturu i obrazovanje, pa se često navedena rezolucija naziva i Belet-Izvješće, prema svojem autoru.</s><s>634</s>
<s>Odluka C-243/06 SA Sporting du Pays de Charleroi, G-14 Groupment des clubs de football européens v Fédération internationale de football association (FIFA), nije objavljena.</s><s>122</s>
<s>637 pritisak na ES za svaku osudu.</s><s>Kakav bi bio ishod navedenog predmeta nismo saznali jer je tužba povučena.</s><s>Naglašeno je da bi profesionalni nogometaši, njihovi sindikalni predstavnici te klubovi i lige trebali biti bolje povezani u vođenju nogometa u okviru socijalnog dijaloga.</s><s>Naglašena je socijalna, kulturna i obrazovna uloga nogometa, te je „istaknuta jasna podrška mjerama UEFA-e za poticanje obrazovanja mladih igrača zahtjevima o najmanjem broju „igrača usavršavanih u domaćoj sredini“ (engl. home-grown) u momčadima profesionalnih klubova, kao i postavljanjem ograničenja o broju igrača u momčadi, s uvjerenjem da su takve mjere proporcionalne, te se pozivaju profesionalni klubovi da striktno primijene navedena pravila.</s><s>Nužno je poduzeti dodatne mjere kako navedeno pravilo o „home-grown“ igračima ne bi dovelo do trgovanja djecom, sklapanjem ugovora s djecom mlađom od 16 godina, kao i da se djeci pruži obrazovanje i usavršavanje, izvan treniranja i sportskog razvoja.“ 638 Posebno, što je bitno za ovaj rad, Parlament je naglasio da je „svjestan potrebe efikasnije implementacije radnopravnog zakonodavstva u svim državama članicama kako bi se osiguralo da profesionalni igrači ostvaruju prava koja im pripadaju zajedno s obvezama koje su dužni ispunjavati u odnosu na svojeg poslodavca.</s><s>“639 Iako navedena rezolucija nije sadržavala formalni zahtjev za izmjenu Ugovora, izrazila je želju da primjena prava Zajednice (sada prava EU) spram profesionalnog nogometa ne remeti njegove socijalne i kulturne svrhe razvojem prikladnog pravnog okvira koji bi u potpunosti poštivao temeljna načela specifičnosti profesionalnog nogometa, autonomije njegovih tijela i sastavnica.</s><s>Sport ne može djelovati pod istim uvjetima kao druga područja gospodarstva, jer klubovi mogu opstati jedino zahvaljujući uravnoteženom sportskom nadmetanju, a osim toga naglašena je i želja da se izbjegnu situacije u kojima bi sud svojim odlukama ili načelom „od slučaja do slučaja“ utjecao na budućnost profesionalnog nogometa.640 Valja ovdje istaknuti da je prema mišljenju Europskog parlamenta, u slučaju kada bi ES odlučivao o pravilu UEFA-e o nužnosti da svaka momčad ima određeni broj igrača „razvijenih na području te države“ poznatije kao pravilo o „home grown players“, o kojem će se nešto više reći kasnije, isti utvrdio da bi ono bilo sukladno bivšem članku 12.</s><s>UEZ-a o zabrani diskriminacije.</s><s>Autor nije istoga mišljenja, te je navedeno jedna od glavnih teza doktorske disertacije.</s><s>638</s>
<s>U srpnju 2007. godine Europska je komisija donijela Bijelu knjigu o sportu (engl.</s><s>White paper on sport) koja predstavlja prvi značajniji strateški dokument tijela EU u pogledu sporta, a važnost je tim veća što Komisija godišnje izda dvije do tri „bijele knjige“, što ukazuje na snažnu „političku podršku“.</s><s>641 Navedeni je dokument donesen pod velikim pritiskom sportskih udruženja, poglavito UEFA-e, koja su pod svaku cijenu nastojala propagirati isključenost sporta od polja primjene prava EU.642 Ipak, Bijela knjiga o sportu nije osmišljena kao akt koji predstavlja temelj za zakonodavni prijedlog, već kako bi se istaknulo trenutno stanje odnosa Komisije spram sporta.643 Prema Weatherillu, navedeni dokument predstavlja dobar prikaz sudske prakse EU u pogledu sporta, iako postoji pristrano tumačenje presude Meca-Medina, te predstavlja dobru analizu „boljeg reguliranja“ odnosa EU i sporta.</s><s>644 Istaknuto je da je sport rastući ekonomski i socijalni fenomen koji daje značajan doprinos u strateškim ciljevima EU: solidarnosti i prosperitetu; promiče aktivni doprinos građana EU društvu i tako pomaže postizanju aktivnog državljanstva; a temelji se na Akcijskom planu Pierre de Coubertain.645</s>
<s>Bijela knjiga se bavi trima područjima važnim za EU.</s><s>Prvo područje čini socijalna uloga sporta: istaknut je podatak da prema istraživanju Eurobarometra iz 2004. godine 60% građana EU bavi se sportom u više od 700.000 sportskih klubova; fizičkom se aktivnošću utječe na povećanje razine zdravlja građana EU, te je nužna snažnija suradnja između zdravstvenog, obrazovnog i sportskog sektora na razini država članica, što Komisija zdušno potiče; naglašena je potreba snaženijeg zalaganja u borbi protiv dopinga; nužno je naglasiti ulogu sporta u obrazovanju i usavršavanju, što treba biti potaknuto Programom cjeloživotnog učenja; važno je omogućiti profesionalnim sportašima uključivanje u tržište rada po okončanju 641</s>
<s>Postojale su dvojbe da li navedenom problemu sporta i EU pristupiti putem dokumenta poput Bijele knjige ili, kako je predloženo Arnaut-Izvješćem, putem specifičnih zakonodavnih prijedloga.</s><s>U konačnici odluka je pala na Bijelu knjigu jer se željelo pristupiti sportu sveobuhvatnijim pristupom.</s><s>Parrish, Miettinen, The 642</s>
<s>Koliki je bio otpor promjeni pravila od strane UEFA-e, najbolje ilustrira izjava sadašnjeg Predsjednika Michela Platinija iz 2007. godine, povodom donošenja Bijele Knjige o sportu: „Ne možete ubiti filozofiju nogometa koja traje 150 godina, društvenu djelatnost, zbog člana Komisije koji se nikada nije bavio sportom, i to zbog jednostavnog prava da je sportaš radnik.</s><s>To je sport, to nije proizvod.</s><s>Dio je našeg života…</s><s>Ukoliko EU utvrdi da je to proizvod, to je kraj našeg sporta.“; Michel Platini: EU labour movement rules threten football, The</s>
<s>124 profesionalne karijere, što se može ostvariti ulaganjima u najranijoj dobi u razvoj mladih sportaša na sportskom planu, ali i ulaganjem u visokokvalitetne centre za razvoj i obrazovanje sportaša; promicanje volontiranja i aktivnog državljanstva putem sporta; korištenje potencijala sporta za socijalnu inkluziju, integraciju i jednake mogućnosti (mladi, osobe s posebnim potrebama, slabije imučne osobe i dr.) uz korištenje Otvorenih metoda koordinacije za socijalnu zaštitu i socijalnu inkluziju; osnaživanje prevencije i borbe protiv rasizma i nasilja; naglašena je uloga sporta u međunarodnim odnosima s drugim državama; podupiranje održivog razvitka ljudskog okoliša putem sporta.646 Drugo područje od interesa za EU u pogledu sporta jest ekonomska dimenzija sporta.</s><s>Prema autorovu mišljenju, iako je navedena na drugom mjestu, teško se oteti utisku da navedeno područje zapravo predstavlja glavno područje interesa.</s><s>Naime, sport je dinamični i brzo rastući sektor koji može doprinijeti Lisabonskim ciljevima rasta i otvaranja novih radnih mjesta jer, kako ukazuje studija izrađena 2006. godine za vrijeme austrijskog predsjedanja EU, 2004. godine sport je činio 3,7 % BDPa EU, te je zapošljavao gotovo 5,5% radne snage; važan je značaj prava intelektualnog vlasništva; naglašena je nužnost postojanja Europske statističke metode za mjerenje ekonomskog utjecaja sporta; nameće se kao nužnost uvođenje pravila u pogledu ulaganja javnih novčanih sredstava u sport, kao i boljeg poreznog opterećenja sporta.647 Treće područje interesa čini sama organizacija sporta.</s><s>Ponovno je naglašena važnost europskog modela sporta, no Komisija je naglasila da je neralno pokušati definirati jedinstveni model sporta u Europi; priznata je autonomija sportskih organizacija i predstavničkih struktura (poput nacionalnih liga); dijalog sa sportskim organizacijama naglašen je kao bitan, kao i da se mnoga pitanja mogu riješiti autonomnim pravilima, ali uz nužno poštivanje prava EU; istaknuto je da je sport subjektom prava Unije u slučaju ekonomske aktivnosti, a to se odnosi na pravila o tržišnom natjecanju, unutarnjem tržištu, zabranu diskriminacije temeljenu na državljanstvu, odredbe o građanstvu EU, kao i na jednakost muškaraca i žena u pogledu zaposlenja, no naglašena je specifičnost sporta, koja prema Komisiji proizlazi iz sudske prakse ES-a i odluka Komisije uz nužno poštivanje načela proporcionalnosti, spomenuta je odluka Meca-Medina kojom je odbačena teza o „čisto sportskim pravilima“; naglašena je važnost gospodarske slobode kretanja i borbe protiv diskriminacije temeljene na državljanstvu u svim sportovima (naglašena su ograničenja i proporcionalna ograničenja slobode kretanja priznata od strane ES-a u pogledu: prava na izbor državljana određene države za igranje u nacionalnim reprezentacijama, nužnost ograničenja broja natjecatelja u natjecanju te 646</s>
<s>125 utvrđivanje krajnjeg roka za ostvarivanje transfera igrača u momčadskim sportovima); sva pravila koja se odnose na transfere moraju biti sukladna europskom pravu; nužnost uređenja pravila o igračevim zastupnicima; važnost zaštite maloljetnika; spomenuti su korupcija, pranje novaca i ostala financijska kaznena djela; sustav licenciranja klubova; odnos sa medijima, pogotovo televizijom s naglaskom na prodaju televizijskih prava prijenosa uz nužnost poštivanja solidarnosti među klubovima.648 Naglašavajući da je sport subjektom EU prava, priznate su dvije dimenzije specifičnosti sporta: tradicionalna pravila igre i legitimni ciljevi osiguranja neizvjesnosti i natjecateljske ravnoteže s jedne strane, te specifičnost strukture sporta (autonomija sportskih organizacija, piramidalna struktura natjecanja, mehanizam solidarnosti, načelo jednog saveza po sportu i dr.).649 Također, Komisija je naglasila nužnost konstantnog dijaloga sa sportskim partnerima, suradnje s državama članicama u pogledu razvoja sporta te pogotovo pitanje socijalnog dijaloga na europskoj razini kako bi se ojačali radni odnosi i uvjeti rada u području sporta.650 U tom pogledu, kako proizlazi iz Akcijskog plana Pierre de Coubertin „Komisija će poduzimati mjere kako bi se ostvario efikasniji strukturni dijalog o sportu u EU, uključujući organizaciju godišnjeg okupljanja u vidu Europskog sportskog foruma s tematskim raspravama upućenim poglavito sudionicima Europskog sporta“.651 Ovdje treba naglasiti da je Bijela knjiga o sportu potvrdila načelo supsidijarnosti, autonomije sportskih organizacija kao i postojanje pravnog okvira EU prava u pogledu sporta.</s><s>Navedena Bijela knjiga nije slučajno donesena upravo 2007. godine.</s><s>Naime, prethodili su joj Arnaut izvješće i Rezolucija Europskog parlamenta o budućnosti europskog profesionalnog nogometa iz 2007. godine.</s><s>Bijela knjiga je bila vođena velikim očekivanjima sudionika sportskog svijeta, koji su željeli svoje stavove uključiti u politički akt EU, uključujući i potrebu za boljom promocijom sporta i postizanjem veće pravne sigurnosti.652 Razočarenje Bijelom knjigom o sportu653 od strane sportskih udruženja zapravo nije osnovano, jer je Komisija navedenim dokumentom samo 648</s>
<s>Zajednička Deklaracija MOO-a i FIFA-e u pogledu Bijele knjige o sportu: „Much Left to be done“, 11.7.2007., dostupno na: http://www.olympic.org/news?articleid=54916, (10.7.2011.): „Istaknuli su da je struktura Bijele knjige potpuno u suprotnosti s olimpijskim pokretom, da niječe regulatorne ovlasti međunarodnih saveza, podijelu ovlasti između njih i europskih saveza…</s><s>Kao svjetska sportska organizacija uključeni smo u borbu za pošteno sportsko natjecanje, promicanje sportaša i usavršavanje mladih talenata, očuvanju ravnoteže između natjecanja i zaštite integriteta svakog sporta posebno.</s><s>To su osnovni elementi Europskog sportskog modela, te bi željeli da Komisija bude na našoj strani u zaštiti tog modela ne samo za budući razvoj sporta, već i za dobrobit europskog društva općenito.“ 126</s>
<s>653 potvrdila praksu ES-a iz odluke Meca-Medina ustvrdivši da primjena testa proporcionalnosti na predmete sporta zahtijeva uzimanje u obzir konkretnih okolnosti svakog slučaja (engl. case-by-case), te navedeno onemogućuje donošenje općih smjernica i pravila za primjenu europskog prava na sport.654 Navedeni je dokument, predložio nekoliko instrumenata koji bi trebali pomoći u rješavanju pitanja sporta u okviru europskog prava, poput studija, istraživanja, poticanja jačeg dijaloga partnera, preporuke itd., dakle pomoću tzv. „soft law“ pristupa nastojalo se regulirati pitanje sporta, jer zakonodavnih ovlasti iz Ugovora, za tako nešto nije niti bilo.</s>
<s>IV.</s><s>SPORT I LISABONSKI UGOVOR – NOVA DIMENZIJA Za vrijeme Slovenskog predsjedanja Vijećem 2008. godine, predsjednici nacionalnih olimpijskih odbora država članica, predstavnici Izvršnih vijeća olimpijskih odbora, te predstavnik Europske komisije za sport dali su zajedničku izjavu, koja je kao takva prihvaćena, te je 2008. godina proglašena „Europskom godinom međukulturalnog dijaloga“ s obzirom na činjenicu da sport i fizička aktivnost predstavljaju izvrsno sredstvo promicanja obrazovanja, zdravlja i mira, kao i temeljnih društvenih vrijednosti poput momčadskog duha, pravednog natjecanja, suradnje, tolerancije i solidarnosti.655 Iste godine, u travnju Vijeće regija EU je u pogledu Bijele knjige o sportu, utvrdilo da „sport predstavlja važan instrument za promicanje integracije svih socijalnih grupa, jer promiče sposobnosti pojedinaca, te pojedine temeljne vrijednosti, poput korektnosti, tolerancije i solidarnosti.</s><s>“656 Konačno u svibnju iste godine, i Europski je parlament dao svoje viđenje Bijele knjige o sportu, te je naglasio da „sport predstavlja sastavni dio kulture i europskog intentiteta, služi kao važan instrument promicanja interkulturalnog dijaloga, predstavlja izniman doprinos razvoju i promicanju važnih socijalnih, kuturnih i obrazovnih vrijednosti… te je zatraženo od Europske komisije da uzme u obzir specifičnost sporta ne uzimajući u obzir pristup rješavanja pitanja sporta prema načelu od slučaja do slučaja, već da je nužna snažnija pravna sigurnost 654</s>
<s>127 u pogledu primjene normi europskog prava u pogledu sporta; naglasivši nužnost održavanja studija i seminara u pogledu primjene acquisa communautairea na sport i dr.“.</s><s>657 Od 1. prosinca 2009. godine, u odnosu sporta i prava EU, dogodio se značajan pomak stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora.658 Naime, člankom 6. UFEU-a po prvi je put uređeno pitanje sporta u okviru nadležnosti tijela EU,659 te je sport uz obrazovanje, stručno osposobljavanje i pitanje mladih osoba uvršten u područje u kojemu EU ima nadležnost poduzimanja mjera u svrhu podupiranja, koordiniranja i dopunjavanja mjera država članica.660 Valja naglasiti sadržaj članka 165.</s><s>UFEU-a (bivši članak 149.</s><s>UEZ-a) koji sada izričito spominje sport i naglašava da će „Unija pridonijeti promociji europskih sportskih pitanja, uzimajući u obzir poseban karakter sporta, njegove strukture temeljene na dobrovoljnoj aktivnosti, te njegove socijalne i obrazovne uloge“.</s><s>661 No, i ako vrlo bitan napredak u području odnosa sporta i europskog prava, Unija još uvijek nema ovlasti harmonizacije organizacije sporta u Europi, te je uređenje navedenoga u nadležnosti država članica i sportskih udruženja,662 a Europa će zahvaljujući Lisabonskom ugovoru imati pravni temelj za ulogu podupiranja država članica u socijalnim, obrazovnim i kulturnim aspektima sporta.663 No, ako analiziramo sudsku praksu ES-a, jasnim se nameće da bez obzira što se neko područje nalazi u nadležnosti država članica, odnosno u konkretnom slučaju sporta u nadležnosti sportskih udruženja, „ostvarivanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom, bez obzira na činjenicu da je određeno područje u nadležnosti država članica, zahtijeva se od država članica da prilagode svoje sustave.</s><s>To ne znači da se na taj način umanjuju suverena prava u tom području“.664 Ipak, kako smatraju Parrish i Miettinen, uvrštenje konstrukcije 657</s>
<s>Postoje kritike zašto čl. 165.</s><s>UFEU-a ne sadrži horizontalnu integracijsku odredbu, kakvu primjerice sadrži odredba o zaštiti potrošača.</s><s>Navedeno ne bi stvaralo temelj za „sportski izuzetak“ ili „bianco imunitet sporta“ već za „sportsko opravdanje“ odnosno zaštitu jedinstva sporta općenito.</s><s>Mestre, Sport in the European 659</s>
<s>Europsko je Vijeće po stupanju na snagu Lisabonskog ugovora 2010. godine pitanje sporta uvrstilo u područje interesa: Obrazovanje, mladi, kultura i sport.; European Council: List of Council Configurations, EUCO</s>
<s>dostupno na:http://www.consilium.europa.eu/uedocs/ cms_data/docs/pressdata/en/ec/116549.pdf, (7.11.2011.).</s><s>660</s>
<s>Kako tvrde Parrish i Miettinen navedeno je bitno jer se sada izbjegavaju posljedice poput one koje je imala odluka ES-a, C-106/96, UK v Commission, ECR Š1998Ć I-2729, u kojem zbog toga što nije postojala pravna osnovanost promicanja europskih sportskih pitanja je dovedeno u pitanje legalnost proračunskih izdataka za sport.</s><s>Parrish, Miettinen: The Sporting Exception…, op. cit., str. 39. 662</s>
<s>„specifične prirode sporta“ u primarno pravo EU imati će zasigurno značaj utjecanja na pravno rezoniranje Suda i Komisije u predmetima koji se dotiču sporta, a kojima će se navedene institucije baviti u budućnosti.</s><s>665 Ovdje treba naglasiti da je u okviru DG-a Europske komisije za obrazovanje i kulturu ustrojen posebni Odjel za sport, koji će zasigurno u budućnosti odigrati veliku ulogu u razvoju europskog sportskog prava, naravno u okviru svojih ovlasti.666 Specifičnost sporta, sada i inkorporirana u primarno pravo EU, tj. osnivačke ugovore, naglašava se već desetljećima kako u djelima najvećih pravnih stručnjaka europskog prava i drugih grana prava, nezavisnim ekspertizama,667 tako i priopćenjima raznih sportskih udruženja od onih na globalnoj (FIFA) ili regionalnoj razini (UEFA), do nacionalnih sportskih saveza.</s><s>Tako je, recimo, Komisija otvoreno ustvrdila da novčana sredstva koja lokalne zajednice u Francuskoj ulažu u profesionalne klubove koji imaju trening centre za mladež predstavljaju vladine subvencije upućene obrazovanju i tjelovježbi, ali da ne predstavljaju državne poticaje u svijetlu čl. 101.</s><s>UFEU-a, 668 koji bi onda bili suprotni pravu EU.</s><s>Bivši povjerenik Europske komisije nadležan za tržišno natjecanje Monti, o navedenom kao i o usklađenosti pravila FIFA-e o transferima nogometaša s pravom EU koja je Europska Komisija razmatrala, istaknuo je sljedeće: „sada je jasno da su pravila EU i nacionalna prava primjenjiva na nogomet, i nikome ne smije promaći da je EU sposobna shvatiti poseban status sporta, poglavito njegov socijalni, integracijski i kulturni značaj“.669 Ovime se jasno naglašava težnja, ne samo sportskih udruženja, već i nekih političkih tijela Unije, da se sportu da poseban status, no ES o navedenom nije bio tako jasan poput Europske Komisije.</s><s>Još jedan akt treba ovdje spomenuti, a to je svakako Radni dokument Europske komisije „Bijela knjiga o sportu 2 ili Bijela knjiga o sportu plus“ (The White Paper on sport plus)670 iz 2011. godine.</s><s>Komisija navedenim aktom priznaje načelo autonomije sportskih struktura kao temeljno načelo organizacije sporta, kao i ovlast država članica u uređenju navedenog pitanja, poštujući načelo supsidijarnosti.</s><s>Slično kao Bijela knjiga o sportu, ovaj dokument razrađuje društvenu ulogu sporta (borba protiv dopinga; obrazovanje, razvoj i kvalifikacije u 665</s>
<s>Commission Press Release: Commission closes investigation into FIFA regulations on international football transfers, IP/02/824, 5.7.2002. dostupno na: http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference= IP/02/824&format=HTML&aged=1&language=EN&guiLanguage=en, (10.5.2010.).</s><s>670</s>
<s>669 sportu, poglavito nužnost obrazovanja mladih igrača za vrijeme njihova sportskog razvoja; prevencija i borba protiv nasilja i netolerancije; jačanje zdravlja putem sporta; socijalna inkluzija u i putem sporta); ekonomsku dimenziju (s naglaskom na kolektivnu prodaju televizijskih prava kao dobar primjer financijske solidarnosti i mehanizma raspodjele, te iako ograničava tržišno natjecanje sukladno čl. 101.</s><s>UFEU-a, ono može ukoliko ispunjava kriterije, biti opravdano kao izuzetak) i organizacijsku strukturu sporta (promicanje dobrog vladanja u sportu, specifična priroda sporta, sloboda kretanja i državljanstvo sportaša, pravila o transferima i zastupnicima igrača, integritet sportskih natjecanja putem pravila o licenciranju klubova i borbe protiv namještanja utakmica te europski socijalni dijalog u sportskom sektoru), kao i suradnju s trećim državama međunarodnim organizacijama.</s><s>U navedenom se aktu poziva na čl. 165.</s><s>UFEU-a, na odredbe ugovora o zabrani diskriminacije iz čl. 18. i 21.</s><s>UFEU-a, na odredbe o slobodi kretanja radnika iz čl. 45.</s><s>UFEU-a, kao i na odluku Bernard,671 nakon što prva progovara i poziva se na čl. 165.</s><s>UFEU-a u pogledu sporta.</s><s>Također se poziva na socijalnu i obrazovnu funkciju sporta, kao i na njegovu specijalnu prirodu, što onda čini sport „posebnim, tj. specifičnim“ u odnosu na ostala područja gospodarstva.</s><s>672 Naglašeno je da, sukladno odredbama ugovora o zabrani diskriminacije temeljene na državljanstvu i odredbama o slobodi kretanja, zajedno s čl. 165.</s><s>UFEU-a koji od EU traži razvijanje europskog modela sporta putem tzv. mekog prava, proizlazi da se opće pravilo o zabrani diskriminacije odnosi na profesionalne sportaše, koje štite u pravilu odredbe o slobodi kretanja radnika i amaterske sportaše, koje štite odredbe o slobodi kretanja građana Unije.673 Zanimljivo da je „Bijela knjiga o sportu 2“ opet naglasila da iz sudske prakse ES-a proizlazi da izuzetak općeg načela zabrane diskriminacije, a to su pravila koja isključuju strane igrače od igranja određenih utakmica, a odnosi se na prirodu i kontekst takvih utakmica koje su čistog sportskog interesa (utakmice reprezentacija), no taj izuzetak mora ostati ograničen na isključivo svoj subjekt primjene i na njega se ne može pozivati kako bi se postigla isključenost ukupnosti sportskih aktivnosti iz polja primjene prava EU.674 Među ostalim, potvrđeno je da prema mišljenju Komisije pravila „home-grown players“ nisu suprotna pravu EU, kao i da su sukladna sudskoj praksi ES-a.</s><s>Ugovori koji su zaključeni s trećim državama, imaju učinak da zakonito zaposleni državljani tih trećih država ne mogu biti 671</s>
<s>130 diskriminirani u pogledu uvjeta rada, naknade plaće i otkaza, te da ne smiju postojati ograničenja u pogledu njih da nastupe za svoj klub u utakmici, no to ne znači da imaju pravo uživanja slobode kretanja unutar EU.675</s>
<s>Posljednji akt tzv. mekog prava koji se tiče sporta je Rezolucija Europskog parlamenta o Europskoj dimenziji sporta iz 2012. godine.</s><s>676 Istaknuta je nužnost primjene načela specifičnosti sporta u odlukama ES-a i Komisije, koje načelo izvire iz skupa i ukupnosti pojedinog sportaša, što sport razlikuje od drugih grana gospodarstva.</s><s>Sport mora biti subjektom europskog prava gdje je to nužno i prikladno primjenom načela „od slučaja do slučaja“, a Komisija je pozvana da izda smjernice o primjeni europskog prava na sport kako bi se otklonile postojeće nejasnoće.</s><s>Također se potiču države na obrazovanje i usavršavanje sportaša, njihovu integraciju u tržište rada po okončanju sportskih karijera, kao i da države poduzmu mjere da sportaši koji profesionalno žive od bavljenja sportom u korištenju socijalnih prestacija budu izjednačeni s radnicima.</s><s>Dana je potpora socijalnom dijalogu u sportu, te pravilu o „home-grown“ igračima.</s><s>Zanimljivo je da se ponovno pojavio prijedlog sportskim savezima da na dresovima reprezentacija igrači nose zastavu EU, kako bi se ojačala povezanost europskih naroda, što je bilo predloženo još u Adonnino-Izvješću iz 1985. godine.</s><s>Bitno je, i to treba naglasiti, da je unatoč tomu što je tek po stupanju na snagu Lisabonskog ugovora sport dobio svoje mjesto u pravnom okviru europskog prava, nije za očekivati da će to dovesti do velikih promjena u izravnom pristupu EU ka sportu.677 Razvoj je više evolutivne, 675</s>
<s>131 nego revolucionarne prirode, a sukladno čl. 165.</s><s>UFEU-a Vijeće će djelujući prema kvalificiranoj proceduri većinskog odlučivanja, odnosno Parlament procedurom ordinarne legislative (engl. co-decision) usvajati inicijativne mjere s ciljem doprinosa „europskim sportskim pitanjima“.678 To slijedi iz samoga primarnog prava EU, jer Vijeće u pogledu sporta može donositi samo preporuke, a harmonizacija pravnih sustava država članica je u pogledu navedenog zabranjena.679</s>
<s>U pogledu svega toga, unatoč mnogobrojnim kritikama sportskih udruženja spram djelovanju europskih institucija, pogotovo u pogledu Bijele knjige o sportu, autor se u potpunosti slaže s Coluccijem u tomu da odluke Europskih institucija ne predstavljaju napad na sportska udruženja, već smjeraju isključivo da osiguraju proporcionalnost u njihovu djelovanju, ravnotežu u sportskom sektoru, dok nastoje očuvati jednakost u mogućnostima, neizvjesnost sportskih ishoda, kao i poticanje u okupljanju i usavršavanju mladih igrača.680 § 2 Odredbe primarnog prava Europske unije koje se odnose na sport</s>
<s>Kao što je prethodno rečeno, do stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, sport nije imao svoje mjesto u primarnom pravu EU.</s><s>Naime, sport je kroz sadržaj odredbi osnivačkih ugovora ipak bio pod njihovim neizravnim utjecajem.</s><s>Tako je npr. čl. 5(1).</s><s>UEZ-a utvrđivao da „EU djeluje u okviru ograničenja ovlasti681 koje su joj povjerene temeljem UEZ-a i zadaća koje su joj povodom toga dodijeljene“, a ostale ovlasti pripadaju nadležnosti država članica EU.</s><s>Bivši čl. 3. UEZ-a koji je uređivao pitanje nadležnosti EU nije spominjao sport, a što je značilo da na EU nisu prenesene ovlasti da razvija sportsku politiku u okviru EU, no bez obzira na to ipak se sadržaj nadležnosti neizravno ticao i sporta.</s><s>Naime, kao što je već prethodno navedeno, čl. 12.</s><s>UEZ-a (sada čl. 18.</s><s>UFEU-a) koji „zabranjuje svaki oblik diskriminacije temeljem državljanstva“, kao i čl. 39.</s><s>UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a) koji uređuje pitanje slobode kretanja radnika, čl. 43.</s><s>UEZ-a (sada čl. 49.</s><s>UFEU-a) koji uređuje slobodu poslovnog nastana, čl. 49.</s><s>UEZ-a (sada čl. 56.</s><s>UFEU-a) koji uređuje slobodu 678</s>
<s>132 tržišnog natjecanja neizravno su se primjenjivali na sport, kao što proizlazi i iz judikature ESa, a i dalje se odnose na sport i nakon Lisabonskog ugovora.</s><s>Nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, sport se izričito spominje u čl. 165.</s><s>UFEUa,682 koji u st. 1. utvrđuje „Unija pridonosi promicanju pitanja europskog sporta, uzimajući u obzir specifičnu prirodu sporta, njegovu strukturu temeljenu na dobrovoljnoj djelatnosti, te njegovu društvenu i odgojnu ulogu“.</s><s>Stavak 2. pak utvrđuje da: „Djelatnost Unije je usmjerena na: razvoj Europske dimenzije sporta, promicanjem pravednosti i otvorenosti u sportskom natjecanju i suradnji između tijela odgovornih za sport, i zaštitom fizičkog i moralnog integriteta sportaša i sportašica, posebno najmlađih sportaša i sportašica“.</s><s>Suradnja sportskih tijela (udruženja, saveza) i institucija EU već je na snazi i prije stupanja na snagu navedenog članka, jer je socijalni dijalog, o kojemu će više riječi biti kasnije, zaživio, pogotovo u području kolektivnih pregovaranja o profesionalnim nogometašima kao najeksponiranije grupe sportaša.</s><s>Stupanjem na snagu ovoga stavka samo je dan jači poticaj tomu dijalogu.</s><s>U stavku 3. pak je utvrđeno da „Unija i države članice potiču suradnju s trećim državama i nadležnim međunarodnim organizacijama u području obrazovanja i sporta, posebice s Vijećem Europe.“ Zaključno st. 4. ovlašćuje institucije EU na donošenje poticajnih mjera i preporuka, isključujući bilo kakvu harmonizaciju zakona i uredbi država članica.</s><s>Sada Unija ima „otvorene ruke“ za ulaganje u sport, što je do sada većinom činila kroz „obrazovanje“.</s><s>Očekivati je, prema mišljenju autora, da će sada ukoliko Unija nastavi s ulaganjem razvoj i promicanje sporta, iako će to vjerojatno opet biti kroz „razvoj mladih“, nastojati preciznije urediti „pravila igre“.</s><s>UEFA je dala svoje očitovanje u pogledu čl. 165.</s><s>UFEU-a.</s><s>683 UEFA je u navedenom očitovanju pozvala Europsku komisiju da razjasni primjenu acquis communautairea na sport, primjerice razrađujući smjernice iz Bijele knjige o sportu kojima bi se nastojalo riješiti problem o postojećoj pravnoj nesigurnosti i stvorilo stabilnije okruženje za sport, kao i Europski parlament, Europsku komisiju i Vijeće EU, te države članice da potvrde svoju potporu Europskom sportskom modelu, kao i da priznaju sportskim udruženjima širu javnu interesnu ulogu, a da se pravo EU primijeni na sport na 682</s>
<s>132 način da ne prejudicira sposobnost sportskih udruženja svojih legitimnih i statutarnih ovlasti, uključujući stvaranje pravila i primjena sankcija.684 Kako tvrde Parrish, Borja García, Miettinen i Siekmann, čl. 165.</s><s>UFEU-a ima ograničujući utjecaj na sport, pogotovo u pogledu primjene pravila unutarnjeg tržišta jer nema horizontalnu odredbu, a što je sve u skladu s judikaturom ES-a u pogledu sporta.</s><s>Nedostatak horizontalne odredbe ne nameće obvezu uzimanja u obzir sportskih pitanja prilikom uređivanja politika u drugim područjim, ali i ne onemogućuje isto.685 Navedeno je potkrijepljeno i posljednjom odlukom iz 2010. godine u predmetu Bernard u kojemu se Sud pozvao na čl. 165.</s><s>UFEU-a koji po prvi put izričito spominje sport, no njegovo je rezoniranje na tragu dosadašnje sudske prakse i odluka Komisije u pogledu „specifičnosti prirode sporta“.</s><s>Prema Craigu i de Búrci, iako u ovom području EU ne može harmonizirati pravo, može donositi pravno obvezujuće akte na temelju odredbi specifičnih za ova područja.686 Članak 165. st. 4. UFEU-a kaže „mjerama koje potiču, isključeno je pravo na harmonizaciju zakona ili pravila država članica“ u području sporta.</s><s>Navedeno podosta podsjeća na predmet Tabacco Advertising u kojemu se, unatoč izričitoj zabrani harmonizacije zakona i pravila u kontekstu, postavilo pitanje da li se zbog pitanja javnog zdravlja može zabraniti oglašavanje duhanskih proizvoda.</s><s>ES je utvrdio da pitanje javnog zdravlja može predstavljati odlučni čimbenik u usklađivanju zakonodavstava temeljenog na općoj ovlasti harmonizacije unutarnjeg tržišta, unatoč zabrani harmonizirajućih mjera u području javnog zdravlja.687 Kako smatraju Parrish i dr. teško je vjerovati da će odredba čl. 165.</s><s>UFEU u potpunosti onemogućiti harmonizaciju zakonodavstva koje ima učinak na sport, jer postoji mogućnost konvergencije zakonodavstava putem drugih pravnih osnova.</s><s>Smatraju da bi čl. 46.</s><s>UFEU-a, kojim se daje ovlast EU da putem direktiva i uredbi utvrđuju mjere kojima se ostvaruje sloboda kretanja radnika, mogao služiti kao pravni osnov za donošenje zakonodavstva koje bi omogućilo slobodu kretanja zaposlenih sportaša.688 Weatherill s druge strane, analizirajući sadržaj čl. 165.</s><s>UFEU-a ističe načelo pravednosti (engl. fairness) i otvorenosti (engl. openness), te naglašava da će sportska udruženja kroz ova dva načela zasigurno nastojati 684</s>
<s>134 provući što je širi mogući izuzetak za primjenu europskog prava na sport, ali konačan odgovor interpretaciji čl. 165.</s><s>UFEU-a dati će nam institucije EU, poglavito ES.689 Sportska udruženja predlagala su, zajedno i s nekim državama članicama još i prije nacrta Ustavnog ugovora, odnosno sada čl. 165.</s><s>UFEU-a da se posebnim Protokolom omoguće određeni izuzeci sportu.690 Navedeni prijedlog nije usvojen, no sada je ipak sport dobio svoje mjesto u samom tekstu Ugovora.</s><s>Iako je riječ o aktima sekundarnog prava EU, ovdje treba istaknuti da ima autora, poput Gardinera i Welcha, koji smatraju da bi EU direktivama mogla urediti određena pitanja, poput sustava transfera.691 Autor smatra da navedeno nema pravnog temelja iz primarnog prava EU, te je sukladno čl. 165.</s><s>UFEU-a, za sada dok ne dođe do izmjene Ugovora, nemoguće očekivati direktivu u pogledu sporta.</s><s>Moguće je, i o tomu će biti više riječi kasnije, da do direktive dođe, ali tek po provođenju postupka socijalnog dijaloga na razini EU u koji moraju biti uključeni predstavnici radnika (sportaša) i predstavnici poslodavaca (klubova), te ukoliko se zadovolji postupak iz Ugovora, njihov sporazum može rezultirati direktivom.</s>
<s>Ovdje se skreće pozornost na još neke odredbe iz osnivačkih ugovora, koje nisu česte u razmatranjima odnosa sporta i EU prava, ali koje ga se tiču.</s><s>Naime, odredbe sadržane u čl. 136.-139.</s><s>UEZ-a (sada čl. 151.-155.</s><s>UFEU-a) koje uređuju pitanja socijalne politike također se tiču sportskog prava jer se odnose na pitanje socijalnog dijaloga i kolektivnog pregovaranja, instituta koji u europskim državama su prisutni u sportu jer su sportaši radnici u pravom smislu te riječi, sudionici socijalnog dijaloga.</s><s>Kada govorimo o odnosu sporta i europskog prava, analizom primarnog i sekundarnog prava EU, te pogotovo judikature ES-a, o kojoj će se u nastavku detaljnije razlagati, potrebno je naglasiti tri razine njihova međusobna odnosa.</s><s>Sportska pravila i praksa u odnosu na europsko pravo mogu biti grupirani u četiri grupe: Prva, pravila koja ne potpadaju pod materijalno polje primjene europskog prava – pravila čisto sportskog interesa (pravila koja se tiču utakmica nacionalnih reprezentacija, iako je teško reći da iste nemaju ekonomskog utjecaja pa njihov status u ovoj grupi upitan.</s><s>Ovdje svakako spadaju i pravila bez ili s određenim, sekundarnim i marginalnim ekonomskim učinkom pravila igre – npr. broj igrača, veličina igrališta itd.).</s><s>Drugu grupu čine pravila koja potpadaju 689</s>
<s>135 pod polje primjene prava EU, ali ne predstavljaju ograničenje gospodarskim slobodama na način da odvraćaju ili onemogućuju državljane države članice da napusti svoju državu porijekla kako bi ostvario svoja prava slobode kretanja, te ne predstavljaju prepreku gospodarskim slobodama i utječu na pristup radnika tržištu rada.</s><s>Tu spadaju pravila koja su svojstvena sportu poput pravila o ograničavanju broja natjecatelja u nacionalnim i međunarodnim natjecanjima (Deliege), kao i pravila o dopingu (Meca-Medina).</s><s>Treću grupu čine pravila koja predstavljaju prepreku gospodarskim slobodama, ali su opravdana jer slijede legitimne ciljeve i ispunjavaju test proporcionalnosti.</s><s>To su potreba poticanja usavršavanja i razvoja mladih igrača (odluke Bosman, Bernard), održavanje određene razine sportske i financijske ravnoteže među klubovima (odluke Bosman, Bernard), potreba osiguranja pravednosti natjecanja i nepredvidivosti rezultata (odluka Lehtonen).</s><s>Posljednja su pravila koja su suprotna europskom pravu i ne mogu biti opravdana, poput „pravila 3+2“ iz odluke Bosman.692</s>
<s>Kako će se u nastavku objasniti, ES je bio za specifičnost sporta, ali ne na način da sport bude isključen iz polja primjene europskog prava.</s><s>Nije moguće, prema mišljenju Suda, isključiti u potpunosti sport iz pravila unutarnjeg tržišta i proklamiranih sloboda.</s><s>Danas takvo mišljenje dijele gotovo svi subjekti, od Europske komisije do sportskih udruženja, no u početku to nije bio slučaj.</s><s>Svi ti subjekti pokušavaju pronaći pravi model kojim će se zadovoljiti težnje za očuvanjem specifičnosti sporta s jedne strane i očuvanjem načela i sloboda unutarnjeg tržišta s druge strane, jer bi davanje bilo kakvih povlastica sportu moglo biti vrlo opasno za očuvanje integriteta unutarnjeg tržišta i dovelo bi u pitanje njegovu opstojnost.</s><s>Ipak, kako kaže Weatherill, Sud je primjenjivao europsko pravo u odnosu na sport, ali ga nije primjenjivao kao da je riječ o bilo kojem drugom gospodarskom sektoru, te u odnosu na sport valja primijeniti ambiciozniji, kreativniji i realističniji pristup koji zahtijeva značajno ulaganje sredstava u stvaranje međuovisnoti i isprepletenosti zahtjeva europskog prava i težnji sportskog svijeta.693</s>
<s>Kada se pred ES pojavi predmet koji sadrži sportski element, Sud prvo utvrđuje da li je riječ o ekonomskoj aktivnosti kako bi potpadalo pod polje primjene europskog prava.</s><s>Kada se utvrdi da je riječ o ekonomskoj aktivnosti, analizira se da li navedena pravila ili praksa predstavljaju kršenje odgovarajućih odredbi europskog prava.</s><s>Ako se utvrdi da je tomu tako, Sud analizira da li navedene restriktivne mjere mogu biti opravdane.</s><s>Tako je bilo do predmeta MecaMedina.</s><s>Ipak, u tom je predmetu ES je istaknuo da iako postoje neka pravila koja su po svojoj prirodi neekonomska i ne potpadaju pod slobodu kretanja (npr. pravila protiv dopinga), to ipak ne znači da ne mogu kršiti odredbe o slobodi tržišnog natjecanja.</s><s>Svaki se predmet treba analizirati od slučaja do slučaja.</s>
<s>Prvi slučaj koji se pojavio pred ES-om, koji je bio svojevrsni uvod u problematičnost definiranja sporta i sportaša u području EU bio je Walrave i Koch694 iz 1974. godine, u kojemu je ES naglasio da je sport subjekt prava Unije samo i u slučaju ako predstavlja ekonomsku aktivnost u svijetlu članka 2. UEZ, a kada takva aktivnost ima karakter plaćenog zaposlenja odnosno plaćenih poduzetih usluga, navedeno potpada pod odredbe čl. 48.-51.</s><s>Konstrukcijom da je „sport subjekt prava Unije samo u slučaju ako predstavlja ekonomsku aktivnost“ stvorena je sintagma „sportskog izuzetka“, „engl. sporting exception“, koje znači da pravilo isključivo sportske prirode izlaze iz okvira primjene europskog prava.</s><s>Da li se odredbe iz Ugovora primjenjuju i na pojedince (sportska udruženja) iako oni ne predstavljaju državnu vlast i mogu li se na njih pozivati pojedinci pred nacionalnim sudom?</s><s>Odgovor na ovo pitanje je ponudio ES upravo u ovome predmetu, gdje je istaknuo da „se 694</s>
<s>Odluka Walrave i Koch, op. cit., t. 4., 5.; U ovome predmetu radilo se o tomu da su dva nizozemska državljanina Bruno Walrave i Noppie Koch pobijala pred ES pravila o natjecanju za svjetska biciklistička prvenstva, organizirana od strane Svjetskog biciklističkog saveza, koja su propisivala da pratitelj bicikliste trener (engl. pacemaker), što su oni bili, iza kojega mora voziti biciklist (engl. stayer), mora biti istog državljanstva kao i biciklist.</s><s>Naime 1973. godine izmijenjena su pravila te se zahtijevalo isto državljanstvo i za pratitelja i za biciklista, a do tada su mogli biti različitog državljanstva, s obrazloženjem da su svjetska prvenstva u toj disciplini natjecanja reprezentacija država.</s><s>Inače, pratitelj nosi posebno odijelo i vozi na motoru uz biciklista ili malo ispred njega stvarajući svojevrsni vakum koji biciklisti pomaže u ostvarivanju boljih i bržih vremena.</s><s>ES je odlučio da je na na nacionalnom sudu utvditi da li par pratitelj - biciklist čine reprezentaciju (nacionalni tim) pa je u tome slučaju dopuštena diskriminacija temeljena na državljanstvu ili je riječ o „običnom“ paru sportaša.</s><s>Vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 86. 137</s>
<s>1. Odluka C-36/74, Walrave i Koch zabrana takvog oblika diskriminacije ne odnosi samo na javne vlasti već je proširena i na pravila svake prirode koja na kolektivni način uređuju pitanje plaćenog zaposlenja i pružanje usluga“.</s><s>695 Dakle, bez obzira na pravnu prirodu samog odnosa, pravila o nediskriminaciji pokrivaju pod jednakim uvjetima svaki rad ili uslugu, te ista neobvezuju samo tijela javne vlasti već se odnose na sva pravila koja na kolektivni način reguliraju plaćeno zaposlenje i pružanje usluga koja donose autonomna udruženja i organizacije koja ne potpadaju pod javno pravo.</s><s>U tom slučaju u pogledu slobode traženja zaposlenja i pružanja usluga, te u kontekstu sporta primjenjuje se europsko pravo.696 Na taj način prema autoru, navedena pravila koja proizlaze iz Ugovora, ali i druga koja čine korpus europskog prava, odnose se bez iznimke na svake nacionalne sportske saveze, kao i na regionalne sportske organizacije (poput UEFA-e), ali i na pojedinačne klubove.</s><s>Slijedom toga pojedinac (sportaš) može pred nacionalnim sudom pobijati svaki akt ili odredbu sportskog tijela koja je u suprotnosti s odredbama europskog prava.</s><s>Osim toga, pravila o slobodi kretanja primjenjuju se i na slučajeve kada se rad obavlja izvan EU ako je pravni odnos zaposlenja zasnovan unutar EU,697 a argumentum a contrario primjenjuju se i ako je pravni odnos zasnovan izvan EU, ali se učinak mjera osjeti unutar EU.</s><s>U navedenom se predmetu postavilo pitanje usklađenosti s pravom EU pravila koja određuju da pratitelj mora biti istog državljanstva kao i biciklist kada se natječu u svjetskom biciklističkom prvenstvu.</s><s>Sud je istaknuo da se zabrana diskriminacije ne odnosi na pravila koja se odnose na sastavljanje državnih reprezentacija,698 jer se tu radi o čisto sportskom interesu „engl. purely sporting interest“ i samim time ne postoji ekonomska aktivnost, ali navedeno ograničenje mora biti umjereno isključivo na vlastitu odgovarajuću svrhu.699 Zaključno, možemo reći da se operativni dio presude sastoji od dva odvojena pogleda spram sporta.</s><s>Prvi je razlikovanje između ekonomskog aspekta sporta, koji je predmetom primjene europskog prava, te neekonomska djelatnost, uključujući neekonomski sport koji ne predstavlja ekonomsku aktivnost u smislu čl. 2. UEZ-a; te drugi pogled, ograničenje zabrane diskriminacije u slučaju kada određena aktivnost potpada pod polje primjene čl. 12., 39. i 49.</s><s>UEZ-a „ne utječe na sastavljanje sportskih momčadi, 695</s>
<s>Kako opravdano tvrde Parrish i Miettinen, ovdje nije riječ o djelatnosti koja kao takva nije ekonomske prirode, već o motivima koji u pogledu sastavljanja nacionalnih reprezentacija, nisu ekonomske prirode već od čisto sportskog interesa.</s><s>Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 82. 699</s>
<s>No, ostavljeno je nacionalnom sudu, po prijedlogu Nezavisnog odvjetnika Warnera, da utvrdi prirodu djelatnosti u pitanju, odnosno da li se radi o takmičenju između momčadi u koje se sastoje od jednog člana na motoru (pratitelj) i jednoga na biciklu, ili je riječ o individualnom natjecanju među biciklistima, koje prate osobe na motoru.</s><s>Parrish i Miettinen su mišljenja da upravo zato što je Sud slijedio mišljenje Nezavisnog odvjetnika, niti danas nije jasan spektar područja primjene „sportskog izuzetka“, a korisnije bi bilo, radi stvaranja prava, da je ES dao svoje mišljenje.701 Argumenata ima i za jednu i za drugu stranu, naime važnost pratitelja iznimna je kada se analizira da daje detaljne upute biciklisti, prekriva njegov vidokrug te obojica moraju raditi zajedno kako bi ostvarili optimalni rezultat, obojica na koncu bivaju nagrađeni za rezultat, pa bi bilo logično da čine momčad, no s druge strane riječ je o biciklističkom, a ne moto-natjecanju, ukupna bodovna lista sadrži samo imena biciklista itd.702 Stoga, teško je dati konačan sud o navedenom, a odgovor nije nikada dat jer su tužitelji zbog pritisaka sportskog udruženja povukli svoju tužbu.</s><s>Naime, svjetski biciklistički savez je tužiteljima zaprijetio brisanjem njihove discipline iz popisa biciklističkih natjecanja ukoliko ustraju s provođenjem postupka pred nacionalnim sudom.</s><s>2. Odluka C-13/76, Donà v Mantero</s>
<s>Drugi važan predmet koji je također govorio o diskriminaciji jest predmet Donà v Mantero iz 1976. godine.</s><s>703 U ovome je predmetu Sud istaknuo da svaka nacionalna odredba koja 700</s>
<s>Odluka C-13/76, Gaetano Donà v Mario Mantero, ECR Š1976Ć 1333; U navedenom predmetu spor se vodio između dva talijanska državljana u pogledu usklađenosti pravila Talijanskog nogometnog saveza s čl. 7., 48. i 59.</s><s>UEZ-a, jer su navedena pravila propisivala da samo igrači koji su registrirani pri navedenom savezu mogu sudjelovati u utakmicama kao profesionalni ili poluprofesionalni igrači.</s><s>Također su se pozvali i na Uredbu br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika na području Zajednice.</s><s>Sud je ustvrdio da su takva pravila suprotna pravu Zajednice, osim kada je riječ o pravilima koja su čisto sportske prirode poput igranja za reprezentaciju.</s><s>Postoji verzija događaja koja je zasigurno vrlo zanimljiva i prema kojoj je čitav događaj iskonstruiran kako bi se utvrdilo da li su nacionalna sportska pravila u suprotnosti s europskim pravom i to zbog pravničke radoznalosti, jer je Mantero bio pravnik, odnosno da su ga na to potaknuli neki od klubova Serie A. Naime, Mario Mantero je bio odvjetnik i predsjednik niželigaša Rovigo Calcio, te je zamolio svojeg prijatelja Gaetana Donu, službenika u Briselu, da stavi oglas u lokalne novine kojim će pozvati igrače da dođu igrati u talijanski klub.</s><s>Nakon što je Donà isto učinio, odbio mu je platiti trošak oglasa (u protuvrijednosti od 20€) s obrazloženjem da talijanski nogometni savez zabranjuje zapošljavanje stranih igrača.</s><s>Sudski je predmet vodio sudac Bruno Padoan, prijatelj jednog od člana upravnog odbora kluba Rovigo Calcio, te je isti ES-u uputio zahtjev za pretodnim pitanjem.</s><s>Vidi Croci, Porro, Russo, Italy: Least of the great leagues?, str.115.-133., str. 119. 139</s>
<s>703 ograničava djelatnosti koje ulaze u polje primjene Ugovora u pogledu slobode kretanja radnika i slobode pružanja usluga državljanima jedne države članice nije sukladna europskom pravu.704 Sud je također potvrdio praksu iz odluke Walrave i Koch, te je ustvrdio da je aktivnost profesionalnih i poluprofesionalnih nogometaša koji se nalaze u radnom odnosu za koji su plaćeni, odnosno pružaju uslugu za koju su plaćeni, obuhvaćena „ekonomskom aktivnošću sporta“ koji potpada pod odredbe prava danas Unije, te da takvi igrači kao državljani države članice uživaju u svakoj drugoj državi članici slobodu kretanja radnika i slobodu pružanja usluga, uz iznimku postojanja pravila koja nisu „ekonomske prirode“ i koje su isključivo od sportskog interesa (poput pravila koja isključuju strane državljane od sudjelovanja u određenim utakmicama uslijed razloga koji nisu ekonomske prirode), koja se odnose na osobitu prirodu i kontekst takvih utakmica pa su slijedom toga od čistog sportskog interesa (primjerice utakmice reprezentacija različitih država).</s><s>705 Nezavisni odvjetnik Trabucchi u svojem je mišljenju detaljnije razvio mogućnost sportskog izuzetka koji se odnosio na veći broj kategorija u odnosu na samo postojeće pitanje diskriminacije na temelju državljanstva u pogledu nacionalnih reprezentacija, te je predložio da i ekonomske djelatnosti i motivi mogu također biti opravdani sportskim temeljima, no Sud se opredijelio za restriktivniji pristup.706 Naime, Nezavisni je odvjetnik Trabucchi ustvrdio da sastavljanje sportskih momčadi koje se natječu u nacionalnim prvenstvima mogu potpasti pod „čisto sportski interes“ koji opravdava ograničenja u pogledu potpisivanja i sudjelovanja stranih igrača u službenim prvenstvenim utakmicama kako bi se osiguralo da pobjednička momčad u nacionalnom prvenstvu bude predstavnik države čiji je prvak, te dakle naglašava povezanost između državnog prvaka i predstavljanja države u međunarodnom natjecanju.707 Nadalje, istaknuo je da „čak i sportska djelatnost koja se temelji na gospodarskim elementima može potpasti izvan primjene temeljnih pravila Ugovora o zabrani diskriminacije u određenim slučajevima u kojima su nacionalna ograničenja temeljena na čisto sportskim shvaćanjima pod uvjetom da su takva ograničenja prikladna i proporcionalna ishodu kojem se teži“.708 Kako je utvrdio Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman, „dok je u predmetu Walrave i Koch pitanje sastavljanja momčadi u natjecanju još uvijek isključeno od zabrane, u predmetu i 130. u Niemann, Borja García, Grant (Ur.), The transformation of European football, Towards the Europeanisation of the national game, 2011. 704</s>
<s>Donà Sud je ograničio izuzetak na isključenje stranih igrača od određenih utakmica“.709 Ova odluka je pokušala preispitati doseg sportskog izuzetka, ali na način koji je krajnje, prema mišljenju Bastianona i Nascibenea dvojben, jer se s jedne strane ES nije razjasnio koji su neekonomski motivi svojstveni karakteru i specifičnosti onih pravila kojima bi se moglo isključiti strane državljane, dok se s druge strane samo spominju državne reprezentacije bez da se bilo što spominje o načinu na koji se sastavljaju iste.710 U navedenom se predmetu ES također pozvao na svoju sudsku praksu iz predmeta Van Duyn711 i Van Binsbergen712 iz 1974. pravni poredak država članica, te pojedincima pružaju prava koja nacionalni sudovi moraju štiti.</s>
<s>Stav iz predmeta Walrave i Koch o sportu koji potpada pod spektar prava EU u slučaju ekonomske aktivnosti, ES je potvrdio u ostalim predmetima koji su bili povezani odnosom sporta i EU.713 Zapravo je i ES ovakvim definiranjem i ograničavanjem objekta europskog prava dao svoj obol svojevrsnom posebnom statusu sporta, odnosno u jednom njegovu dijelu.</s><s>Naime, analogijom se zaključuje da pitanja koja nisu obuhvaćena „ekonomskom aktivnošću“ ne potpadaju pod europsko pravo, te samim time ne mogu biti regulirana istim.</s><s>Takva bi pravila, poznata kao pravila igre (engl. „rules of the game“) bila ona o broju igrača koji sudjeluju u određenoj utakmici; pravila o uzrasnim kategorijama sportaša od onih najmlađih, preko juniora, do seniora, te u konačnici veterana, koji pak nisu profesionalni sportaši; pravila o različitim natjecanjima za žene i muškarce itd.</s><s>ES je u predmetu MecaMedina714, kako ćemo kasnije vidjeti, korigirao svoje shvaćanje navedenog problema te je odbacio teoriju o postojanju „čisto sportskih pravila, koja onda apriori izlaze iz djelokruga UEZ-a, odnosno njegovih članaka 81. i 82.</s><s>UEZ-a“, te nadodaje da, a što je vrlo bitno, svako se sportsko pravilo mora analizirati od slučaja do slučaja (engl. case-by-case) kako bi se utvrdilo da li je u svijetlu čl. 101. i 102.</s><s>UFEU.</s><s>709</s>
<s>Kroz praksu ES-a slobodno se može zaključiti da su nogometaši priznati kao radnici u svijetlu europskog prava, te imaju pravo uživati ostvarenje svojeg prava slobode kretanja radnika, kao i pravila o tržišnom natjecanju.715 Navedeno je iznimno bitno s aspekta postavljene hipoteze, pogotovo kada se ima na umu različito reguliranje radnopravnog statusa sportaša u državama članicama.</s>
<s>Prvi slučaj koji se ticao slobode kretanja osoba, odnosno radnika i sporta bio je malo poznati predmet Heylens iz 1987. godine.716 U svijetu sporta ima mnogo subjekata, jer osim klubova i samih sportaša, tu su još i klupski liječnici, fizioterapeuti, klupski skauti te naravno treneri.</s><s>U ovome se predmetu radilo o belgijskom treneru koji je trenirao francuski klub na temelju belgijske diplome koja nije bila u odgovarajućem postupku izjednačena s francuskom.</s><s>Kako nije posjedovao francusku diplomu, protiv njega je pokrenut kazneni postupak pred francuskim sudom.</s><s>Sud u svojoj odluci nije izričito spomenuo sport, što je činio u drugim predmetima poput Walrave i Koch, odnosno Donà, te je raspravljao isključivo o pravu na slobodu kretanja, u ovome slučaju, sportskog trenera, kao i priznanju njegove diplome i pravu na zaposlenje koje mu je bilo onemogućeno postupanjem nadležnih francuskih tijela koja mu nisu priznala jednakost diplome za obavljanje posla trenera.</s><s>ES je istaknuo da države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi omogućile ispunjenje obveza koje proizlaze iz Ugovora, a sloboda kretanja radnika jedno je od temeljnih 715</s>
<s>Odluka C-222/86, Union nationale des entraîneurs et cadres techniques professionnels du football (Unectef) v Georges Heylens and others, ECR Š1987Ć 4097.; U ovome se predmetu radilo o prethodnom pitanju francuskog suda u kaznenom postupku po privatnoj tužbi Nacionalnog sindikalnog udruženja trenera i profesionalnih tehničkih kadrova u nogometu protiv Georgesa Heylens, nogometnog trenera s belgijskim državljanstvom koji je radio u Francuskoj, te odgovornih službenih osoba u nogometnom klubu Lille, koji su ga zaposlili.</s><s>Postupak se vodio zbog povrede francuskog zakona o organiziranju i promicanju fizičkih i sportskih aktivnosti, te kaznenog zakonika u pogledu nezakonitog prisvajanja titule.</s><s>Da bi radio kao trener, morao je posjedovati francusku diplomu ili inozemnu diplomu priznatu od strane nadležnog francuskog tijela, što nije posjedovao jer mu je zahtjev za priznavanjem belgijske diplome odbijen od strane nadležnog tijela.</s><s>Napominje se da tada nije postojalo sekundarno zakonodavstvo EU (Direktiva) koja bi uređivala navedeno pitanje.</s><s>142</s>
<s>716 prava.</s><s>U slučaju nedostatka harmonizacije uvjeta za pristup određenom zaposlenju, države članice su ovlaštene propisati znanje i vještine koje su potrebne za obavljanje određenog zaposlenja, kao i nastanak diploma koje dokazuju da imatelj posjeduje potrebne vještine.717 2. Odluka C-415/93, Bosman</s>
<s>Slučaj koji je najviše prašine podigao u svijetlu odnosa sportaša - sporta - europskog prava718 jest predmet Bosman.</s><s>719 Navedena je odluka zapravo doprinijela stvaranju podsustava sportskog poretka u EU, a navedenom odlukom je ES pokazao pobjedu ekonomske definicije sporta, naspram društveno-kulturnoj definiciji koja ishodište nalazi u Adonnino-Izvještaju.720 U svijetu nogometa presuda u ovome predmetu je, može se slobodno reći, učinila revoluciju, te prema Blanpainu predstavlja „predivan primjer doprinosa europskog prava zaštiti ljudskih 717</s>
<s>Zašto je navedena odluka podigla toliko prašine, možda je najbolje prikazao Ilešič kada je istaknuo dva razloga: Prvi je bio da se ta odluka izravno ticala dobrano ustanovljenih pravila sportskih udruga koja su se ticala naknada za transfere profesionalnih sportaša, kao i nacionalnih kvota; a drugi je razlog ležao u činjenici da je tom odlukom zaključena rasprava o tezi da autonomna sportska pravila izlaze izvan okvira općih načela prava, vidi Ilešič, Pravo Evropske skupnosti in položaj poklicnih športnikov-analiza primera „Bosman“, Pravna praksa, 719</s>
<s>Odluka Bosman, op. cit.; U navedenom predmetu se radilo o belgijskom nogometašu Jean-Marc Bosmanu koji je tvrdio da su ga pravila belgijskog nogometnog saveza, te pravila FIFA-e i UEFA-e onemogućile u transferu u francuski klub, US Dunkerque.</s><s>Naime, nakon što mu je klub FC Liège nešto prije isteka ugovora ponudilo smanjanje plaće na minimum predviđen propisima za profesionalne belgijske nogometaše, igrač je odbio navedenu ponudu.</s><s>Klub ga je stavio na listu za transfer i za njegove je usluge bio zainteresiran francuski drugoligaš US Dunkerque.</s><s>Klubovi su se dogovorili oko naknade za transfer, no belgijski nogometni savez nije izdao certifikat za transfer jer FC Liège nije imao jamstva da će francuski drugoligaš platiti naknadu za transfer.</s><s>Bosman je podnio tužbu pred prvostupanjskim sudom u Liegeu 8.8.1990. godine protiv svojeg poslodavca, kluba FC Liège-a, UEFA-e i Belgijskog nogometnog saveza.</s><s>Nacionalni Žalbeni sud se obratio ES-u s prethodnim pitanjem: Treba li odredbe čl. 39. čl. 81. i čl. 82.</s><s>Rimskog ugovora od 25.3.1957. godine tumačiti na način da: 1) zabranjuju nogometnom klubu da potražuje i primi određeni novčani iznos uslijed zaposlenja jednog od njegovih igrača po isteku njegova ugovora u drugi klub?; 2) zabranjuju nacionalnim i međunarodnim sportskim udruženjima ili savezima da u svojim pravilima ograniče mogućnost nastupanja u natjecanjima koja oni organiziraju stranim igračima iz Europske zajednice?</s><s>Odgovor na postavljena pitanja ES je bio slijedeći: 1) Članak 48.</s><s>UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a) isključuje od primjene pravila propisana od strane sportskih udruženja, temeljem kojih profesionalni sportaš koji je državljanin jedne od država članica, ne može, po isteku svojega ugovora s klubom, biti zaposlen kod kluba druge države članice sve dok posljednji klub ne plati prvotnom naknadu za transfer, trening i razvoj.</s><s>2) Članak 48.</s><s>UEZ-a isključuje od primjene pravila propisana od strane sportskih udruženja temeljem kojih, u susretima natjecanja koje ona organiziraju, nogometni klubovi mogu koristiti samo ograničeni broj profesionalnih igrača koji su državljani druge države članice.</s><s>3) Na izravni učinak čl. 48.</s><s>UEZ-a ne može se pozivati u pogledu naknada za transfer, usavršavanje i razvoj koje su već plaćene, ili postoji dužnost njihova plaćanja temeljem obveza nastalih prije datuma same odluke, osim u slučaju podnošenja odgovarajućih tužbi i pokretanja postupka sukladno primjenjivom nacionalnom pravu prije toga datuma.</s><s>720</s>
<s>143 prava i ljudskog dostojanstva“.</s><s>721 Kako kaže Weatherill, ovom odlukom ES je pokazao da se prava građana Unije uzimaju ozbiljno u sustavu europskog prava.722 Međutim žalosno je, da je Jean-Marc Bosman žrtvovao svoju karijeru i privatni život, a od svega toga je malo dobio, dok od njegove dugotrajne pravne borbe korist danas imaju svi sportaši, ne samo nogometaši, diljem svijeta.</s><s>Najbolji sportaši, poglavito nogometaši diljem svijeta svoja visoka primanja zapravo duguju Bosmanu, jer sada u pravilu ono što su nekada klubovi plaćali drugim klubovima, pripadne igračima koji su nakon te odluke u mnogo boljem položaju no što su bili, iako je to daleko od onoga što bi trebalo biti.723 Otpor sportskih udruženja te država članica je bio izniman, pa je tako Njemačka vlada smatrala da navedena odluka dira u pravo slobode udruživanja i autonomije724 uređenja pravila od strane sportskih udruženja, koje je kao takvo zajamčeno u svim nacionalnim zakonodavstvima, te je također naglašena nužnost poštivanja načela supsidijarnosti kojim je intervencija javne vlasti, a svakako i same Unije, usmjerena samo na ono što je strogo nužno.725 Sud je priznao načelo slobode udruživanja, utvrđeno čl. 11.</s><s>Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, priznato od strane Jedinstvenog europskog akta, kao i samog UEU-a, kao jedno od temeljnih prava, no ne kao bezuvjetno i neograničeno.726 Sud je istaknuo da, u smislu primjene prava EU na slobodu kretanja radnika, za poslodavca nije nužno da bude poduzetnik,727 već sve što se traži jest postojanje ili namjera da se stvori, radni odnos.728 Također valja naglasiti da je Sud naglasio i činjenicu da nema mogućnosti da ukupnost sportskih aktivnosti, dakle čitav sportski svijet, bude isključen iz polja primjene europskog 721</s>
<s>Nezavisni odvjetnik Lenz tvrdi da „se ne može zanijekati da sportska udruženja imaju pravo i dužnost propisivati pravila za provođenje i organizaciju sporta, te da ta aktivnost spada pod autonomiju udruženja, kao njeno temeljno pravo“, Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza, odluka Bosman, op. cit., t. 216.</s><s>Štoviše Nezavisni odvjetnik Cosmas, je pak tvrdio da „iako je načelo slobode udruživanja zaštićeno pravom Zajednice, to ne ide toliko daleko da isključuje određenu djelatnost iz sklopa primjene Ugovora, iz razloga što navedeno pitanje se ne tiče izravno uživanja navedene slobode“.</s><s>Mišljenje Nezavisnog odvjetnika Cosmasa, u predmetu 725</s>
<s>144 prava, već samo određeni izuzeci poput igranja za državne reprezentacije,729 o čemu će biti riječi kasnije.</s><s>U ovoj odluci ES je primijenio istu pravnu logiku za čl. 45. i 49.</s><s>UFEU-a, koja postoji još od predmeta Cassis de Dijon730 (koji se odnosio na slobodu kretanja roba i slobodu pružanja usluga), gdje je riječ o odredbi koja ne obuhvaća samo mjere koje prave razlike između državljana različitih država članica već i ograničenja u pogledu zaposlenja i poslovnog nastana koje se primjenjuju jednako na sve, a da bi takve odredbe bile zakonite, moraju zadovoljiti Gebhard formulu.731</s>
<s>U predmetu Bosman analizirana su dva pitanja odnosa sporta i sportskih pravila s europskim pravom, pravila o transferima igrača te pravila o nacionalnim kvotama, točnije „3+2 pravilo“.</s><s>Preglednosti radi ističe se da sukladno odluci ES, u pogledu učinka presude ratione temporis, možemo reći da kada je riječ o nacionalnim kvotama da proizvodi učinak ex tunc, a u odnosu na pravila o transferima, ex nunc.</s>
<s>Navedenom odlukom ukinuta su pravila nogometnih saveza kojima se igračima po isteku ugovora onemogućavalo promijeniti klub ukoliko novi klub ne bi isplatio naknadu za transfer starom klubu.732 Naime, klub može igrača koristiti u službenoj utakmici samo ukoliko je ostvario igračevu registraciju pri matičnom nacionalnom savezu kojemu klub pripada, a igrača novi klub ne može registrirati bez „igračeva kartona“ kojeg posjeduje njegov „bivši“ poslodavac, koji bez uplate naknade za transfer igrača neće izdati tzv. „ispisnicu“.733 Skreće se pozornost, da iako se odluka odnosila na slučajeve međunarodnog transfera, i plaćanja odštete po prestanku ugovora igrača za prijelaz iz jedne u drugu državu članicu EEA729</s>
<s>No, navedena odluka nije bila od utjecaja u slučaju kada je igrač odlazio iz kluba u EU u neku treću državu, npr. u SAD ili Aziju, jer je FIFA još bila zadržala ta pravila i promijenila ih je tek kasnije.</s><s>733</s>
<s>Ovdje treba istaknuti da takva praksa nije bila u svim nacionalnim savezima, pa je tako u Engleskoj i Njemačkoj još 1978. godine igrač mogao po isteku ugovora prijeći u drugi klub bez pristanka svojeg dotadašnjeg poslodavca, a eventualnu naknadu je utvrđivalo nadležno arbitražno tijelo.</s><s>Meier, The Regulation of the Market Francuskoj primjerice odluka Bosman nije imala velike pravne učinke u pogledu izmjena pravila o transferu, jer su pravila izmijenjena još davne 1969. godine sporazumom francuske Lige i sindikata profesionalnih igrača, pa su igrači kojima je istekao ugovor mogli zaključiti novi ugovor bez obveze plaćanja naknade njihovu dotadašnjem klubu.</s><s>Slijedom toga, nakon odluke Bosman dogodio se paradoks da je Francuska liga od lige koja je najotvorenija stranim igračima, postala najmanje otvorena jer su se ostala tržišta liberalizirala, a dogodio se pak egzodus francuskih igrača u druge lige.</s><s>Tako je 2007./08. godine u Francuskoj igralo 33.4% stranih igrača, transformation of European football…, op. cit.</s><s>145</s>
<s>732 a, navedena se odluka Suda imala provesti i za pravila nacionalnih saveza za transfere unutar iste države.734 Sud je utvrdio da pravila o obvezi plaćanja naknade za transfer po isteku ugovora predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika jer ograničavaju sportaše u obavljanju njihove ekonomske aktivnosti u drugoj državi članici, odnosno onemogućavaju ih ili odvraćaju od napuštanja svojih klubova po isteku ugovora, a činjenica da su Pravila UEFA-e o transferima izmijenjena 1990. godine735 na način da je utvrđeno da obveza plaćanja naknade ne smije utjecati na pravo igrača da zaigra za novi klub i nije od značenja za samu odluku Suda jer u suštini ne mijenja previše pošto je novi klub i dalje u obvezi plaćanja navedene naknade, pod prijetnjom sankacija ukoliko ne ispuni svoju obvezu.736 Kako se navedena pravila primjenjuju na transfere između klubova koji pripadaju različitim nacionalnim savezima u okviru iste države članice, te su slična onim pravilima koja reguliraju transfere između klubova iz istog nacionalnog saveza, ona izravno pogađaju igračevo pravo pristupa tržištu rada u drugim državama članicama i na taj način onemogućavaju slobodu kretanja radnika utvrđenu čl. 39.</s><s>UEZ-a, te se ne mogu usporediti s prodajnim metodama (engl. selling arrangments) za robe koja su odlukom Keck utvrđene da su izvan polja primjene čl. 28.</s><s>UEZ-a (jer se primjenjuju na sve trgovce unutar nacionalnog područja, te da oni na isti način utječu, po pravu i činjenicama na trgovinu domaćih i uvoznih proizvoda).737 No, u ovome predmetu Sud nije želio proširiti Keck formulu na slobodu kretanja radnika, te je primijenio judikaturu iz predmeta Alpine Investments 738 koji se ticao ograničenja unutar države domaćina koje utječe na tržište u drugoj državi članici.</s><s>U pogledu opravdanja Sud je istaknuo da navedena pravila nisu zadovoljila uvjete načela proporcionalnosti, pa stoga ne mogu biti opravdana.739 Sud je priznao da je cilj održavanja ravnoteže između klubova očuvanjem određene razine jednakosti i neizvjesnosti u pogledu 734</s>
<s>Sud nije bio impresioniran čisto teorijskim promjenama u sustavu transfera, jer činjenica da plaćanje naknade za transfer novog kluba starome igračevu klubu ne smije utjecati na pravo igrača na bavljenje njegovom aktivnošću, de facto ostaje mrtvo slovo na papiru, jer osim što novi klub koji ne plati navedenu naknadu biva suspendiran, pa samim time i taj igrač ne može igrati službene utakmice, što predstavlja bit njegova bavljenja sportom, isto odvraća klubove od posezanja za igračima kada znaju da će morati platiti naknadu za igrača kojemu je ugovor istekao, a na taj način je igrač ograničen i onemogućen u ostvarivanju svojega prava na rad i mogućnosti sudjelovanja na tržištu rada.</s><s>Vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 193. 736</s>
<s>Odluka Bosman, op. cit., t. 104. koristi Gebhard formulu (t. 37.): Moraju slijediti legitiman cilj sukladan Ugovoru, moraju biti opravdani važnim razlozima u javnom interesu, te moraju osigurati postizanje cilja u pitanju bez da idu izvan onoga što je nužno za osvarivanje te svrhe.</s><s>146</s>
<s>739 ishoda, kao i poticanje okupljanja i usavršavanja mladih igrača, u načelu legitiman cilj, u pogledu društevnog značenja sportskih djelatnosti, posebno nogometa u Zajednici.740 No, pravila o transferima nisu prikladno sredstvo za održanje financijske i natjecateljske ravnoteže u svijetu nogometa jer navedena pravila ne odvraćaju bogatije klubove od dovođenja ponajboljih igrača, niti utječu na činjenicu utjecaja financijskih čimbenika na natjecateljski sport.</s><s>741 Nadalje, Sud prihvaća činjenicu da primanje naknade za transfere može poticati klubove da traže i ulažu u mlade igrače, no kako se ne može sa sigurnošću predvidjeti sportska budućnost mladih igrača, kao i poradi činjenice da samo ograničeni broj takvih igrača ostvari profesionalnu karijeru, navedeni iznosi naknada nesigurni su i ne predstavljaju stvarni trošak kluba u pogledu treniranja i stvaranja budućih profesionalnih igrača kao i onih koji nikada neće zaigrati profesionalno, a navedene naknade ne mogu biti odlučujući čimbenik za ulaganje u mlade igrače niti prikladno sredstvo financiranja takvih djelatnosti.742 Sud je utvrdio da se navedeni ciljevi, koji su svakako legitimni, mogu ostvariti jednako efikasno drugim sredstvima, koja ne onemogućavaju slobodu kretanja radnika, pozivajući se na mišljenje Nezavisnog odvjetnika Lenza.743 Naime, Nezavisni odvjetnik Lenz u svojem je mišljenju ponudio dvije mogućnosti: prva, da se kolektivnim ugovorima utvrde ograničenja plaća koje klubovi plaćaju igračima744, kako je predložio i sam Bosman, a druga je mogućnost da se novčana sredstva dobivena financiranjem klubova, primjerice od prodaje ulaznica i televizijskih i marketinških prava, podijele i ostalim klubovima,745 što svakako isključuje bilo koje oblike državnih subvencija.746 Ostali navodi opravdanja navedenih pravila poput onih da su nužna radi očuvanja svjetske organizacije nogometa, Sud je također odbio jer je u predmetu riječ o pravilima unutar Zajednice, a ne na odnose između država članica i trećih država, kao i navod da su pravila nužna radi naknade troškova koje su klubovi imali prilikom plaćanja naknada drugim klubovima, jer ista ne mogu biti opravdana.747 740</s>
<s>Slično primjerice postoji u američkoj NBA, poznato pod nazivom „ograničenje plaća“ (engl. „salary cap“), a znači da u jednoj godini svi klubovi mogu potrošiti samo određeni iznos sredstava na plaće, a koji je iznos unaprijed utvrđen.</s><s>No, s druge strane postavlja se pitanje usklađenosti takvih pravila s pravom tržišnog natjecanja u EU.</s>
<s>Kako je već ranije rečeno, sport počiva na svojim specifičnim načelima.</s><s>Niti jedan klub ne može opstati sam za sebe već je ovisan o ostalim klubovima u natjecanju kako bi se samo natjecanje moglo odvijati, što zasigurno razlikuje sport od ostalih gospodarskih djelatnosti.</s><s>Tako primjerice UEFA na koncu svake sezone Lige prvaka svim klubovima, ovisno o konačnom uspjehu, dodijeli određeni iznos novčanih sredstava od ukupno ostvarene prodaje marketinških i televizijskih prava, povrh prethodno plaćenih iznosa za uspjeh i sudjelovanje u samom natjecanju.</s>
<s>U pogledu legitimnosti ciljeva, Weatherill smatra, suprotno tvrdnjama Nezavisnog odvjetnika Lenza, da je ekonomija nogometa posebna – specijalna kada je riječ o održavanju natjecateljske ravnoteže među sportskim klubovima, ali je manje specijalna kada je riječ o kompenziranju odnosno poticanju ulaganja u usavršavanje mladih igrača jer je u suprotnom riječ o ograničavanju individualnih radničkih prava slobode kretanja, pogotovo ako se ima u vidu da ulaganje u usavršavanje mladog radnika koje čini sportski klub ne bi se trebalo razlikovati u svojoj suštini od ulaganja koje vrši bilo koji poslodavac koji također ulaže u mlade radnike koji se kod njega usavršavaju.748 c) PRAVILA O NACIONALNIM KVOTAMA</s>
<s>Predmetnom odlukom raspravljena su i pravila FIFA-e o ograničenju broja igrača koji dolaze iz drugih država tzv. nacionalne kvote (engl. nationality clauses), 749 tj. FIFA „pravilo 3+2“ proglašeno je protivnim europskom pravu.750 Kako tvrdi Van den Bogaert, najveću zaslugu za to, osim naravno Bosmanu, pripada i Nezavisnom odvjetniku Lenzu.</s><s>751 Navedena pravila sportskih udruženja prema tumačenju ES-a ograničavaju pravo državljana drugih država članica da sudjeluju, kao profesionalni igrači u nogometnim susretima.752 Sud se 748</s>
<s>Zanimljiv je podatak da su nacionalne kvote u Španjolskoj utvrđene kolektivnim ugovorom zaključenim između nogometne lige i predstavnika igrača, a 1962. godine je povodom iznimno lošeg rezultata na svjetskom prvenstvu uvedena potpuna zabrana igranja stranih igrača, koja je bila na snazi do 1972. godine.</s><s>Borja, Olmeda, González, Spain: Parochialism or innovation?, str. 134.-151., str. 137. u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The transformation of European football,op. cit.</s><s>750</s>
<s>Prva odluka pred nacionalnim sudovima u kojima je primijenjena judikatura ES-a iz predmeta Bosman, je bila pred španjolskim sudom u Santanderu – predmet Olsson, u kojemu je nacionalni sudac primijenio načela iz predmetne odluke ES i utvrdio neusklađenost pravila španjolskog rukometnog saveza koja su ograničavala broj stranih igrača, uključujući i državljane država članica EU, na tri igrača.</s><s>Ono što je također zanimljivo jest, da prema pravilima sportskih saveza u Španjolskoj rukometaši nisu profesionalci.</s><s>No, španjolski je sudac ipak odlučio primijeniti judikaturu ES, te je istaknuo da činjenica da pravila nacionalnog saveza određenu sportsku disciplinu definiraju neprofesionalnom djelatnošću, nema učinka u pogledu pravnog sustava, te ne obvezuje odgovarajuća sudska tijela, a povrh svega prema španjolskom pravu smatraju se profesionalcima svi oni sportaši, koji u okviru i pod vodstvom jednog sportskog društva, na trajni i naplatni način vrše sportsku djelatnost.</s><s>Ipak, skreće se pozornost da ES ne zahtijeva trajnost obavljanja rada, kao uvijet definiranja određene osobe radnikom u smislu čl. 45.</s><s>UFEU, već može biti riječi o radu u nepunom radnom vremenu i radu od svega nekoliko mjeseci, a ne o trajnom radu kako to definira španjolsko pravo, vidi odluka ES u kojoj se radilo o pripravniku, C-27/91, Union de Recouvrement des Cotisations de Sécurité Sociale et d'Allocations Familiales de la Savoie (URSSAF) v Hostellerie Le Manoir SARL, ECR Š1991Ć I-5531, kao i da se ne pravi razlika da li je riječ o profesionalnom ili neprofesionalnom sportašu, ako ispunjava uvjete za radnika u smislu europskog prava vidi opširnije u Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell'Unione Europea, op. cit., str. 338.-339. 751</s>
<s>Napominje se da nisu sve države na jednaki način primijenile nacionalne klauzule „pravila 3+2“ FIFA odnosno UEFA pravila.</s><s>Naime, Francuska i Njemačka su tu petoricu igrača razmatrala na temelju njihova državljanstva koje nije francusko odnosno njemačko, dok su Španjolska i Italija razmatrala tzv. sportsko državljanstvo, odnosno igrače koji ne mogu nastupiti za reprezetaciju Španjoske odnosno Italije, što je razlika.</s><s>Naime u prvom slučaju govorimo o izravnoj diskriminaciji na temelju državljanstva, dok u drugom slučaju 148</s>
<s>752 pozvao na odredbu čl. 39(2).</s><s>UEZ-a i čl. 4. Uredbe 1612/68 koja je implementirala navedenu odredbu, te je istaknuo da nije pravno relevantno da se navedene odredbe ne odnose na zapošljavanje takvih igrača, u pogledu čega nema ograničenja, već na činjenicu što ograničava broj igrača koje klub može koristiti u službenim utakmicama.753 Kako je sudjelovanje u takvim utakmicama osnovna svrha aktivnosti profesionalnog sportaša, pravilo koje ograničava sudjelovanje očito ograničava i priliku za zaposlenje igrača u pitanju.754 Tužene strane te neke države članice nastojale su opravdati navedena pravila na temelju ne-ekonomskih razloga, odnosno na temelju čisto sportskih razloga.</s><s>755 Sud je istaknuo, potvrdivši praksu iz predmeta Donà, da odredbe europskog prava koje se odnose na slobodu kretanja radnika i usluga ne sprječavaju donošenje i primjenu pravila i prakse koja govorimo o neizravnoj diskriminaciji.</s><s>Nije uvijek lako utvrditi da li se radi o izravnoj ili neizravnoj driskiminaciji, te se do odluke Bosman, smatralo da se slučaj izravne diskriminacije može opravdati isključivo na temelju čl. 39 (3).</s><s>UEZ-a, dok nakon ove odluke se može smatrati da se i pitanja izravne diskriminacije mogu opravdati doktrinom imperativnih preduvjeta (engl. imperative requirements) u općem interesu.</s><s>Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 368.-371.</s><s>Slično je bilo i u Belgiji, u kojoj je od 1960. godine uvedeno „belgijsko sportsko državljanstvo“ koje je igraču nakon 4 godine boravka davalo pravo igranja u kvoti belgijskih državljana, uz nemogućnost igranja za reprezentaciju.</s><s>Lanfranchi, Taylor, Moving with the ball – The Migration of Professional Footballers, op. cit., str. 11.</s><s>Nakon odluke Bosman, primjerice Austrija je išla dalje s liberalizacijom od onoga što je bilo nužno.</s><s>Naime, nadležno je austrijsko ministarstvo 1996. godine donijelo odluku da pet državljana trećih država mogu igrati za klub, a još se dalje otišlo 1998. godine kada su državljani trećih država koji su duže vrijeme boravili na području Austrije (ili su imali status pripravnika) bili u potpunosti izjednačeni s Austrijancima.</s><s>Tri godine kasnije broj državljana trećih država je još povećan, na najviše 7, a takvo je pravilo bilo na snazi do 2003. godine.</s><s>Brand, Niemann, Spitaler, Austria: Historical and modern processes, str. 753</s>
<s>Prvo je istaknuto da su navedena pravila nužna radi održavanja tradicionalne veze kluba sa svojom državom, što omogućuje publici da se identificira sa svojim najdražim klubom, te osigurava da klubovi koji se natječu u međunarodnim susretima učinkovito predstavljaju svoju državu.</s><s>Drugo, navedena su pravila nužna za stvaranje „bazena“ igrača s državljanstvom te države, kako bi za reprezentaciju te države igrali najkvalitetniji igrači na svim mjestima u momčadi.</s><s>Treće, navedeno pravilo služi održavanju natjecateljske ravnoteže među klubovima, jer onemogućava najbogatije klubove da angažiraju najkvalitetnije igrače.</s><s>Zaključno, UEFA je istaknula da je navedeno „3+2 pravilo“ razrađeno u suradnji s Europskom komisijom, a osmišljeno je da bude u skladu s razvojem politike Zajednice.</s><s>Na navedene argumente Sud je dao sljedeći odgovor.</s><s>Prvo, veza nogometnog kluba s državom članicom u kojoj je osnovan, ne može se smatrati ništa više svojstvena sportskoj aktivnosti od veze s gradom ili regijom, ili u slučaju UK , s područjem koji pokrivaju četiri saveza, a povrh toga ne postoji pravilo koje bi primjerice ograničavalo igrače iz jednog grada ili regije da nastupe za drugi grad ili regiju.</s><s>Također, ne može se reći da se navijači poistovjećuju s domaćim igračima, jer se navijači u prvom redu poistovjećuju s klubom, a česti su slučajevi da se navijači poistovjećuju i sa stranim igračima u pogledu međunarodnih natjecanja, sudjelovanje je ograničeno na klubove koji su polučili određeni rezultat u svojoj državi, bez obzira na državljanstvo igrača navedenog kluba.</s><s>Drugo, u pogledu reprezentacija Sud naglašava da za uspjeh reprezentacije nije nužno da igrači koji za nju nastupaju budu igrači koji igraju u navedenoj državi, a povrh toga i sama pravila sportskih udruženja nalažu klubovima da strane igrače puste da nastupaju za svoju reprezentaciju.</s><s>Također, otvaranjem tržišta rada za državljane drugih država članica smanjuju se mogućnosti zaposlenja državljana te države u toj istoj državi, ali se tim istim državljanima otvara mogućnost zaposlenja u nekoj drugoj državi.</s><s>Treće, obrazloženje da navedeno pravilo onemogućava bogate klubove u dovođenju najboljih igrača, ne sprječava te iste klubove da dovedu najbolje igrače te iste države da nastupaju za taj klub.</s><s>Zaključno, u pogledu odobrenja Komisije, Sud naglašava da osim u pogledu kada su te ovlasti izričito dodijeljene Komisiji, Komisija ne smije davati jamstva o sukladnosti određene prakse s Ugovorom, a ni u kojem slučaju nema ovlast odobriti praksu koja je suprotna Ugovoru.; Odluka Bosman, op. cit., t. 122.-126., te 130.-136. 149</s>
<s>755 isključuje igranje stranih igrača na određenim utakmicama zbog razloga koji nisu ekonomske prirode, koji se odnose na posebnu prirodu i kontekst takvih utakmica, te su isključivo sportskog interesa, poput, npr. utakmica reprezentacija država članica.756 Kako ispravno tvrdi Van den Bogaert, teško je reći da su danas utakmice reprezentacija od čisto sportskog značaja kada igrajući za reprezentaciju vrijednost-cijena igrača raste, na temelju igranja za istu mogu dobiti radnu dozvolu u npr. Engleskoj, a nacionalni savezi dobivaju velike premije za sudjelovanje na svjetskim i europskim natjecanjima.757 Ovaj je primjer koristio i Nezavisni odvjetnik Trabucchi u opravdavanju nacionalnih klauzula, te je istaknuo da „ne postoji ništa što bi spriječilo shvaćanje da čisto sportski interes može opravdati nametanje ograničenja u zaključivanju ugovora sa stranim igračima odnosno u njihovu sudjelovanju u službenim prvenstvenim utakmicama kako bi se osiguralo da pobjednička momčad koja će predstavljati državu bude ona koja je prvak; a ovaj je uvijet razumniji ako se uzme u obzir da državu u međunarodnim natjecanjima predstavlja onaj klub koji je prvak“.758 Autor se ne slaže s navedenim mišljenjem, pogotovo iz današnje perspektive kada npr. u UEFA-inoj Ligi prvaka igraju po četiri predstavnika najkvalitetnijih europskih liga, dakle ne samo nacionalni prvaci, pa je sintagma predstavljanja države zastarjela.</s><s>Ipak, nije shvaćanje Nezavisnog odvjetnika Trabucchia izolirano, čak je CAS u jednoj svojoj odluci iz 1993. godine utvrdio da „sudjelovanje igrača u utakmicama nacionalnog prvenstva predstavlja ekonomsku aktivnost, dok igranje u europskim klupskim natjecanjima ne predstavlja takvu aktivnost“.</s><s>759 Ipak, u odluci Bosman, Sud je u pogledu nacionalnih klauzula istaknuo „da se iste ne odnose na specifične susrete između momčadi koje predstavljaju svoju državu, već se odnose na sve utakmice između klubova pa dakle na bit djelatnosti profesionalnih sportaša“, te stoga onemogućuje svaki učinak čl. 39.</s><s>UEZ-a.760 Uspoređivanje teksta iz t. 127. i 128. odluke Bosman, gdje u jednom slučaju upotrebljava izraz reprezentacije „engl. national team“, a u drugom momčadi koje predstavljaju državu „engl. teams 756</s>
<s>759 radilo o profesionalnom košarkašu koji je posjedovao državljanstvo SAD-a i Kraljevine Belgije.</s><s>U sezoni 1990./91. igrao je za jedan švicarski klub, a sljedeće sezone za jedan francuski.</s><s>U oba slučaja u zahtjevu za licencu je naveo da ima državljanstvo SAD-a.</s><s>Nakon toga otišao je igrati za jedan belgijski klub i podnio je zahtjev za registraciju kao belgijski državljanin.</s><s>FIBA i belgijski savez odbili su takav zahtjev s obrazloženjem da je sukladno FIBA pravilima državljanin SAD-a, te da ukoliko želi biti registriran kao belgijski državljanin da mora čekati protek veremena od 3 godine.</s><s>760</s>
<s>150 representing their countries“, ne treba prema mišljenju autora razmatrati u svijetlu ove odluke CAS-a, jer ipak, unatoč sve većem utjecaju dobiti, a možebitnom sve snažnijem slabljenju čisto sportskog interesa, ipak igranje za reprezentaciju predstavlja sportski interes (sportski izuzetak), i izvan je polja primjene europskog prava.</s><s>Van den Bogaert tumači tekst odluke Bosman na način da tvrdi da je Sud osudio navedene nacionalne klauzule jer se odnose na sve službene utakmice među klubovima, pa stoga na bit djelatnosti profesionalnih sportaša, te argumentum a contrario, ukoliko se nacionalne odredbe ne bi odnosile na sve službene susrete, već recimo samo na klubove u međunarodnim susretima, možda bi bile sukladne čl. 45.</s><s>UFEU-a.761 Da navedeni argument ipak ne stoji, kazuje i odluka Deliège, u kojoj je Sud istaknuo da „međunarodno sportsko natjecanje visoke razine – poput međunarodnog judo turnira A kategorije, na kojemu mogu nastupiti samo određeni sportaši koji su za tu svrhu određeni od strane saveza kojega su članovi, bez obzira na njihovo državljanstvo, ne može se smatrati događaj između reprezentacija država, koji bi bio izvan polja primjene prava Zajednice“.762 Slijedom toga i natjecanje među klubovima na europskoj razini ne predstavlja izuzetak od primjene prava EU.</s><s>Također i u odluci Meca Medina,763 Sud se samo pozvao na t. 8. odluke Walrave i Koch „da se zabrana diskriminacije ne odnosi na sastavljanje momčadi, poglavito reprezentacija, čije sastavljanje je čisto pitanje sportskog interesa“.</s><s>Nakon odluke Bosman, Sud više nije koristio konstrukciju „momčadi koje predstavljaju državu“, pa stoga možemo navedeno pitanje smatrati riješenim, barem za sad.</s><s>Zaključno, autor misli da u slučaju kada je riječ o sportašima kojima je igranje utakmica sastavni dio njihove ekonomske aktivnosti jer za to bivaju plaćeni, a to su svakako utakmice nacionalnih prvenstava i utakmice kup-natjecanja, ali i europski i međunarodni susreti (poput interkontinentalnih prvenstava), ne smiju postojati nacionalne odredbe koje bi diskriminirale radnike, sportaše iz država članica odnosno u određenim slučajevima državljane trećih država.</s><s>U pogledu tvrdnje ES-a u predmetu Bosman764 da ukidanje pravila o nacionalnim kvotama neće umanjiti mogućnosti za lokalne igrače kao i „bazen“ igrača koji bi mogli igrati za nacionalne reprezentacije jer će se isti igrači moći zaposliti u klubu druge države članice, Weatherill pobija ističući da u nogometu integracija tržišta rada neće stvoriti nova radna mjesta jer se broj klubova neće promijeniti.</s><s>No ukidanje kvota uvelike povećava mogućnost da se smanji broj igrača koji bi mogli igrati za određenu reprezentaciju, a to je vjerojatno 761</s>
<s>151 cijena koju državne reprezentacije moraju platiti radi poboljšanja tržišta rada i usklađivanja s europskim pravom.765 Sud je naglasio da se ova pravila primjenjuju na sve klupske utakmice i stoga na suštinu djelatnosti profesionalnih sportaša, i da ne mogu biti u skladu s čl. 39.</s><s>UEZ-a u protivnom bi odredbe o slobodi kretanja radnika bile lišene praktične svrhe, a načela slobode pristupa radu, što Ugovor jamči svim radnicima u EU, obezvrijeđenim.766 d) IZRAVNI UČINAK ČL. 45.</s><s>UFEU U ODNOSU NA SPORTSKA UDRUŽENJA U predmetu Bosman se među ostalim pitanjima postavilo pitanje izravnog horizontalnog učinka čl. 45.</s><s>UFEU-a koje se još otvorilo u predmetu Walrave i Koch, iako se navedeno pitanje javljalo i u drugim predmetima,767 upravo zbog problematičnosti samih sportskih udruženja</s>
<s>status kvazijavnopravni768 jer ista udruženja djeluju kao tijelo posljednje instance unutar svojega područja i imaju ovlasti poput država.</s><s>Kao što je već istaknuto, tek je 2000. godine u predmetu Angonese769 Sud priznao čl. 45.</s><s>UFEU horizontalni izravni učinak, što je imalo velikoga utjecaja na reguliranje i ostvarivanje slobode kretanja radnika, u ovome slučaju sportaša.</s><s>U predmetu Bosman ES je potvrdio praksu iz predmeta Walrave i Koch.770 Kada govorimo o predmetu Bosman, ističe se da su FIFA i UEFA nastojale zadržati stav da se samo države članice mogu pozivati na opravdanje ograničenja na temelju javne sigurnosti, javnog zdravlja i javnog poretka, što je Sud odbio i izričito naglasio da „ne postoji ništa što bi spriječilo pojedinca da se pozove na opravdanja na temelju javne sigurnosti, javnog zdravlja i javnog poretka, bilo da se radi o pravilima javne ili privatne prirode.</s><s>“771 Također, Van den Bogaert tvrdi da iako nije sasvim sigurno da se horizontalni izravni učinak čl. 45.</s><s>UFEU-a može primijeniti na slučaj dviju privatnih osoba u pogledu nediskriminatorne mjere, on smatra da su nediskriminirajuća pravila kolektivnih privatnih osoba obuhvaćena čl. 43. i 49.</s><s>UEZ-a.</s><s>Zaključno, smatra da pravila sportskih udruženja koja su samoregulatorna i posjeduju ovlast javnog prava, moraju biti u skladu s odredbama o slobodi kretanja osoba i usluga, bilo da su diskriminatorna ili ne, bilo da je riječ o sportašima koji su radnici ili samozaposlene osobe, kao i da diskriminatorna pravila nametnuta zaposlenim sportašima od strane privatnih 765</s>
<s>Treba naglasiti da su se u navedenom predmetu ne samo sportska udruženja borila svim sredstvima da „zaštite“ svoja pravila od EU prava, već su im svesrdnu pomoć pružale i države članice.</s><s>To samo govori, koliko je značenje sporta.</s><s>Naime, sportska su se udruženja i države članice borile da sport bude isključen ili da bude što je god moguće manje obuhvaćen i ograničen europskim pravom, pa su tvrdile da sport ne potpada pod ekonomsku aktivnost,773 ili su pak tražili „određenu razinu fleksibilnosti zbog specifičnog karaktera sporta“.774 Slično je bilo i u predmetu Deliège, u kojemu su tuženi tvrdili da judo predstavlja rekreacijsku aktivnost, pa stoga nema ekonomski karakter. e) ZAKLJUČNA RAZMATRANJA</s>
<s>Države članice i sportska tijela tvrdila su da navedeno pravilo o ograničenju broja igrača koji nisu nacionalnosti države u okviru koje se matični klubovi natječu, nemaju konkretne veze s navedenim predmetom i hipotetske su naravi, te da ih Sud zbog toga ne smije uzeti u razmatranje.</s><s>Nezavisni odvjetnik Lenz je istaknuo „da je Sud ovlašten, ali ni po čemu nije dužan, odbaciti navedeno pitanje kao nedopušteno“, te je pozvao Sud da navedeno pitanje „uzme u razmatranje, jer bi inače i dalje ostalo u ovlasti sportskih udruženja“.775 Odgovor ES-a glasio je da „pitanja merituma stvari, gledana u cijelini, nisu hipotetska, te da je nacionalni sud Sudu dostavio jasne navode potkrepljene odgovarajućim činjenicama, pravila u pitanju i temelje za koje je smatrao da su potrebni za dodošenje konačne odluke“.776 Navedeno je potkrijepljeno i time što je nacionalni sud smatrao da primjena nacionalnih klauzula može onemogućiti Bosmanovu karijeru jer mu ograničava mogućnost da bude zaposlen ili da nastupa za klub druge države članice.777 ES takvu priliku nije propustio i zahvaljujući tomu danas nema „nacionalnih ograničenja“ u nogometu kakva su do tada postojala, iako kako smatra autor, uvođenje pravila o igračima usavršavanim u domaćoj sredini („home-grown players“) pokazuje da navedeno pitanje još nije u potpunosti rješeno.</s><s>772</s>
<s>Tako su na primjer u predmetu Bosman, tvrdili predstavnici Njemačke vlade, vidi odluka Bosman, op. cit., t. 72, dok su predstavnici Belgijske vlade tvrdili da ekonomsku aktivnost u biti vrše samo najjači nogometni klubovi koji djeluju kao trgovačka društva, dok se za druge klubove to ne bi moglo reći, vidi Bosman, op. cit., t. 774</s>
<s>Postavlja se pitanje da li je onda u ovome slučaju Sud prešao svoje ovlasti?</s><s>Kako smatraju Barnard i Sharpston, ukoliko ES želi neko pitanje riješiti, jer ono predstavlja zanimljivo ili bitno područje, naći će načina da o tomu odluči.778 Takva su pravila bila protivna slobodi kretanja radnika, tada čl. 39., kao i čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a.</s><s>U navedenome je predmetu ES napravio veliki korak unaprijed,779 te unatoč tomu što je u prijašnjim predmetima podvrgnuo testu usklađenosti diskriminatorne odredbe privatnih udruženja s odredbama o slobodi kretanja, u navedenome je predmetu Sud uzeo u razmatranje nediskriminatorne odredbe, odnosno pravila o transferima igrača koja, iako nisu bila izravno diskriminirajuća ne temelju nacionalnosti, ipak su izravno utjecala na slobodu pristupa igrača tržištu rada u drugim državama članicama i na taj način onemogućavale slobodu kretanja radnika.780 Treba istaknuti da nakon što je utvrdio da pravila o transferima predstavljaju kršenje čl. 39.</s><s>UEZ-a, Sud nije smatrao potrebnim utvrđivati da li navedena pravila krše i odredbe čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a u pogledu tržišnog natjecanja,781 jer je ipak odabrao lakši put za donošenje odluke.782 No, kako kažu Van den Bogaert i Weatherill, činjenica o pravilima u pogledu transfera jest upravo ta da se navedena pravila primjenjuju kako u slučaju međunarodnog transfera, dakle u slučaju prekograničnog kretanja radnika, tako i u slučaju prijelaza igrača iz jednog kluba u drugi unutar iste države, pri čemu se onda ne bi mogla primjenjivati pravila Ugovora o slobodi kretanja radnika, već bi možda bila primjerenija pravila o zaštiti tržišnog natjecanja.</s><s>783 Usklađenost pravila o transferima s pravilima o tržišnom natjecanju pobijao je mađarski nogometaš Balog, no navedeni predmet nikada nije dočekao pravorijek ES-a, o čemu će biti riječi kasnije.</s><s>Također, treba priznati da je ishod presude Bosman bio od veće važnosti za strane igrače, kako one iz država članica EU/EEA, tako i onih iz Afričkih,784 istočnoeuropskih i dugih zemalja, za razliku od igrača iz države koje potječe određeni klub, jer se u početku za „domaće“ igrače još plaćala naknada za transfere i nakon prestanka ugovora, kao i stoga što su strani igrači bili jeftiniji klubovima.</s><s>778</s>
<s>Odluka Bosman, op. cit., t. 138.: „Kako su obje vrste pravila (pravila o transferima i nacionalne klauzule) na koje se odnosi pitanje nacionalnog suda potivne čl. 48.</s><s>UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a), nije potrebno 782</s>
<s>Primjerice u belgijskom klubu Beverenu, u godini 2002./03. jedanaestorica koja su najviše igrala su bili redom igrači iz Obale Bjelokosti, vidi Ibid, str. 221. 154</s>
<s>Druga posljedica presude Bosman je bila ta da su klubovi počeli sklapati dugogodišnje ugovore s igračima kako bi izbjegli da isti napuste klub u kratkom roku bez naknade za transfer.</s><s>Lanfranchi i Taylor mišljenja su da odluka Bosman može samo djelomično odgovoriti na pitanje velikog broja transfera nakon 1995. godine, jer valja uzeti u obzir i druge čimbenike poput uloge zastupnika igrača, porasta nogometnih liga i ostvarivanja mogućnosti dovođenja mladih i jeftinijih igrača iz država Istočne Europe, Afrike i Južne Amerike.785 Kako tvrdi Van den Bogaert Bosman je prvi predmet pred ES-om u kojem je u području slobode kretanja radnika Sud od razmatranja povrede na temelju diskriminacije zauzeo širu analizu s fokusom na pojam ograničenja slobode kretanja, kako je prvotno već učinio u području roba, predmeti Dassonville786 i Cassis de Dijon.787 U njima je utvrđeno da načelo nediskriminacije igra sekundarnu ulogu, subordiniranu načelu prepreka slobodi kretanja, dajući utjecaja na pitanje opravdanja, sve do predmeta Keck and Mithouard788 kojim je uvedeno razlikovanje mjera koje se odnose na karakteristiku proizvoda i mjera koje se odnose na prodajne metode, gdje istinski nediskriminirajuće prodajne metode ne potpadaju pod odredbe čl. 28.</s><s>UEZ-a, one koji su diskiminirajuće potpadaju pod odredbu navedenog članka); 789 usluga (predmet Säger 790 u kojemu se Nezavisni odvjetnik Jacobs zalagao za uvođenje formule iz Cassis de Dijon odluke za slobodu kretanja roba, u pogledu nediskriminirajućih ograničenja, a navedeno je potvrdio i Sud u svojoj odluci) 791 i poslovnog nastana (predmet Gebhard792).793 Kako smatraju Miettinen i Parrish, analogija s određenim prodajnim metodama (engl. certain selling arrangemets) iz predmeta Keck794 može se povući s „čisto sportskim pravilima“ iz predmeta Walrave i Koch795 za koje je Sud utvrdio da ne 785</s>
<s>Odluka, C-8/74, Procureur du Roi v Benoît and Gustave Dassonville, ECR Š1974Ć 837, t. 5.: “sve trgovinske mjere koje donesu države članice, koje su sposobne ometati izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno trgovinu unutar Zajednice smatraju se mjerama koje imaju učinak jednakih do kvantitativnih ograničenja”.</s>
<s>791 isključenje diskriminacije spram pružatelja usluga na temelju njegova državljanstva, već i ukidanje svih oblika ograničenja, iako se primjenjuju bez razlikovanja na nacionalne pružatelje usluga i one iz drugih država članica, ukoliko ono može zabraniti ili na drugi način onemogućiti aktivnosti pružatelja usluga nastanjenog na u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža slične usluge.“ 792</s>
<s>Koji se primjenjuju bez razlikovanja temeljenog na državljanstvu i bez diskriminatornog učinka u pravu ili u činjenicama, ne predstavlja ograničenje slobode kretanja i ne potpadaju pod zabranu iz čl. 28.</s><s>UEZ-a.</s><s>795</s>
<s>155 potpadaju pod polje primjene čl. 39. i 49.</s><s>UEZ-a ili sa „svojstvenim pravilima“ za koje se smatra da ne predstavljaju ograničenje, ali koja zahtijevaju analizu ciljeva i proporcionalnost.796 Analogija s „čisto sportskim pravilima“ ograničena je u svojoj suštini jer ona ne moraju biti primijenjena bez razlikovanja na sve osobe, već mogu izričito diskriminirati na temelju državljanstva (pravila o diskriminaciji u pogledu igranja za nacionalne reprezentacije), pa je samim time „čisto sportsko pravilo“ pogodnije za sportska udruženja od Kecka i reguliranja nacionalnog tržišta.797 Za razliku od njih, „pravila svojstvena organizaciji sporta“, koja sukladno praksi Suda nisu sposobna ograničavati gospodarske slobode, subjektom su testa proporcionlanosti i zahtjevaju opravdanje s obzirom na legitimne ciljeve798, a kao mjere iz predmeta Keck, moraju se jednako primjenjivati na sve.799 Kako smatra Van den Bogaert, u navedenom je predmetu bilo za očekivati da će Sud za „pravilo 3+2“ FIFA-e utvrditi da je ono per se zabranjeno, osim ukoliko ne može biti opravdano na temelju javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja sukladno odredbi sada čl. 45(3).</s><s>UFEU-a, no Sud je išao drugim pravcem i utvrdio je da nacionalne odredbe predstavljaju prepreku slobodi kretanja radnika i time krše odredbu čl. 45.</s><s>UFEU-a umjesto da ih proglasi izravno diskriminatornim.</s><s>800 Gebhard formulu je u odluci Bosman Sud primijenio, iako s malom razlikom.</s><s>Naime, pravilo da „predmetna mjera mora biti nediskriminirajuća kako bi bila sposobna za objektivno opravdanje“, zamijenjeno je pravilom „da je nužno da navedeno pravilo slijedi legitiman cilj sukladan Ugovoru“, što zapravo znači da ništa ne isključuje izravno diskriminirajuće mjere od toga da budu opravdane imperativnim zahtjevima u općem interesu.801 Razlog takvom specifičnom tumačenju možemo tražiti u sui generis pristupu sportu i njegovoj specifičnosti, pogotovo kada se uzme u obzir „diskiminatorno pravilo o igranju za nacionalne reprezentacije“ istaknuto u judikaturi ES, štoviše prema Weatherillu riječ je o korištenju „sportskog državljanstva“ za razliku od političkog državljanstva, te ono znači da sportaš ima državljanstvo one države za čiju reprezentaciju može nastupiti, a po tome bi nacionalne odredbe poput „3+2 pravila“ bile 796</s>
<s>156 neizravno diskriminatorne, pa slijedom toga bi mogle biti objektivno opravdane.802 No, kada analizirano odluku ES-a Meca-Medina, nameće se zaključak da se dvadesetak godina nakon Bosmana Sud ipak postupno udaljuje od specifičnosti sporta s velikim slovom „S“, te da se sport mora uskladiti s odredbama europskog prava, no o tomu više kasnije.</s><s>Neizravno (indirektno) diskriminatorne mjere te nediskriminatorne mjere koje znatno sprečavaju ili ometaju pristup tržištu, u načelu, krše čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>Međutim, ukoliko država članica može objektivno opravdati donesenu mjeru i dokazati da su poduzete radnje proporcionalne mjeri, tada je ista zakonita.</s><s>Takvo opravdanje vidljivo je u slučaju Bosman, gdje je država članica kao objektivno opravdanje isticala socijalnu važnost sportskih aktivnosti u Uniji, a posebice značaj nogometa.</s><s>Istaknut je bio cilj održavanja ravnoteže između klubova, na način da se očuva određeni stupanj jednakosti i neizvjesnosti u pitanju rezultata, te ohrabrivanje, okupljanje i usavršavanje mladih igrača, koji je cilj morao biti prihvaćen kao zakonit.</s><s>Međutim, dok je Sud u načelu prihvatio objektivno opravdanje države članice, ipak je podupro Bosmanovu tezu kako primjena pravila o transferu igrača nije adekvatno sredstvo zadržavanja financijske i natjecateljske ravnoteže u svijetu nogometa.</s><s>Takva pravila niti onemogućavaju najbogatije klubove od toga da osiguraju najbolje igrače za sebe, niti sprečavaju da posjedovanje financijskih resursa predstavlja odlučujući faktor u natjecateljskom sportu, te se na taj način značajno mijenja ravnoteža između klubova.</s><s>Također, u navedenoj je odluci ES istaknuo da su „sportske djelatnosti, a poglavito nogomet, od iznimnog socijalnog značaja za Zajednicu, Šdanas UnijuĆ, ciljevi održavanja ravnoteže između klubova kako bi se održala određena razina jednakosti i nesigurnosti u pogledu konačnog ishoda natjecanja, kao i u pogledu poticanja okupljanja i usavršavanja mladih igrača, se smatraju opravdanima“.</s><s>803Ipak, uzevši u obzir test proporcionalnosti, Sud je zaključio da „korištenje pravila o transferima nije bilo prikladno sredstvo za postizanje financijske i natjecateljske ravnoteže, niti je bio odlučni faktor u pogledu poticanja okupljanja i usavršavanja mladih igrača ili prikladno sredstvo financiranja takvih projekata, poglavito u pogledu manjih klubova.</s><s>Taj se cilj mogao ostvariti manje restriktivnim mjerama, a korištenje pravila o transferima nije bilo prikladno niti za očuvanje svjetske nogometne organizacije niti nužno da naknadi klubovima troškove koje su imali u stvaranju svojih igrača“.804 802</s>
<s>Navedeni socijalni značaj sporta potvrđen je i u Deklaraciji o sportu koja je činila dodatak Završnom aktu konferencije na kojoj je usvojen Ugovor iz Amsterdama i u kojoj je naznačen socijalni značaj sporta i pozvana su tijela EU da daju posebno značenje karakteristikama sporta, poglavito amaterskog sporta.</s><s>Ovdje treba naglasiti i činjenicu, koja se dosta često znala uzimati u obzir prilikom pronalaženja načina da sport bude izuzet iz polja primjene europskog prava.</s><s>Tako je njemačka vlada u odluci Bosman, tvrdila da sport ima velikih sličnosti s kulturom, te da temeljem čl. 151(1).</s><s>UEZ-a, Zajednica ima ograničene ovlasti te mora poštivati nacionalnu i regionalnu raznolikost kultura država članica.805 No, ono što je također važno, a ticalo se i u predmetu Bosman, jest pokušaj sportskih saveza, ali i nekih država, da se proširi „sportski izuzetak“ u pogledu europskog prava na sport, poglavito na nogomet.</s><s>Iznijete su tvrdnje da ne mogu svi klubovi biti poduzetnici (engl. undertakings) već samo oni najmoćniji, da je teško razlikovati ekonomske i sportske aspekte u nogometu, te da bi odluka Suda mogla dovesti u pitanje organizaciju nogometa u cijelosti.</s><s>No, bez obzira na navedene tvrdnje, Sud je ostao pri svojoj prijašnjoj sudskoj praksi.806 Naglašava se da i kulturne djelatnosti koje imaju elemente rada ili pružanja usluga predstavljaju ekonomsku aktivnost i samim time su podložne primjeni europskog prava.807 Weatherill je mišljenja da suština odluke Bosman predstavlja poruku da se nogometno tržište rada mora organizirati na isti način kao bilo koje tržište rada kako bi bilo u skladu s europskim pravom.808 Uza sve prethodno navedeno, mora se naglasiti i činjenica da je do jedne od najpoznatijih odluka ES-a došlo zahvaljujući tvrdoglavosti, nepopustljivosti i upornosti, relativno prosječnog nogometaša koji je odolijevao mnogobrojnim pritiscima nogometnih tijela i organizacija, koje su mu nudile i izvansudsku nagodbu kako bi povukao svoj tužbeni zahtjev, jer su se bojale konačnog ishoda.</s><s>809 Primjera radi, nakon odluke ES-a Walrave i Koch, Međunarodni biciklistički savez je zaprijetio izbacivanjem iz natjecanja slijedećeg svjetskog prvenstva discipline u kojoj su se natjecali Walrave i Koch, ukoliko oni nastave sa svojim zahtjevima pri nacionalnom sudu, nakon odluke ES-a.810 Pritisak sportskih udruženja prema 805</s>
<s>U tom pogledu, ES je u nekoliko navrata navedeno potvrdio primjerice u slučaju turističkih vodiča: Odluke C-154/89, Commission v France, ECR Š1991Ć I-659 ili C-198/89, Commission v Greece, ECR Š1991Ć I808</s>
<s>158 sportašima bio je izniman, te stoga ne začuđuje podatak da je prije odluke Bosman, prošlo dvadeset godina od posljednje odluke pred ES-om.</s><s>Zaključno, može se reći da je pravni učinak odluke Bosman da EU više ne treba dokazivati da je sport subjekt europskog prava, već sport treba dokazivati zašto bi trebao biti izuzet u pogledu primjene europskog prava.811 3. Odluka C-176/96, Lehtonen</s>
<s>U predmetu Lehtonen812 ponovno su pred ES-om analizirana pravila o transferima, no ovoga su puta u pitanju bila razdoblja unutar kojih se transfer može provesti i njihova usklađenost s europskim pravom.</s><s>Specifičnost ovog predmeta je da se radilo o belgijskoj košarkaškoj ligi, a pravila belgijskog saveza za igrače izvan Eurozone (dakle izvan država članica EU/EEA)813 postavljala su dulji rok za prijavu i registraciju transfera od roka za državljane Eurozone.</s><s>Sud je istaknuo da su pravila o razdobljima za transfere sposobna ograničiti slobodu kretanja igrača koji žele nastaviti obavljati svoju djelatnost u drugoj državi članici, jer onemogućuju belgijske klubove od korištenja igrača iz drugih država članica u utakmicama za nacionalna prvenstva ukoliko su dovedeni nakon određenog vremenskog razdoblja.814 Pojam radnika treba biti obuhvaćen prema širem smislu, prava Zajednice, i mora biti definiran objektivnim kriterijima koji karakteriziraju radni odnos prema pravima i obvezama osoba u pitanju.815 Dakle, u ovome slučaju pravila belgijskog saveza nisu ulazila u radnopravni odnos kluba i igrača, već isključivo u pravo igrača da nastupi za svoj klub, znači, riječ je o natjecateljskom 811</s>
<s>Odluka C-176/96, Jyri Lehtonen and Castors Canada Dry Namur-Braine ASBL v Fédération royale belge des sociétés de basket-ball ASBL (FRBSB), ECR Š2000Ć I-2681.</s><s>U ovome predmetu radilo se o finskom košarkašu Jyri Lehtonenu koji je pri kraju sezone 1995./96., nakon što je završilo finsko prvenstvo, bio angažiran od belgijskog kluba Castors Braine kako bi nastupio na finalnom natjecanju belgijskog prvenstva.</s><s>Nakon što je ugovor o radu prijavljen belgijskom košarkaškom savezu, klub je upozoren da, ukoliko FIBA ne izda licencu igraču, a igrač svejedno nastupi, klub može biti kažnjen.</s><s>Zanemarivši to upozorenje belgijski je klub uvrstio igrača u momčad, te je on nastupio.</s><s>Nakon toga, protivni je klub Quaregnon prijavio kršenje „FIBA pravila“ o razdobljima transfera igrača, te je nacionalni savez poništio utakmicu i dodijelio pobjedu klubu Quaregnon s 20:0.</s><s>Unatoč tomu Lehtonen je bio u sastavu i u narednoj utakmici, ali nije ulazio u igru.</s><s>Prvostupanjski sud iz Brisela obratio se zahtjevom za prethodnim pitanjem tražeći odgovor: Jesu li pravila sportskih saveza koja zabranjuju klubu da za njega prvi put zaigra u natjecanju igrač ukoliko je isti angažiran nakon određenog datuma, suprotno Ugovoru iz Rima (poglavito čl. 12., čl. 39., te čl. 81. i 82.) u slučaju profesionalnog igrača koji je državljanin države članice EU, bez obzira na sportske razloge istaknute od strane saveza kako bi opravdali navedena pravila, poglavito potrebu sprječavanja iskrivljavanja smisla natjecanja?</s><s>813</s>
<s>U Belgiji primjerice, za razliku od recimo Italije postojala su tri razdoblja za transfere.</s><s>Prvo i najkraće razdoblje se odnosilo na transfere unutar samog saveza, drugi nešto duži rok je bio za državljane članica EU (do 28.2.), a treći i ujedno najduži rok je bio za igrače izvan EU (31.3.).</s><s>To se u prvom redu odnosilo na igrače iz SAD-a, Rusije i država bivše Jugoslavije, jer su navedeni igrači uslijed svoje kvalitete umnogoćemu doprinosili kvaliteti momčadi, a kako je broj takvih igrača u svakoj momčadi bio ograničen, dopuštalo se da se takvi igrači mogu registrirati do pred sam kraj sezone, odnosno do pred tzv. „play-off“, za razliku od državljana EU za koje je rok za registraciju bio mnogo kraći.</s><s>Vidi opširnije u Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell'Unione 814</s>
<s>159 odnosu.</s><s>Sud je utvrdio da je sudjelovanje u utakmicama osnovna svrha profesionalne igračeve aktivnosti, a pravilo koje ograničava takvu aktivnost, bez obzira što ne utječu na igračevo zapošljavanje već isključivo na pravo da nastupa za klub, samim time ograničava i igračevo pravo na rad, pa pravilo koje zabranjuje belgijskim klubovima da koriste usluge igrača iz drugih država članica nakon proteka određenog roka predstavlja ograničenje slobode kretanja radnika.</s><s>816</s>
<s>Ipak, takvo ograničenje temeljne slobode kretanja radnika opravdano je, i to u pogledu korištenja „razdoblja za transfere igrača“ (engl. transfer windows) jer bi „kasni transferi mogli značajno utjecati na snagu jednog ili drugog kluba za vrijeme natjecanja, što dovodi u pitanje sklad rezultata između klubova koji sudjeluju u natjecanju, a samim time i pravilno odvijanje natjecanja u cijelosti, ali takve mjere moraju poštivati načelo proporcionalnosti“.</s><s>817 Navedena pravila dakle, ostvaruju legitimni cilj, a to je regularnost sportskog natjecanja.</s><s>Može se reći da navedena odluka predstavlja ograničenja polja primjene čl. 45.</s><s>UFEU, kao što je odluka Keck predstavljala ograničenje čl. 28.</s><s>UEZ-a u odnosu na predmet Dassonville.818</s>
<s>Zaključno, odluka je Suda glasila da „članak 48.</s><s>UEZ-a (sada čl. 45.</s><s>UFEU-a) isključuje od primjene pravilo propisano u državi članici od strane sportskog udruženja kojim se zabranjuje košarkaškom klubu da za njega nastupi igrač iz druge države članice u natjecanjima državnog prvenstva, u slučaju kada je takav igrač ostvario transfer nakon određenog roka, ukoliko je taj rok kraći u usporedbi s rokom za igrače izvan država članica, osim ukoliko objektivne okolnosti koje se tiču isključivo sporta ili koje se odnose na razliku između mjesta igrača iz saveza koji je u Eurozoni i igrača koji nije u savezu Eurozone, mogu opravdati različitost u postupanju.</s><s>“819 U ovome predmetu Sud je primijenio analizu pristupa tržištu umjesto fokusiranja na pitanje da li je određeno pravilo diskriminatorno ili nije, potvrđujući analitički okvir iz predmeta Bosman i Deliège, a od pristupa usklađenosti s pravom tržišnog natjecanja Sud je u samom početku odustao zbog nedostatka činjeničnog stanja u tom pogledu.820</s>
<s>Navedena odluka, pokazala je da unatoč tomu da se zakonitost pravila sportskih udruženja mogu dovesti u pitanje pred ES-om, ipak postoje područja u kojima sportska udruženja zadržavaju autonomiju reguliranja navedenih sportskih disciplina, poput u konkretnom slučaju razdoblja u kojim se mogu realizirati transferi sportaša i koja predstavljaju ograničenje slobode kretanja, ali koja su opravdana sportskim razlozima.</s><s>Slično je bilo i u predmetu Deliège u pogledu selekcije sportaša za međunarodna natjecanja.</s><s>Ipak, unatoč tomu, ima autora koji smatraju da bi razdoblja za transfere valjalo ukinuti ili značajnije liberalizirati jer isti ne predstavljaju nikakav boljitak većini klubova, igrača ili navijača.821 Također, skreće se pozornost da se ES, kao i u predmetu Bosman, u navedenoj odluci pozvao na Deklaraciju iz Ugovora iz Amsterdama o društvenom značaju sporta, koja iako nema pravnog značenja, upućuje na razmatranje i poimanje značaja sporta od strane Suda.</s><s>4. Odluka C-325/08, Bernard</s>
<s>U prilog nedokazanosti hipoteze o postojanju „izuzetka u pogledu sporta u odnosu na europsko pravo“ govori i posljednji predmet oko kojega se također podignulo dosta „prašine“, a to je predmet Bernard 822 u kojemu je ES donio odluku u ožujku 2010. godine.823 U svijetu 821</s>
<s>Kasacijski je sud postavio prethodno pitanje tijekom postupka u pravnoj stvari Olympique Lyonnais SASP (‘Olympique Lyonnais’) protiv gosp. Bernarda, profesionalnog nogometaša i Newcastle United F.C., nogometnog kluba ustrojenom po engleskom pravu, u pogledu plaćanja naknade štete za otkaz ugovora o radu (jednostrani raskid ugovora) temeljem članka 23.</s><s>Charte du football professionnel (Professional Football Charter) Fédération française de football (dalje: Povelja) za sezonu 1997./98., koja je zapravo kolektivni ugovor zaključen između Lige profesionalnog nogometa (LFP - Ligue du Football Professionnel), nacionalnog saveza, sindikata igrača, predstavnika organizacije trenera i članova stručnog stožera, i udruženja profesionalnih nogometnih klubova (Union des Clubs Professionnel de Football - UCPF).</s><s>Navedena je Povelja u Glavi III., poglavlje IV., uređivala je pitanje mladih igrača – talentiranih nogometnih nada (fra. ‘joueurs espoir’), tj. igrača između 16 i 22 godine starosti, koji su imali zaključen ugovor u svojstvu stipendiste (engl. trainee) od strane profesionalnih klubova pod čvrstim ugovornim obvezama određenog trajanja.</s><s>Nakon što je mladi igrač završio razdoblje usavršavanja (engl. training), bio je obvezan potpisati prvi profesionalni ugovor s klubom, ukoliko je klub to od njega zahtijevao.</s>
<s>U pogledu toga je članak 23.</s><s>Povelje utvrđivao: „po uobičajenom isteku ‘joueurs espoir’ ugovora, klub je ovlašten od druge strane zahtijevati da potpiše ugovor kao profesionalni igrač“.</s><s>Povelja nije predviđala odštetnu shemu spram kluba koji je trenirao igrača, ukoliko bi taj igrač odbio potpisati ugovor.</s><s>Tada je klub, mogao pokrenuti sudski postupak za naknadu štete protiv mladog igrača temeljem članka L. 122-3-8 francuskog Zakonika o radu (Code du travail) za kršenje članka 23.</s><s>Povelje.</s><s>Francuski je Zakonik o radu u pogledu navedenog utvrđivao da: u slučaju da nema sporazuma među strankama, ugovor se mogao raskinuti prije isteka roka samo u slučaju ozbiljnog kršenja ili više sile.</s><s>Nemogućnost na strani radnika da ispuni svoju obvezu, ovlašćuje poslodavca potraživati naknadu štete u iznosu štete koju je pretrpio.</s><s>Bernard je 1997. godine potpisao ‘joueurs espoir’ ugovor s klubom Olympique Lyonnais u trajanju od tri godine, koji je stupio na snagu 1. srpnja te godine.</s><s>Prije isteka ugovora Olympique mu je ponudio novi jednogodišnji ugovor s trajanjem od 1. srpnja 2000. godine.</s><s>Bernard je odbio zaključiti takav ugovor i u kolovozu je potpisao ugovor s Newcaste United FC-om.</s><s>Olympique je tužio Bernarda pred Radnim sudom u Lyonu (Conseil de prud’hommes (Employment Tribunal)) (dalje: prvostupanjski sud), tražeći naknadu štete u 161</s>
<s>823 nogometa navedena odluka nije se bavila ničim nepoznatim do tad, sasvim suprotno, jedino se po prvi put ostvarila mogućnost da jedna tako visoka sudska instanca poput ES, može o navedenom pitanju reći svoje pravno stajalište.</s><s>Naime, pitanje ograničenja slobode kretanja mladih sportaša-nogometaša seže još u daleku 1949., kada je, prema gotovo identičnom činjeničnom stanju, mladom belgijskom nogometašu Lombrettu karijera okončana, zbog istog razloga koji je prijetio Bosmanu i Bernardu.824 Bernard je imao tu sreću da je nastankom EU i razvojem europskog prava dana prilika mladim sportašima na izbor.825 iznosu od 53.357,16 EUR-a solidarno od njega i kluba Newcaste United FC, koji je iznos odgovarao plaći koju bi Bernard dobio da je potpisao ugovor s Olympiqueom.</s><s>Prvostupanjski je sud smatrao da je Bernard jednostrano doveo do prestanka ugovora, tj. da je otkazao ugovor, i naložio je njemu i Newcaste United F.C.-u da plate naknadu štete solidarno u iznosu od 22.867,35 EUR-a.</s><s>Drugostupanjski je sud (The Cour d’appel, Lyon) ukinuo tu presudu s obrazloženjem da obveza igrača da potpiše, po okončanju razdoblja njegova usavršavanja, profesionalni ugovor s klubom koji mu je pružio treniranje, također onemogućava igrača u tomu da potpiše ugovor s klubom iz druge države članice, a što je suprotno članku 39.</s><s>UEZ-a.</s><s>Olympique se na tu odluku žalio sudu u trećem stupnju – Kasacijskom sudu (Cour de cassation) koji je zaključio da iako članak 23.</s><s>Povelje formalno ne onemogućava mladog igrača u tomu da uđe u ugovorni odnos s klubom iz druge države članice, učinak takve odredbe jest da zaustavlja i odvraća mlade igrače od sklapanja takvih ugovora, iz razloga što kršenje odredbe o kojoj je riječ može dovesti, po igrače, do plaćanja naknade štete.</s><s>Francusko zakonodavstvo jedino u Europi ima na ovakav način uređeno pitanje ugovora sportaša, da isti mora potpisati svoj prvi profesionalni ugovor s klubom koji ga je trenirao.</s><s>Nakon odluke Bosman, navedeno je pravilo izmijenjeno, no ponovno je vraćeno zbog velikog broja mladih francuskih igrača koji su odlazili u druge klubove iz država članica i na kojima su zapravo ti novi klubovi ostvarivali velike profite njihovom prodajom, dok su francuski klubovi dobivali mrvice, primjerice slučajevi igrača Sylvestrea i Daboa koji su iz Rennesa otišli u talijanski Internazionale za vrlo simboličan iznos, a već slijedeće su godine prodani Manchester Unitedu i Parmi za mnogostruko veći iznos, vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 246.-248.</s><s>U lipnju 2008. godine u Francuskoj je zaključen kolektivni ugovor kojim je regulirano pitanje naknade za razvoj igrača u slučaju prelaska u drugi francuski klub po okončanju razdoblja treniranja na vrlo detaljan način uzimajući u obzir mješavinu nekoliko čimbenika.</s><s>Prvo, paušalni iznos naknade za razvoj koji se utvrđuje ovisno o rangiranju trening centra kluba koji je usavršavao igrač, te godišnje skale određene od strane francuskog nogometnog saveza s najvišim iznosom od 90.000 €; drugo, naknada za treniranje čiji iznos ovisi o broju nastupa u prvoj ligi ili reprezentaciji do najvišeg iznosa od 1 milijun €; treće naknada koja se plaća u slučaju produljenja ugovora s novim klubom ili 20% naknade od budućeg transfera u treći klub.</s><s>Ovaj način utvrđivanja naknade je primjenjiv samo u slučaju transfera unutar Francuske i ne primjenjuje se na međunarodne transfere, ali je dokaz sustava naknade za razvoj koji stoji u ravnoteži interesa klubova koji ulažu u igrače i slobode kretanja igrača koji se usavršavaju.</s><s>Zylberstein, The Olivier Bernard Judgement: A Significant Step training compensation, 2010.</s>
<s>Ovdje treba skrenuti pozornost da je još 2003. godine CAS u predmetu Sissoko imao gotovo identičnu pravnu situaciju.</s><s>Naime, igrač Mohhammed Lamine Sissoko je potpisao ugovor sa španjolskim prvoligašem Valencijom CF SAD i nije po isteku svojeg ugovora produljio ugovorni odnos sa Auxerreom, što je morao prema francuskom kolektivnom ugovoru (Charte du Football Professionnel).</s><s>CAS je utvrdio da su odredbe kolektivnog ugovora primjenjive samo na interne situacije transfera unutar Francuske, a da se u konkretnom slučaju primjenjuju odredbe „FIFA Pravila“ o statusu i transferu igrača.</s><s>CAS 2003/0/530 AJ Auxerre v FC Valencia & Mohammed Lamine Sissoko, t. 47. 824</s>
<s>Rene Lombrett, belgijski državljanin, igrao je za francuski klub, još od 1944. kao šesnaestogodišnji amater u mlađim uzrasnim kategorijama.</s><s>Uslijed pisma upućenog tajniku francuskog nogometnog saveza od belgijskog kolege da se istraži status navedenog igrača, utvrđeno je da je navedeni igrač napustio svoj belgijski klub Mouscron bez dozvole za transfer, što nije bilo dopušteno.</s><s>Igrač je ubrzo suspendiran.</s><s>Unatoč nastojanjima da belgijski savez odustane od svojih zahtjeva, konačnu je odluku donijela FIFA.</s><s>Igrač se morao vratiti u belgijski klub, no vrlo brzo je bio primoran okončati karijeru.</s><s>Vidi Lanfranchi, Taylor, Moving with the ball , op. 825</s>
<s>Primjerice, u Francuskoj svake godine između 300 i 400 mladih igrača različite starosti pridruži se jednom od 32 trening-centra diljem države, a ako znamo da francuski profesionalni klubovi trebaju godišnje 75 162</s>
<s>Jednako kao kod Bijele knjige o sportu, i ovdje su očekivanja sportske javnosti bila velika.</s><s>Treba također istaknuti da su nova „FIFA Pravila“ o transferima i statusu igrača stupila na snagu u srpnju 2001. godine, koja iako nisu bila na snazi u pravno relevantno vrijeme za ovaj predmet, ipak, kako su istaknule stranke te Nezavisna odvjetnica, uređuju upravo navedeno pitanje.826 U predmetu Bernard je zbog važnosti pitanja ulaganja u ljudski kapital odlučivalo Veliko vijeće, a sve strane u sporu uključujući sve suce i Nezavisnu odvjetnicu, jednoglasno su istaknuli da se navedena odluka odnosi isključivo samo na sustav ulaganja u ljudski kapital u sportu i to poglavito nogometu,827 ne i u drugim granama gospodarstva.828 U svojoj je odluci ES istaknuo da čl. 45.</s><s>UFEU-a ne isključuje pravila koja u cilju okupljanja i usavršavanja mladih igrača jamče naknadu klubu koji je igrača stvarao, ako na kraju razdoblja njegova razvoja, mladi igrač potpiše profesionalni ugovor s klubom druge države članice, pod uvjetom da su takva pravila sposobna osigurati ostvarenje toga cilja i ne idu iznad onoga potrebnog za osiguranje toga cilja.</s><s>Dakle, navedena se pravila prije svega moraju primjenjivati na nediskriminirajući način, moraju biti opravdana javnim interesom, moraju biti takvog karaktera da omoguće ostvarenje postavljenog cilja i zaključno, ne smiju ići izvan onoga što je nužno da bi se ostvario njihov cilj.829 U navedenom predmetu bilo je riječi o perspektivnom mladom igraču koji je došao do konca svojeg razdoblja usavršavanja (treniranja) sa svojim klubom-poslodavcem, ali nije došao do kraja svojih ugovornih obveza spram kluba-poslodavca.830</s>
<s>Nezavisna odvjetnica Sharpston u svojem je mišljenju istaknula da se načelo specifičnosti sporta uzima u obzir ne u pogledu primjene čl. 45.</s><s>UFEU-a na konkretan slučaj ili u kontekstu pitanja da li navedene mjere predstavljaju ograničenje slobode kretanja radnika, već u pogledu pitanja da li je ograničenje slobode kretanja opravdano.831 U svojem obrazloženju ES je istaknuo da se moraju uzeti u obzir društvene i kulturne dimenzije sporta kada razmatra da li profesionalnih igrača, jasno je da svaki peti ili šesti mladi igrač može imati priliku iskusiti profesionalni nogomet.</s><s>Zylberstein, The Olivier Bernard Judgement…, op. cit., str. 59. 826</s>
<s>„Profesionalni nogomet nije samo ekonomska aktivnost u Europi, ono uživa značajnu društvenu važnost, osobito kada se promatra povezanost između profesionalnog i amaterskog sporta, te vrijednosti i dostignuća amaterskog sporta“, Mišljenje nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Bernard, op. cit., t. 47. 828</s>
<s>163 je mjera prikladna osigurati ostvarenje predviđenih ciljeva i ne ide izvan onoga što je nužno za ostvarenje toga cilja.832 „Klubovi koji pružaju usavršavanje igrača mogli bi biti odvraćeni od ulaganja u usavršavanje mladih igrača ukoliko ne bi mogli ostvariti naknadu uloženog u tu svrhu, kada, po okončanju svojega razvoja, igrač ulazi u profesionalni ugovorni odnos s drugim klubom; ali isključivo naknada koja je povezana sa stvarnim troškovima usavršavanja, koje su imali klubovi, može se smatrati proporcionalnom“.833 Ono što je zanimljivo jest svakako to da je u obrazloženju navedene presude ES potvrdio svoju dosadašnju praksu iz predmeta Bosman, Kranemann834 i ITC835, s obzirom na novo uređenje po stupanju na snagu Lisabonskog ugovora.</s><s>Naime, Sud navodi da sve odredbe koje sadrži UFEU koje se odnose na slobodu kretanja osoba imaju svrhu olakšati građanima potragu za zaposlenjem svake vrste unutar EU i isključuju mjere koje bi mogle državljane jedne države članice staviti u nepovoljniji položaj kada oni žele ostvariti pravo na ekonomsku aktivnost na području druge države članice.836 Dalje, ES navodi da mjere koje sadrže prepreke slobodi kretanja radnika mogu biti opravdane snažnim razlozima u javnom interesu.</s><s>Zaključno, i možda najbitnije, Sud naglašava da u razmatranju da li sustav koji ograničava slobodu kretanja radnika ide iznad onoga što je nužno, moraju se uzeti u obzir specifične karakteristike sporta općenito, a nogometa osobito, kao i njihov socijalni i obrazovni karakter, a što je spomenuto i u subparagrafu članka 165(1).</s><s>UFEU-a.</s><s>837 Ovakvo formuliranje i spominjanje sporta i nogometa obradovalo je mnoge čelnike sportskih udruženja, no Sud se samo pozvao na odredbe UFEU-a.</s><s>Kolika je zapravo težina ovoga, pokazat će daljnja sudska praksa.</s><s>Naime, u svojoj odluci Sud je istaknuo da se primjena europskog prava na sport treba utvrđivati od slučaja do slučaja, kako je među ostalim utvrđeno i u Bijeloj knjizi o sportu838, kao i da su države članice specifičnost sporta priznale usvajanjem Lisabonskog ugovora i njegova čl. 165.</s><s>UFEU.839 Usporedbe radi, u Italiji klub ima pravo sklopiti prvi profesionalni ugovor sa svojim članom (koji potječe iz mlađih uzrastnih kategorija) na razdoblje od tri godine, no prema Pellacaniju ne postoji obveza takvog sklapanja ugovora, te ukoliko igrač ne 832</s>
<s>Odluka C-208/05, ITC Innovative Technology Center GmbH v Bundesagentur für Arbeit, ECR Š2007Ć I-181, t. 31., 33: „ograničenje može postojati i ako se pravila primjenjuju bez obzira na državljanstvo radnika na koje se odnose“.</s>
<s>164 želi prihvatiti takav ugovor, odlučuje sudac pojedinac FIFA Komore o statusu igrača, koji redovito utvrđuje nezakonitim ugovorne opcije nacionalnog saveza koje klubovima daju mogućnost izbora i stavljaju klubove u povoljniji položaj.840 S druge strane Colucci tvrdi da pravila nameću obvezu mladim igračima (tal. „giovanni di serie“) da nakon određenog broja odigranih utakmica sklope ugovore sa svojim klubom koji ima pravo s njima zaključiti prvi profesionalni ugovor od 16. do 19. godine starosti, što je protivno odluci u predmetu Bernard.841 Štoviše, zanimljivo je da je talijanski FIGC, primjerice, u posljednjem ovakvom slučaju koji se pojavio o mladom igraču Pacilliju koji nije želio prihvatiti ponudu dotadašnjeg kluba, te je želio potpisati za drugi strani klub, izrekao suspenziju.</s><s>Konačnu je odluku donio Savezni sud pravde FIGC-a u ožujku 2011. godine, te je igrača oslobodio odgovornosti, s obrazloženjem da dva prava, kako kluba da potpiše ugovor s mladim igračem kojega je stvarao, tako i mladog igrača s klubom u kojemu se razvijao, jesu dva odvojena prava koja se moraju analizirati zajedno i niti jedna strana ne smije imati snažnije pravo u odnosu na drugu.</s><s>Kako je Pacilli zaključio ugovor sa švicarskim drugoligašem, a ne s profesionalnim klubom iz Italije, nisu povrijeđena pravila talijanskog nogometnog saveza.842 Navedeno ukazuje da je otpor slobodi kretanja sportaša-radnika i dalje vrlo prisutan, veliki problem stvara razlikovanje sportaša profesionalaca i sportaša amatera, koji su kao takvi definirani od strane nacionalnih saveza iako ispunjavaju elemente statusa profesionalaca, no upravo zbog takve definicije primjerice imaju obvezu zaključivanja ugovora sa svojim klubom i nakon isteka prvog ugovora.</s><s>U odnosu na oduku ES-a u predmetu Bernard, judikatura njemačkih sudova nije na tom tragu utvrđivanja naknade za razvoj.</s><s>Pravila o naknadi za razvoj su prema judikaturi suprotna ustavnom pravu profesionalne slobode iz čl. 12. njemačkog Ustava; te je utvrđeno da naknada za razvoj ne predstavlja pravu naknadu za ulagano razvijanje i treniranje igrača jer je fokus bio na vrijednosti, odnosno cijeni igrača, a ne na uloženom u razvoj igrača, kao i da zbog nemogućnosti predviđanja sportske budućnosti igrača ista ne može biti unaprijed utvrđena i ne može biti u paušalnom iznosu, ne smije biti nevezana za stvarne troškove trening centara u razvoj igrača i ne smije biti usmjerena na ekonomski umjesto na 840</s>
<s>Treba istaknuti da je o ukidanju suspenzije odlučivao Savezni sud pravde (Corte di giustizia federale) FIGC-a, iako su tijela FIFA-e u svojim odlukama potvrdila da nogometaš Pacilli nije povrijedio pravila FIFA-e i da bi suspenziju valjalo ukinuti.</s><s>Vidi Službeno priopćenenje Saveznog suda pravde FIGC-a br. 273/CGF od 9.3.2011. dostupno: http://www.figc.it/Assets/contentresources_2/ContenutoGenerico/97.$plit/C_2_Contenuto Generico_28252_StrilloComunicatoUfficiale_lstAllegati_Allegato_0_upfAllegato.pdf, (28.12.2011.).</s><s>Vidi u 165</s>
<s>842 idealistični interes.843 Dakle, iz njemačke judikature možemo zaključiti da naknada za razvoje ne smije biti utvrđena u paušalnom iznosu i mora počivati na idealističnim a ne na ekonomskim interesima.</s>
<s>Ono što je važno i što se može zaključiti iz odluke ES-a jest da je navedenom odlukom potvrđena praksa iz odluke Bosman da je okupljanje i razvoj mladih igrača legitiman cilj u općem interesu, a navedeno se može ostvariti shemama naknade za razvoj igrača, koje se odnose na stvaran trošak razvoja igrača uz pomoć „igračeva faktora“, tj. ukupan se trošak mora pomnožiti s faktorom koji predstavlja broj igrača koji se mora trenirati da bi se razvio jedan profesionalni igrač.844 Stoga je Sud odbio prijedlog Nezavisne odvjetnice Sharpston, koja se zalagala za dva načina izračuna naknade za razvoj igrača: jedan koji se temelji na ukupnom trošku treniranja koji se odnosi na sve igrače koje klub trenira kako bi „stvorio“ jednog igrača koji ima tržišnu vrijednost, i drugi individualni model troška treniranja koji se odnosi na uloženo u jednog igrača, koji se primjenjuje kada taj igrač sam snosi trošak svojeg razvoja.</s><s>845 Povrh prethodno navedenog, treba istaknuti, kako smatra Lindholm, da se nameće logičnim pitanje što je s drugom stranom medalje, a to je usluga koju pruža sam igrač?</s><s>Konkretnije, uzima se u obzir izračun troškova treniranja koji je uložen u igrača, ali se ne postavlja pitanje da li je i koliko igrač-pripravnik, stipendist, svojim uslugama pružio klubu i da li navedeno može biti relevantno u utvrđivanju, kako smatra Nezavisna odvjetnica Sharpston, balansiranja računa između uloženog u njegov razvoj i pruženih usluga, bilo pružanjem dodatnih usluga ili plaćanjem odgovarajuće naknade.</s><s>846 Dakle, načelo proporcionalnosti zahtijeva da se u obzir uzmu i druge neekonomske karakteristike sporta, konkretnije što je sportaš dao klubu kao kontraprestaciju svojeg razvoja, no glavni protuargument je taj da bi bilo gotovo nemoguće utvrditi takvu naknadu prema navedenim mnogobrojnim, prije svega, nedovoljno jasnim parametrima.847 Weatherill je mišljenja da se sport ne smije razlikovati od drugih grana gospodarstva te da prihvaćanje ciljeva razvoja 843</s>
<s>Mišljenje Nezavisne odvjetnice Sharpston, u odluci Bernard, op. cit., t. 52.-57.; , t. 50. i 51.: Nezavisna odvjetnica Sharpston je istaknula da ne bi bila prihvatljiva naknada za usavršavanje koja se temelji na budućoj izmakloj koristi kluba jer bi bila previše neodređena, kao i naknada koja bi se temeljila na budućim primanjima igrača koja je pak podložna manipulacijama.</s><s>846</s>
<s>166 mladih igrača ne može stvarati ideal specifičnih karakteristika sporta i očekivao je da će ES navedeno i potvrditi u svojoj praksi.848 Ipak, u odluci Bernard Sud je ipak „cilj razvoja mladih igrača“ prepoznao kao objektivno opravdanje koje nije isključeno čl. 45.</s><s>UFEU ukoliko ispunjava uvjete iz tzv. Gebhard formule.</s><s>II.</s><s>SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SLOBODE KRETANJA RADNIKA DRŽAVLJANA TREĆIH DRŽAVA U pogledu uvjeta rada, plaće i otpuštanja radnika zakonito zaposlenih u nekoj državi članici,849 ES je s državljanima EU (točnije državljanima članica EEA) izjednačio i državljane onih država koji s EU i državama članicama imaju zaključene Europske sporazume, odnosno Sporazum o pridruživanju, kao što je bilo sa Slovačkom prije njena ulaska u EU.</s><s>Također, Sud je razmatrao i mogućnost izravnog učinka pojedinih odredaba Sporazuma o partnerstvu s Rusijom te Sporazuma s Turskom.</s>
<s>1. Ugovori država članica i Europske zajednice (Unije) s trećim državama Ugovori s trećim državama koje sklope države članice i EU pravnu vizu izvode iz čl. 217.</s><s>UFEU-a (bivši čl. 310.</s><s>UEZ-a), a odnose uređuje međunarodno javno pravo jer se radi o ugovoru međunarodnog javnog prava,850 ali oni su i izvor europskog prava.851 Sporazumi o stabilizaciji i pridruživanju ili sporazumi o partnerstvu se nazivaju i Europskim sporazumima.852</s>
<s>Sporazum o Europskom ekonomskom području853 u svojem u dijelu III., „Sloboda kretanja osoba, usluga i kapitala“, poglavlju I. „Radnici i samozaposlene osobe“ uređuje pitanja slobode kretanja radnika i samozaposlenih osoba kako bi se ostvarila sloboda kretanja tih 848</s>
<s>Dakle ne i osobu koja traži zaposlenje, odnosno sportaša koji je u potrazi za klubom.</s><s>Npr. hrvatski nogometaš ili rukometaš, do ulaska Hrvatske u EU, ne bi se mogao pozvati na „diskriminatorne odredbe nekih pravilnika sportskih udruga“ koje mu onemogućavaju zaposlenje i stavljaju u nejednak položaj u odnosu na državljane država članica EU, ako nije već zaposlen u nekoj državi članici.</s><s>850</s>
<s>167 osoba u punom smislu te riječi.</s><s>Članak 28. navedenog Sporazuma sadržajno je identičan odredbi čl. 45.</s><s>UFEU-a, te stoga zbog svoje jasnoće, preciznosti i nepostojanja uvjeta ima izravni učinak.</s><s>Slijedom toga državljani država poput Norveške, Islanda i Lihtenštajna su kao državljani EEA u potpunosti izjednačeni s državljanima država članica EU, pa se na njih ne smiju odnositi razna ograničenja poput pravila o nužnosti plaćanja naknada u slučaju transfera, kakva je bila praksa donedavno.</s>
<s>Sporazum o pristupanju s Turskom854 prvotno je zaživio kao sporazum o uspostavljanju carinske unije s Europskim zajednicama i državama članicama.</s><s>Postupno se, zahvaljujući dodatnim protokolima, poglavito Dodatnom protokolu iz 1970. godine,855 oživljavala ideja kretanja radnika i samozaposlenih osoba, iako ona još ni danas nije u potpunosti zaživjela u odnosu na turske državljane.</s><s>Članak 37. navedenog Protokola propisuje da „u pogledu uvjeta rada i naknade za rad pravila svake države članice koja se primjenjuju u odnosu na turske državljane, zaposlene na području Unije ne smiju biti diskriminatorna s obzirom na državljanstvo u odnosu na državljane te države članice“.</s><s>856 Kako je utvrdio i sam ES, navedeno ne dira u pravo svake države članice da svojim pravilima uređuje ulazak na područje države članice i pristup tržištu rada turskih državljana.857 Ipak, treba reći da je odredba čl. 37.</s><s>Protokola izravno primjenjiva, te je po svojem sadržaju identična odredbi čl. 40. prvotnog Ugovora, a koja sukladno praksi ES-a ima izravni učinak,858 jer obveza koju sadrži dovoljno je jasna i precizna, a njena implementacija nije subjektom bilo kakvih dodatnih mjera.859 Slijedom svega prethodno navedenog, turski državljani, pa tako i sportaši, 854</s>
<s>Odlukom 1/80 Vijeća za pristupanje EZ/Turska, radi implementacije čl. 12. i 36.</s><s>Protokola, u čl. 6. i 10. utvrđeno je pitanje statusa turskih radnika koji su zaposleni na području države članice, pa tako nakon što je turski državljanin bio zakonito zaposlen na području države članice u kojoj ima boravište, ima pravo obnoviti svoju radnu dozvolu za rad kod istog poslodavca; nakon tri godine zakonita rada, i s obzirom na prvenstvo radnika koji potječu iz EU, ima pravo javljati se svaku ponudu za posao koji je obavljao za poslodavca po njegovu izboru, pod uobičajenim uvjetima i na način registracije odgovarajuće službe za zaposlenje države članice; te konačno nakon četiri godine zakonitog zaposlenja u državi članici boravišta, ima pravo na slobodan pristup</s>
<s>168 kako je i utvrđeno u predmetu Kahveci,860imaju pravo tek nakon što su četiri godine bili uredno registrirani i uključeni u tržište rada države članice, odnosno nakon što su zakonito zaposleni na području države članice, slobodno birati poslodavca.861 U kontekstu sporta imaju pravo igrati za drugi klub, ali samo u toj državi članici, te u tom pogledu ne smiju biti diskiminirani u pogledu uvjeta rada i naknade za rad.</s><s>Međunarodni ugovor sa Švicarskom konfederacijom u pogledu slobode kretanja osoba862 rezultat je neuspjelog referenduma za ulazak u EEA 1992. godine.</s><s>Nakon tog (ne)uspjeha Švicarska je zamrznula svoj zahtjev za ulazak u EU i s Europskom zajednicom i državama članicama sklopila nekoliko međunarodnih ugovora, a jedan od njih odnosi se na slobodu kretanja osoba.</s><s>Odredba čl. 9. Aneksa I., ali i ostale odredbe predmetnog Sporazuma, jasna je, precizna i bezuvjetna, te zadovoljava uvjete za izravnu primjenjivost.863 U nastavku će nešto riječi biti o Sporazumima o pristupanju država članica EU, u prvom redu se misli na 10 država koje su postale članicama 2004. godine, odnosno Bugarske i Rumunjske 2007. godine, te na Sporazum o partnerstvu s Ruskom federacijom.</s><s>Sporazum o pristupanju s Poljskom 864 te Sporazum o pristupanju sa Slovačkom.</s><s>865 Glede zabrane diskriminacije zaposlenih radnika s obzirom na uvjete rada, naknadu za rad i otpuštanje imaju isti sadržaj kao i čl. 38(1).</s><s>Sporazuma sa Slovenijom,866 čl. 38(1).</s><s>Sporazuma o pristupanju 860</s>
<s>Mađarskom,869 čl. 38(1).</s><s>Sporazuma s Češkom870, čl. 37(1).</s><s>Sporazuma s Latvijom871, čl. 37(1).</s><s>Sporazuma s Litvom872 odnosno čl. 36(1).</s><s>Sporazuma s Estonijom873, te su navedene odredbe izravno primjenjive ukoliko ih se analizira sa stajališta judikature ES-a.</s><s>No, s druge strane Sporazumi s Ciprom i Maltom ne sadrže navedene odredbe.874 Također iako nije svrha Sporazuma o suradnji s Rusijom buduće članstvo u EU, čl. 23(1). navedenog sporazuma ima izravnu primjenu, kako je utvrđeno u odluci ES-a Simutenkov.875 Cilj navedenih sporazuma o partnerstvu EU s državama bivšeg Sovjetskog saveza jest uspostavljanje šire suradnje, bez reguliranja detaljnijih odredbi u pogledu slobode kretanja radnika ili članova njihovih obitelji odnosno pitanja određenih socijalnih prava, 876 a također je važno istaknuti da se sadržaj navedenih odredbi djelomično razlikuje od odredbe čl. 23(1).</s><s>Sporazuma s Rusijom, pa konačnu odluku da li se i takvoj odredbi može priznati izravni učinak, može dati isključivo ES.877 Naime, osim Sporazuma s Rusijom, niti jedan drugi Sporazum s državama bivšeg Sovjetskog saveza ne sadrži jasnu odredbu u pogledu zabrane diskriminacije 878 u odnosu na državljane tih bivših sovjetskih država.</s><s>879 Nakon odluke Kolpak, a pogotovo Simutenkov, jer je bilo riječ o sporazumu s državom koja nema zaključen sporazum o pristupanju, odnosno pridruživanju, već sporazum o partnerstvu koji nema za cilj pristupanje EU; pojavile su se bojazni da bi se i državljani sedamdeset sedam afričkih, 869</s>
<s>Dubey, Case Law – Kolpak, op. cit., str. 509.</s><s>Naime, osim što je navedena odredba u odnosu na državljane Rusije jasna i bezuvjetna, cilj Sporazuma nije isključivo razvoj trgovine i ekonomskih odnosa već i uspostavljanje područja slobodne trgovine između Zajednice i Rusije, kao i poboljšanje uvjeta u područjima poput radnih odnosa.</s>
<s>879 pacifičkih i karipskih država mogli pozivati na čl. 13(3).</s><s>ACP sporazum (tzv. Cotonou sporazum) zaključenog 2000. godine,880 sporazum sličan ovome s Rusijom.</s><s>Kako smatra Hendrickx, jezična konstrukcija „shall be free from any discrimination“ identična je onoj iz Sporazuma sa Slovačkom ili Rusijom „shall be free“.881 Prema mišljenju suca ES-a Ilešiča, to nije za isključiti, ali bilo bi nužno utvrditi da li se Cotonou sporazum nalazi u istom kontekstu (ne samo tekstualnom) kako je ES zaključio u predmetu Simutenkov, u kojemu nije automatski primijenio pristup iz predmeta Kolpak, već je tražio (i nije pronašao) elemente koji se razlikuju.882 No, prema autorovu mišljenju, kako je Sud u predmetu Simutenkov istaknuo da je odredba čl. 23(1).</s><s>Sporazuma s Rusijom jasna, precizna i bezuvjetna i zabranjuje diskriminaciju u odnosu na ruske državljane u pogledu radnih uvjeta, naknade za rad i otpuštanja, a na nju se mogu pozvati ruski državljani zakonito zaposleni na području države članice, te ima izravni učinak zbog svoje jasne obveze, teško se oteti dojmu da se ne bi na isti način i državljani država ACP sporazuma mogli pozvati na navedno judikaturu ES-a i navedeni čl. 13(3).</s><s>ACP sporazuma.</s><s>883</s>
<s>Osim navedenih država, treba spomenuti da su kao i s Ruskom federacijom, zaključeni i sporazumi s Alžirom, 884 Marokom 885 i Tunisom 886 .</s><s>Sporazum s Marokom je možda najinteresantniji, jer se u pogledu čl. 41(1).887 očitovao ES u predmetu Kziber da iz sadržaja 880</s>
<s>Partnership Agreement between the European Community and its Member States, and the Member of ACP Group of States, OJ L 317/3, 2000; čl. 13(3).: „The treatment accorded by each Member State to workers of ACP countries legally employed in its territory, shall be free from any discrimination based on nationality, as regards working conditions, remuneration and dismissal, relative to its own nationals.</s><s>Further in this regard, each ACP State shall accord comparable non-discriminatory treatment to workers who are nationals of a Member State.“</s>
<s>Istog je mišljenja i Dubey.</s><s>Vidi Dubey, Case Law – Kolpak, op. cit., str. 517.; Ovdje treba naglasiti jedan zanimljiv slučaj o kojemu je odlučivao CAS, a radilo se o mladim nigerijskim nogometašima kojima su danske nadležne službe izdale dozvolu za boravak kao studentima (ne kao radnicima) i koji su se školovali u srednjoj školi u Danskoj.</s><s>FIFPro je prijavio danski nogometni klub Midtjylland zbog kršenja čl. 19(1).</s><s>„FIFA Pravila“ o zaštiti maloljetnika i zabrani transfera igrača mlađih od 18 godina.</s><s>Danski se prvoligaš pozvao na odluku Simutenkov i na tzv. Cotonou sporazum, kako bi opravdao temeljem načela slobode kretanja radnika pravo na dovođenje mladih nigerijskih igrača, no CAS je utvrdio da se u konkretnom slučaju ne radi o radnicima i da se zabrana diskriminacije na temelju državljanstva ne može primijeniti jer navedeni igrači nisu radnici već studenti.</s><s>CAS 2008/A/1485 FC Midtjylland A/S v FIFA.</s><s>884</s>
<s>Članak 41(1).</s><s>Sporazuma s Marokom: „Sukladno sadržaju stavaka koji slijede, radnici marokanskog državljanstva i svaki član njihovih obitelji koji živi s njima, imaju pravo na postupanje spram njih slobodno od diskiminacije temeljene na državljanstvu u odnosu na državljane država članica u kojima su zaposleni“.</s><s>171</s>
<s>887 navedenog članka, kao i iz sadržaja Sporazuma s Marokom,888 navedena je odredba izravno primjenjiva, pa time se marokanski državljanin s prebivalištem u Belgiji može pred nacionalnim sudom te države pozivati na pravo zabrane diskriminacije u odnosu na državljane te države u pogledu socijalne sigurnosti.</s><s>Da bi neka odredba međunarodnog ugovora kojega je sklopila Zajednica, danas Unija, s nekom trećom državom bila izravno primjenjiva, mora, kako smo već naglasili, s obzirom na sadržaj odredbe te svrhu i prirodu samog sporazuma sadržavati jasnu i preciznu obvezu, koja nije subjektom s obzirom na svoju implementaciju ili učinak, usvajanju bilo kakve naknadne mjere889, a što je Sud utvrdio u konkretnom slučaju za čl. 41(1).</s><s>Sporazuma s Marokom.890 U kontekstu prethodno navedenog teško se oteti dojmu, kako smatra Van den Bogaert, da se i sadržaju čl. 40.</s><s>Sporazuma s Marokom,891 kao i odredbama čl. 39.</s><s>Sporazuma s Tunisom, odnosno čl. 38.</s><s>Sporazuma s Ažirom treba dati izravni učinak jer sadrže odredbe jednakog sadržaja.892 Nakon uspostavljanja Euro-Mediteranske suradnje od 1995. godine do 2006. godine zaključeno je sedam ugovora o pristupanju (engl.</s><s>„Association agreements“) s državama tzv. Južnog Mediterana kojima su zamijenjeni prvotno zaključeni ugovori o suradnji.893 Sada je jasnije da se državljani država poput Alžira, Tunisa i Maroka mogu pozivati zahvaljujući izravnom učinku odgovarajućih odredaba navedenih međunarodnih ugovora na zabranu diskriminacije u pogledu državljanstva u odnosu na uvjete rada, naknadu za rad i otpuštanja.894</s>
<s>Zaključno možemo reći, državljani trećih država koji su uspjeli doći na područje države članice i tamo se zakonito zaposliti, sukladno radnopravnom zakonodavstvu države domaćina, imaju pravo pozivati se na načelo zabrane diskriminacije u pogledu uvjeta rada, naknade za 888</s>
<s>Članak 40.</s><s>Sporazuma s Marokom: „Postupanje spram marokanskim državljanima od strane države članice u kojoj su zaposleni, treba biti slobodno od diskiminacije temeljene na državljanstvu, u pogledu uvjeta rada i plaće, u odnosu na vlastite državljane“.</s><s>892</s>
<s>172 rad i otpuštanja 895 pred nacionalnim sudom države domaćina, ukoliko je odgovarajuća odredba predmetnog sporazuma izravno primjenjiva, odnosno posjeduje izravni učinak.</s><s>Ipak, odluka u pogledu da li nekome radniku-sportašu državljaninu treće države s kojom postoji međunarodni sporazum dozvoliti pristup tržištu rada i izdati radnu dozvolu ulazi u okvir nadležnosti država članica.896 To se prvenstveno odnosi, sukladno postojećoj sudskoj praksi i međunarodnim ugovorima, na državljane Turske, Švicarske, država EEA, Rusije, Alžira, Maroka, Tunisa, Izraela, i države ACP-a.</s><s>Svi sportaši navedenih država, zaposleni u svojim klubovima, sukladno sudskoj praksi ES-a iz odluka Bosman, povezano s odlukama Kolpak i Simutenkov, mogu pokrenuti pravne postupke ne samo u pogledu nacionalnih kvota, već i protiv pravila o transferima, što može imati dalekosežne posljedice na iste, a zapravo dokazuje kolika je važnost presuda Kolpak i Simutenkov u pogledu širokog polja primjene pravnih posljedica istih.897</s>
<s>U predmetu Kolpak898 ES je raspravljao o pravu slovačkog rukometaša da u svojim pravima bude izjednačen s državljanima država EEA.</s><s>U navedenom je predmetu ES utvrdio da Sporazum o pridruživanju sa Slovačkom, 899 odnosno prva točka njegova čl. 38(1). ima horizontalni izravni učinak, jednako kako je imala i prva točka čl. 37(1).</s><s>Sporazuma o pridruživanju s Poljskom, 900 što je Sud utvrdio u odluci Pokrzeptowicz-Meyer iz 2002. godine.901 Slijedom toga, državljani Slovačke koji su zakonito zaposleni na području države članice ne smiju biti diskriminirani temeljem svojeg državljanstva u pogledu uvjeta rada, 895</s>
<s>Posljednji od ova tri prava, pravo na jednaki tretman u odnosu na „otpuštanje“ se ne odnosi na državljane svih tzv. trećih država, pa tako u Sporazumu i pratećim protokolima sa Turskom nema navedenom prava, već samo prva dva.</s>
<s>Odluka C-438/00, Deutscher Handballbund eV v Maros Kolpak, ECR Š2003Ć I-4135.</s><s>Kolpak, slovački rukometaš, bio je zakonito zaposlen kao vratar u jednoj njemačkoj rukometnoj momčadi.</s><s>Tvrdio je kako su pravila njemačkoga rukometnog udruženja diskriminirajuća jer se tim pravilima ograničavao broj igrača iz trećih država kojima je bilo dopušteno igrati u utakmicama rukometne lige ili kupa.</s><s>Zbog toga je Kolpak imao ograničene mogućnosti sudjelovanja u utakmicama njemačke Bundeslige i regionalnih liga, što je bila diskriminacija u glede njegovih uvjeta rada, u usporedbi s igračima koji su bili državljani država članica.</s><s>Koplak se u svojoj tužbi pozvao na Sporazum Europskih zajednica i njenih država članica sa Slovačkom kojim se ustanovljuje, za dobrobit slovačkih državljana zakonito zaposlenih na području države članice, pravo na jednako postupanje u pogledu uvjeta rada, s jednakom svrhom kao što imaju državljani država članica temeljem UEZ-a (sada UFEU-a), a koja isključuju ograničenja temeljena na državljanstvu.</s><s>899</s>
<s>173 naknade za rad ili otkaza, u usporedbi s vlastitim državljanima te države članice, pa slijedom toga pravilo njemačkog rukometnog saveza koje onemogućava slovačkom državljaninu nastupanje u sportskim susretima, a što čini temelj njegova rada i bavljenja sportom, ne može biti opravdana isključivo sportskim razlozima, jer kako proizlazi iz sadržaja pravila njemačkog saveza, klubovi su slobodni u svojem sastavu imati neograničeni broj igrača iz država EEA, s kojima je Slovačka izjednačena u tom pogledu.902 Odredbama „subjektom uvjeta i načina primjenjivim u svakoj državi članici“ sadržanim u sporazumima s Poljskom i Slovačkom, ne smije se dati značenje da se načelo nediskriminacije u toj odredbi učini ovisno o uvjetima ili diskrecijskim ograničenjima, jer se time navedena odredba čini besmislenom.903 Navedeno se, prema mišljenju autora ima odnositi na pitanje pristupa tržištu rada, ali ne i u slučaju kada se radi o osobi koja je već zaposlena, odnosno uključena u tržište rada.</s><s>Sud je izričito istaknuo da se odredba čl. 38(1).</s><s>Sporazuma sa Slovačkom ne odnosi na nacionalne norme koje uređuju pristup tržištu rada,904 a u konkretnom slučaju slovački je rukometaš već bio zakonito zaposlen, dakle uključen u tržište rada.</s><s>Ukoliko usporedimo sadržaj čl. 45.</s><s>UFEU-a s odredbom čl. 37.</s><s>Sporazuma sa Poljskom, uvidjeti ćemo značajne razlike.</s><s>Naime, u Sporazumu s Poljskom se ne daje pravo poljskim državljanima na slobodu kretanja u EU, ni pravo na slobodu kretanja kako bi se javili na natječaje za zaposlenje, već oni moraju biti zakonito zaposleni, a ne smiju biti diskriminirani isključivo samo u pogledu uvjeta rada, naknade i otpuštanja u odnosu na državljane država članica EEA-a.</s><s>Dakle, temeljem čl. 37.</s><s>Sporazuma s Poljskom, što se može argumentum a simili, primijeniti i na Hrvatsku dok ne postane punopravna članica EU, ne može se ipso iure primijeniti pravo na slobodu kretanja unutar EU.</s><s>Autor je mišljenja da se „uvjetima zaposlenja“ ne smije dati ekstenzivno tumačenje, jer bi se u tom slučaju, primjerice jednom radniku iz države koja ima zaključen Sporazum o partnerstvu ili pridruživanju kada jednom postane zakonito zaposlen u državi članici, bilo omogućeno da se nakon toga slobodno kreće i koristi pravom gospodarskih sloboda diljem EU i da na taj način, zapravo, zaobilazi nacionalno zakonodavstvo svake države u pogledu zapošljavanja državljana izvan EU, iako s pratećim Sporazumom.</s><s>Naime, da je to bila namjera, svakako da bi u takvim Sporazumima navedenim državljanima bilo priznato pravo slobode kretanja.</s><s>Naime, svaki Sporazum, pa i 902</s>
<s>174 onaj s Hrvatskom navode da je riječ o „kretanju radnika, ali da je isto podložno uvjetima i načinima primjenjivim u pojedinim državama članicama“.</s><s>Zamjetno je da je u odluci Kolpak njemački rukometni savez u prilog opravdanju diskriminacije u odnosu na slovačkog rukometaša primijenio isti princip koji je primijenio, bezuspješno, belgijski nogometni savez u odluci Bosman.905 Sud je, naravno, potvrdio svoju praksu i odbio navedena opravdanja ograničenjima slobode kretanja radnika, odnosno navedenoj diskriminaciji, jer kako je još u odluci Bosman naveo Nezavisni odvjetnik Lenz, navedeni se ciljevi mogu ostvariti alternativnim mjerama koje nisu ograničavajuće ili su manje ograničavajuće.906 Stajalište koje je u prihvaćeno u slučaju Bosman je dakle protegnuto i na državljane onih država (uključujući i Hrvatsku) koje su sklopile Europske sporazume, ugovore o pridruživanju ili sporazume o stabilizaciji i pridruživanju te se može smatrati rezultatom pobjede težnje za učinkovitošću i ujednačenošću prava Unije, kojim je prihvaćena politički osjetljiva situacija u kojoj prema mišljenju ES državljanin može tužiti privatnog poslodavca iz neke države članice zbog nepoštivanja prava Unije.</s><s>Kako s pravom tvrdi Goldner Lang percepcija europskih sporazuma kao pretpristupnih instrumenata u tom predmetu nije imala ključnu ulogu.907</s>
<s>Prethodno istaknuti tvrdnju Goldner-Lang najbolje potkrjepljuje odluka iz 2005. godine u predmetu Simutenkov908 koji je vrlo sličan predmetu Kolpak.</s><s>U predmetu Simutenkov909 radi se o Sporazumu o partnerstvu između Europske zajednice i Ruske federacje.910 Ta se odluka 905</s>
<s>Riječ je o opravdanjima o održavanju tradicionalne veze između kluba i njegove države, treniranje kao dobrobit mladih igrača, stvaranje određenog skupa igrača za državnu reprezentaciju.</s><s>906</s>
<s>Odluka C-265/03, Igor Simutenkov v Ministerio de Educación y Cultura and Real Federación Española de Fútbol, ECR Š2005Ć I-2579.</s><s>Simutenkov je bio ruski nogometaš koji je živio u Španjolskoj, gdje je imao boravišnu i radnu dozvolu.</s><s>Bio je zaposlen kao profesionalni nogometaš temeljem ugovora o radu s klubom Deportivo Tenerife, te je imao saveznu licencu kao igrač izvan-Zajednice.</s><s>U siječnju 2001. godine je putem kluba podnio zahtjev španjolskom nogometnom savezu da mu se zamjeni licenca s onom kakvu imaju igrači država članica Zajednice, a kao osnov se pozvao na Ugovor o partnerstvu s Rusijom.</s><s>Španjolski je nogometni savez odbio njegov zahtjev pozvavši se na svoja Opća pravila i Sporazum koji su zaključili 28.5.1999. godine s Nacionalnim profesionalnim nogometnim savezom.</s><s>Protiv takve odluke Simutenkov je pokrenuo sudski postupak pred prvostupanjskim sudom (Central Court for Contentious Administrative Proceedings) koji je odbio njegovu tužbu kao neosnovanu.</s><s>Na takvu se odluku žalio Vrhovnom sudu (National High Court), koji se obratio ES-u s prethodnim pitanjem.</s>
<s>910 izravno poziva na odluku u predmetu Kolpak, a činjenica da pravna osnova nije sporazum o pridruživanju već sporazum o partnerstvu, po mišljenju ES ne lišava odredbu o zabrani diskriminacije njezina izravnog učinka u sporazumu o partnerstvu s Rusijom.</s><s>Slijedom toga, na način sličan prvoj točki čl. 38(1).</s><s>Sporazuma sa Slovačkom iz predmeta Kolpak, čl. 23(1).</s><s>Sporazuma o partnerstvu s Rusijom ustanovljuje za dobrobit ruskih državljana zakonito zaposlenih na području države članice, pravo na jednako postupanje u pogledu uvjeta rada, plaće i otkaza, s jednakom svrhom kao što imaju državljani država članica temeljem UEZ-a (sada UFEU), a koja isključuju ograničenja temeljena na državljanstvu, poput ovih u predmetnoj pravnoj stvari, kao što je Sud utvrdio u sličnim predmetima Bosman i Kolpak.911 ES je utvrdio da odredba iz sporazuma kojega su zaključile tada Zajednice s državom nečlanicom je izravno primjenjiva kada u odnosu na sadržaj i svrhu, te prirodu sporazuma, ta odredba sadrži jasnu i preciznu obvezu i koja za svoju implementaciju ili svoj učinak ne zahtijeva usvajanje bilo kakvih naknadnih mjera.912 Takvo pravilo o jednakom postupanju propisuje preciznu obvezu i po svojoj se prirodi na nju može pozvati pojedinac pred nacionalnim sudom kao temelj zahtjeva da sud isključi od primjene diskriminatornu odredbu bez ikakvih daljnjih mjera za implementaciju koje bi se mogle zahtijevati.</s><s>U predmetima Kolpak i Simutenkov, kako tvrde Parrish i Miettinen, Sud je koristio jezik i formulu objektivnog opravdanja radije nego ugovorni izuzetak, sukladno dotadašnjoj sudskoj praksi iz odluke Lehtonen, Deliège i Bosman, kako bi utvrdio da li su predmetna pravila suprotna europskom pravu.913 No, ono što je s aspekta proučavanja europskog prava općenito, pa tako i u odnosu na gospodarske slobode, zanimljivo jest činjenica da se iz obrazloženja odluka Kolpak i Simutenkov, razrađuje ideja iz predmeta Bosman, te proizlazi da bi se i izravno diskriminatorne odredbe mogle biti opravdane objektivnim razlozima čak iako se primjenjuju na ekonomsku aktivnost, pa i dok motivi navedenih pravila nisu primarno ekonomski.914</s>
<s>Zanimljiva je činjenica da su još u studenom 2000. godine Valerij Karpin, kao ruski državljanin i Cosmin Contra, kao rumunjski državljanin, zatražili i dobili od strane španjolskog suda presudu kojom se utvđuje da su odredbe španjolskog nogometnog saveza koje ih diskriminiraju u odnosu na državljane država EEA, na njih neprimjenjive, a isto je bio i slučaj s ukrajincem Andrejem Ševčenkom dok je igrao u Italiji, u AC Milanu, vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 98. 912</s>
<s>Treba istaknuti da je bilo predmeta sličnih onima iz Kolpaka ili Simutenkova, koji se nisu našli pred ES-om jer su nacionalni sudovi znali primijeniti europsko pravo, pogotovo sudsku praksu.</s><s>Naime, u predmetu Malaja915 francuski su sudovi pravilno primijenili europsko pravo i utvrdili da se u odnosu na poljsku košarkašicu ima primijeniti Sporazum o pridruživanju s Poljskom i da ona mora biti izjednačena s državljanima EU/EEA-a.</s><s>Skreće se pozornost da navedena odluka francuskog suda datira iz 1999. godine, dakle prije no što je o gotovo identičnom slučaju odlučivao ES u predmetu Kolpak.</s><s>Ipak, u posljednjih nekoliko godina, nakon presude Kolpak, španjolski je nogometni savez s državljanima EU/EEA izjednačio i državljana iz država tzv. Cotonou sporazuma.916 4. Odluka C-152/08, Kahveci</s>
<s>Treći, također vrlo značajan predmet jest predmet Kahveci iz 2008. godine917.</s><s>U navedenom predmetu radilo se o interpretaciji čl. 37.</s><s>Dodatnog protokola918 iż Sporazuma o pristupanju s 915</s>
<s>Malaja Lilia je profesionalna poljska košarkašica koja je 1998. godine prešla iz Renna u Strassbourg, dva francuska košarkaška prvoligaša.</s><s>Francuski je košarkaški savez u čl. 8. svojih pravila utvrđivao da najviše dvije košarkašice izvan EU/EEA mogu nastupiti za klub u službenoj utakmici, a prije dovođenja Malaje igrale su već jedna Hrvatica i jedna Bugarkinja.</s><s>Klub je podnio zahtjev da se Malaji izda licenca kao igračici EU/EEA temeljem Sporazuma o pristupanju s Poljskom, no savez je to odbio učiniti, a odluka nadležnog upravnog suda u Strassbourgu je bila s tim u skladu, naime svi ugovori o radu sportaša prema pravilima saveza moraju biti potvrđeni od samog saveza, inače ne proizvode pravne učinke (ugovor o radu igračice Malaje nije bio potvrđen od strane nadležnog saveza), pa slijedom toga se navedena sportašica nije mogla smatrati zakonito zaposlenom na području Francuske niti je, prema mišljenju nadležnog tijela, bila smatrana državljanskom izjednačenom s državljanima država članica EEA-a.</s>
<s>Oba francuska suda, Prizivni Upravni sud u Nancyu, u odluci od 3.2.2000. godine, te naknadno i Francusko državno vijeće (France Council of State) pravilno su primijenili europsko pravo, te su donijeli odluku da francuski savez ne može odbiti dopuštenje da navedena poljska košarkašica nastupi za svoj klub.</s><s>Naime, navedena je sportašica imala zaključen ugovor o radu, koji u smislu odredaba radnopravnog zakonodavstva nije bio pobijan, kao i da je ista imala prijavljeno boravište, te je slijedom toga bila zakonito zaposlena u Francuskoj.</s><s>Sudovi su čak, odredbi čl. 37(1). priznali izravnu primjenu, koju je kasnije potvrdio i ES u odluci PokrzeptowiczMeyer, op. cit., t. 17.-30.; CE of 30.12.2003., No 219646, Fédération Française de Basket-Ball, affaire Malaja.</s><s>Vidi opširnije: Bastianon, Nascimbene, Lo sport e il diritto dell' Unione Europea, op. cit., str. 343.-346. 916</s>
<s>Odluka C-152/08, Real Sociedad de Fútbol SAD and Nihat Kahveci v Consejo Superior de Deportes and Real Federación Española de Fútbol, ECR Š2008Ć I-6291.</s><s>U navedenom predmetu radilo se o turskom nogometašu Nihat Kahveciju koji je u Španjolskoj imao prijavljeno boravište i radnu dozvolu, te je kao profesionalni nogometaš imao zaključen ugovor o radu s nogometnim klubom Real Sociedad i bio je registriran u matičnom nogometnom savezu (RFEF) kao igrač izvan Zajednice.</s><s>Putem svojeg nogometnog kluba, njegova poslodavca, nacionalnom je savezu (RFEF) podnio zahtjev da mu se izda licenca izjednačena s igračima iz država EU, iz razloga što je smatrao da je diskriminiran jer se na njega odnose odredbe o nacionalnim kvotama za igrače izvan država članica koje su bile: po tri takva igrača u prvoj ligi, te po dva igrača u drugoj ligi.</s><s>Godine 2002.</s><s>RFEF mu je odbio zahtjev, na koju se odluku žalio višem sudu (Consejo Superior de Deportes - Higher Sports Council), koji mu je također odbio žalbu i potvrdio prvotnu odluku.</s><s>Protiv tih odluka Kahveci pokreće parnični postupak pred prvostupanjskim sudom (Tribunal Superior de Justicia de Madrid) koji se obratio ES-u s prethodnim pitanjem:</s>
<s>„Da li čl. 37. (Dodatnog protokola) isključuje od primjene spram profesionalnog sportaša turskog državljanstva, zakonito zaposlenog od strane španjolskog kluba, kao i u predmetnom slučaju, pravilo sportskog udruženja kojim klubovi mogu u nacionalnim natjecanjima koristiti ograničeni broj igrača iż država koje nisu 177</s>
<s>Turskom, 919 te je Sud temeljem čl. 104(3).</s><s>Pravila postupka stoga što je odgovor na postavljeno prethodno pitanje jasan temeljem postojeće sudske prakse, nakon što je saslušao Nezavisnog odvjetnika, donio odluku pozivajući se na svoje prethodne odluke, odnosno relevantnu sudsku praksu, poglavito odluke Kolpak i Simutenkov.</s><s>Sud je potvrdio da se pravila koja ograničavaju broj profesionalnih igrača iz država ne-članica koji mogu nastupiti u nekoj natjecateljskoj utakmici odnose na uvjete rada tih igrača, jer izravno utječu na sudjelovanje u utakmicama zakonito zaposlenih igrača.920 Zaključno, Sud je ustvrdio da se interpretacija koju je Sud koristio u odlukama Kolpak i Simuntenkov može primijeniti i u ovome slučaju, te je ustvrdio da odredba čl. 37.</s><s>Dodatnog protokola i čl. 10(1).</s><s>Odluke 1/80 isključuje od primjene navedena pravila sportskih udruženja koja ograničavaju broj igrača iz država ne-članica glede turskih državljana, profesionalnih igrača, zakonito zaposlenih na području države članice.921</s>
<s>Jednako kao Slovačka, čiji je Ugovor o pridruživanju analiziran u predmetu Kolpak, i Hrvatska ima zaključen Sporazum o pridruživanju s EU i državama članicama.</s><s>922 Kako je 918</s>
<s>Članak 37.</s><s>Dodatnog protokola: „U pogledu uvjeta rada i naknade za rad, pravila koje svaka država članica primjenjuje na turske državljane zaposlene u Zajednici ne smiju diskriminirati na temelju državljanstva takve radnike i radnike iz država članica“, a Članak 10(1).</s><s>Odluke br. 1/80 Pristupnog vijeća od 19.9.1980. godine, propisuje: „U pogledu naknade za rad i ostalih uvjeta rada, pravila koja države članice primjenjuju na turske državljane valjano prijavljene koji pripadaju njihovim radnim snagama, ne smiju ni na koji način biti diskriminirani na temelju državljanstva s državljanima država članica“.</s><s>919</s>
<s>Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju Europske zajenice i njenih država članica i Hrvatske, s Protokolom (Stabilisation and Association Agreement between the European Communities and their Member States, and the Republic of Croatia, with Protocol), OJ L 26 (48) 2005.</s><s>Čl. 45.</s><s>Sporazuma s Hrvatskom u pogledu kretanja radnika sadrži: „St. 1. Podložno uvjetima i načinima primjenjivim u pojedinim državama članicama: − u postupanju prema radnicima koji su hrvatski državljani i koji su zakonito zaposleni na teritoriju neke države članice, ne smije biti nikakve diskriminacije na temelju državljanstva u pogledu radnih uvjeta, naknade za rad ili otpuštanja s radnoga mjesta u usporedbi s državljanima te države; − supružnik i djeca radnika, koji je zakonito zaposlen na teritoriju neke države članice, koji zakonito borave na njezinu teritoriju, isključujući sezonske radnike i radnike koji dolaze na temelju dvostranih sporazuma u smislu članka 46., osim ako takvim sporazumima nije drukčije predviđeno, imaju pristup tržištu rada te države članice tijekom razdoblja zaposlenja koje je odobreno tomu radniku.</s><s>St. 2. Ovisno o uvjetima i načinima koji su primjenjivi na njezinu teritoriju, Hrvatska će prema radnicima koji su državljani neke države članice i koji su zakonito zaposleni na njezinu teritoriju, te prema njihovim supružnicima i djeci koji na tom teritoriju zakonito borave, postupati u skladu sa stavkom 1.“ 178</s>
<s>922 navedeno u čl. 45.</s><s>Sporazuma s Hrvatskom: „u postupanju prema radnicima koji su hrvatski državljani i koji su zakonito zaposleni na teritoriju neke države članice, ne smije biti nikakve diskriminacije na temelju državljanstva u pogledu radnih uvjeta, naknade za rad ili otpuštanja s radnoga mjesta u usporedbi s državljanima te države“.</s><s>Dakle, kako je u predmetima Kolpak, Simutenkov i Kahveci utvrđeno, navedeni čl. 45.</s><s>Sporazuma s Hrvatskom jasan je, precizan i bezuvjetan, te ima izravni horizontalni učinak.</s><s>To znači da svi hrvatski državljani, pa tako i sportaši, koji su zakonito zaposleni u nekoj od država članica, temeljem navedene odredbe ne smiju biti diskriminirani u navedenoj državi u pogledu plaće, uvjeta rada ili otpuštanja u odnosu na državljane te države.</s><s>Svi sporazumi, pa i onaj s Hrvatskom navode da je riječ o „kretanju radnika, ali da je isto podložno uvjetima i načinima primjenjivim u pojedinim državama članicama“.</s>
<s>Nakon što je Hrvatska zavšila pregovore, 8.12.2011. godine potpisan je Pristupni ugovor između Hrvatske i država članica EU,923 koji bi nakon postupka ratifikacije u državama članicama, trebao omogućiti da Hrvatska postane članicom EU s 1.7.2013. godine.924 Prilog V. (Annex V.) navedenog Ugovora uređuje pitanje slobode kretanja radnika hrvatskog državljanstva.</s><s>U tom pogledu u nastavku se donose najvažnije odredbe: Članak 45. i prvi stavak članka 56.</s><s>UFEU-a u potpunosti se primjenjuju, u odnosu na slobodu kretanja radnika i slobodu pružanja usluga koja uključuje privremeno kretanje radnika kako je definirano člankom 1. Direktive 96/71/EZ između Hrvatske, s jedne strane, i svake od sadašnjih država članica, s druge strane, samo podložno prijelaznim odredbama utvrđenim u stavcima od 2. do 13.</s><s>Odstupajući od članaka od 1. do 6. Uredbe (EU) br. 492/2011 sadašnje države članice će do kraja dvogodišnjeg razdoblja nakon datuma pristupanja primjenjivati nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma koje uređuju pristup hrvatskih državljana njihovim tržištima rada.</s><s>Sadašnje države članice mogu nastaviti primjenjivati te mjere do kraja petogodišnjeg razdoblja nakon datuma pristupanja.</s><s>Hrvatski državljani koji se na datum pristupanja zateknu u zakonitom radnom odnosu u nekoj od sadašnjih država članica i koji budu imali dopuštenje za ulazak na tržište rada te države članice u neprekinutom razdoblju od 12 ili više mjeseci, uživat će pristup tržištu rada te države članice, ali ne i tržištima rada ostalih država članica koje će primjenjivati nacionalne mjere.</s><s>Hrvatski državljani koji nakon 923</s>
<s>179 pristupanja dobiju dopuštenje za ulazak na tržište rada neke od sadašnjih država članica u neprekinutom razdoblju od 12 ili više mjeseci, uživat će ista prava.</s><s>Hrvatski državljani koji se na datum pristupanja ili tijekom razdoblja primjene nacionalnih mjera zateknu u zakonitom radnom odnosu u nekoj od sadašnjih država članica i koji budu imali dopuštenje za ulazak na tržište rada te države članice u razdoblju kraćem od 12 mjeseci, neće uživati ta prava.</s><s>Treba za kraj napomenuti da države članice mogu koristiti pravo prijelaznih odredaba u najdužem trajanju od ukupno 7 godina, prema formuli (2+3+2).</s><s>III.</s><s>SUDSKA PRAKSA EUROPSKOG SUDA U POGLEDU SAMOZAPOSLENIH OSOBA</s>
<s>Odgovor na pitanje koje se odredbe Ugovora mogu primjenjivati na osobe koje nisu radnici već su samozaposlene osobe, dao je ES u odluci Deliège iz 2000. godine.925 U navedenom predmetu gđa.</s><s>Deliège, judo sportašica, smatrala je da pravila kojima se daje pravo nacionalnom savezu da imenuje jednu osobu koja kao predstavnik države može nastupiti na nekom međunarodnom natjecanju, krši njeno pravo na ostvarivanje zajamčenih gospodarskih sloboda i šteti njenom ekonomskom interesu.926 Dakle, sporno je bilo da li se europskim 925</s>
<s>Odluka C-51/96 i C-191/97 (spojeni predmeti), Christelle Deliège v Ligue francophone de judo et disciplines associées ASBL, Ligue belge de judo ASBL, Union européenne de judo (C-51/96) and François Pacquée, ECR Š2000Ć I-2549.</s><s>Deliège je smatrala da je zbog svojih odličnih rezultata na državnim i međunarodnim natjecanjima, trebala biti izabrana za sudjelovanje na određenim natjecanjima poput Olimpijskih igara u Barceloni 1992. godine ili Svjetskog i Europskog prvenstva, no umjesto nje su nastupili drugi sportaši.</s><s>Napominje se da je Judo na svjetskoj razini organiziran pod okriljem Međunarodnog judo saveza (International Judo Federation), a u Europi razni nacionalni savezi okupljeni su pod jedno Europsko judo udruženje (European Judo Union).</s><s>Belgijski se savez sastoji od dva regionalna saveza, Flamanski judo savez i Frankofonska judo liga.</s><s>Sportaš pojedinac mora biti članom kluba koji je član regionalnog saveza.</s><s>Judo je organiziran u 14 različitih kategorija, po 7 za svaki spol.</s><s>Kako bi sudjelovali na međunarodnim natjecanjima nacionalni savezi imaju pravo poslati po 7 muškaraca i po 7 žena na određeno natjecanje, s time da je moguće da za svaku kategoriju bude po jedan sportaš ili da za neku kategoriju budi više, a za neke niti jedan natjecatelj; odnosno ukupno ne može biti više od 7 muškaraca i 7 žena po svakoj državi.; Odluka Deliège, op. cit., t. 4. Prvostupanjski se sud obratio ES-u s zahtjevom za prethodnim pitanjem: Da li je suprotno Ugovoru iz Rima, poglavito čl. 49., čl. 81. i 82..</s><s>Ugovora, zahtijevati profesionalnim i poluprofesionalnim sportašima i osobama koje teže profesionaloj i poluprofesionalnoj aktivnosti da dobiju odobrenje svojeg saveza kako bi se mogli natjecati na međunarodnom natjecanju koje ne uključuje reprezentacije država koje se međusobno natječu?</s><s>926</s>
<s>Ovdje treba istaknuti da se 1998. godine također pred ES-om pojavio jedan zahtjev za prethodnim pitanjem u predmetu C-9/98, Ermanno Agostini, Emanuele Agostini v Ligue francophone de judo et disciplines associées ASBL, Ligue belge de judo ASBL, ECR Š1998Ć I-4261.</s><s>No u navedenom je predmetu ES odbacio zahtjev za prethodnim pitanjem kao nedupušten iz razloga što nacionalni sud nije dao dovoljno podataka o činjeničnom stanju, o relevantnom pravu, kao ni razloge koji su ga ponukali da podnese zahtjev za prethodnim pitanje.</s><s>Prethodno pitanje je bilo sljedeće: „Da li je sukladno ili ne Rimskom ugovorom poglavito čl. 6., 48., 59. i dr., kao i s Uredbom 1612/68, te Direktivom Vijeća 73/148/EEZ, zabraniti državljanu države članice EU sudjelovanje u sportskom natjecanju, bilo kao profesionalac, poluprofesionalac ili amater, iz razloga što 180</s>
<s>Nezavisni odvjetnik Cosmas je u svojem mišljenju istaknuo da je u predmetnom slučaju riječ ne samo o natjecanju između sportaša, već o natjecanju između reprezentacija, čiji je cilj slanje sportaša na olimpijske igre, odnosno iako se u navednim susretima ne susreću izravno reprezentacije država, ali da su navedena natjecanja nužna za svaku od reprezentacija i za njihova natjecanja.</s><s>927 Nadalje, smatra da su pravila o selekciji sportaša za međunarodna natjecanja opravdana „iz razloga koji nisu ekonomske prirode, koji su povezani s osobitom prirodom i kontekstom takvih susreta, a odredbe prava Zajednice koje se odnose na pružanje usluga nisu primjenjive u konkretnom slučaju“.928 Također, naveo je da „pravo Zajednice priznaje sportskim vlastima ograničeno pravo samostalnog vođenja i reguliranja pitanja koja nisu od ekonomskog značaja i koje se odnose na posebnu prirodu sporta, a ovakvim se pravilima ne prekoračuje ovlast samostalnog vođenja i samostalnog reguliranja“ 929 , te nadodaje da „pravo Zajednice ne zahtijeva razvoj sporta u određenom smjeru, kojim bi se zahtijevalo od sporta da postane potpuno komercijaliziran ili potpuno profesionalan, već poštuje izbor vladajućih sportskih tijela kao legitimnih predstavnika sportaša.</s><s>Pravo Zajednice zabranjuje komercijalizaciju i profesionalizaciju sporta koja predstavlja kršenje odredbi Ugovora.</s><s>Mišljenja sam da je pravo na samoregulaciju koju sport uživa i na koje sam se prethodno pozivao zaštićeno pravo Zajednice.</s><s>Sportske instutucije imaju ovlast promicanja sporta na način na koji smatraju prikladnim svojim ciljevima, pod uvjetima da njihov izbor ne stvara diskriminaciju ili onemogućava postizanje ekonomskog interesa.</s><s>“930 U pogledu nacionalnih reprezentacija, Nezavisni je odvjetnik kazao da „…slijediti interese nacionalne reprezentacije predstavlja prevladavajuću potrebu u javnom interesu, koja je sposobna, temeljem svoje suštinske prirode, opravdati ograničenja slobode pružanja predmetna osoba ne posjeduje državljanstvo države članice na čijem se području natjecanje održava, ako se zna da je predmetna osoba dijete radnika koji su se ustalili na području države članice, a i sama je ta osoba stekla svojstvo radnika na području države članice?</s><s>Je li odgovor na postavljeno pitanje drugačiji u slučaju sudjelovanja u nacionalnom prvenstvu države članice?</s><s>Nadalje, može li osoba u pitanju pozvati se na pravo na jednako postupanje kao s državljanima te države u pogledu sastavljanja državne reprezentacije države članice za sudjelovanje na najvećim međunarodnim turnirima i natjecanjima poput europskog i svjetskog prvenstva ili Olimpijskih igara, ili nacionalni savez može taj odabir zadržati isključivo za svoje državljane?“ Konačni odgovor na postavljena pitanje dobili smo nakon dvije godine u predmetu Deliège.</s><s>927</s>
<s>181 usluga“.</s><s>931 ES je imao drugačiji stav o navedenim pravilima u odnosu na Nezavinog odvjetnika.</s><s>Naime, istaknuo je da „navedena pravila o izboru sportaša se ne odnose na susrete između momčadi ili izabranih sportaša iz različitih država, jer izabrani sportaši ne moraju nužno biti državljani države članice kojoj pripada predmetni savez, a nisu predstavljeni argumenti koji bi Sud uvjerili u činjenicu da je riječ o natjecanjima između reprezentacija države, koji, su izvan polja primjene prava Zajednice“.932 Sud je u konačnici zaključio „selekcijski kriteriji svakako imaju učinak ograničavanja broja sudionika na turniru, ali takvo ograničenje je sastavno - svojstveno (engl. inherent) sportskom natjecanju visoke razine, koji sam po sebi sadrži određena pravila selekcije ili kriterije za istu… te isto ne može predstavljati ograničenje slobodi pružanja usluga u smisli čl. 56.</s><s>UEZ-a“.</s><s>933 Sportske organizacije moraju dokazati da se pravila o selekciji sportaša temelje na opravdanim objektivnim</s>
<s>„svojstvena pravila“ organizaciji sporta, koja će kasnije biti preuzeta i u odluci Meca Medina, pojam su koji je šira kategorija od „čisto sportskog“ pravila i njihova usklađenost s Ugovorom zahtjeva veću pažnju od priznavanja „čisto sportskog pravila“.934 Postavilo se pitanje razmatranja diskrecijske ovlasti izbornika određene reprezentacije koji odlučuje koje će sportaše povesti na neko međunarodno natjecanje i da li u tom slučaju izbornik mora izabrati najbolje rangirane sportaše935 ili može postojati pravilo da se mogu pozvati i ne samo najbolje rangirani.</s><s>Kada bi bio slučaj da se moraju pozivati samo najbolje rangirani sportaši, vezale bi se ruke organizatorima i izbornicima da biraju one sportaše koje su u određenom trenutku u boljoj sportskoj formi te mogu postići bolji rezultat, a diskrecijsko pravo izbornika mora kao takvo ostati jer se inače gubi upravo tzv. „specifičnost sporta“ i izjednačuje se sport s bilo kojoj drugom gospodarskom djelatnošću.936 Zylberstein smatra da bi u slučaju kada bi se utvrdilo da je sustav izbora kandidata za nacionalne reprezentacije suprotan europskom pravu, ozbiljno dovelo u pitanje održavanje natjecanja poput, primjerice, Olimpijskih igara.937</s>
<s>Najbolji je primjer korištenja tablice rangiranja tenis, u kojemu kao nositelji igrači bivaju pozivani i rangirani za međusobne dvoboje s obzirom na njihovo mjesto na svjetskoj ljestvici prije turnira.</s><s>Ipak, postoji uvijek mogućnost organizatora da pozove po svojoj diskrecijskoj odluci svega par sportaša (tzv. wild card) koji zbog svojeg položaja na ljestivici ne bi mogli sudjelovati, ali su zanimljivi gledateljima ili medijima ili je pak riječ o mladim igračima kojima se želi pružiti prilika sudjelovanja u takvim natjecanjima radi stjecanja iskustva.</s><s>936</s>
<s>Kada je riječ o pravilima o diskriminiranju u pogledu igranja za reprezentaciju jedne države: „pravila o slobodi kretanja ne zabranjuju primjenu pravila ili prakse kojima se isključuju strani igrači od sudjelovanja u određenim utakmicama iz razloga koji nisu ekonomske prirode, koji se odnose na određenu prirodu i kontekst takvih utakmica i isključivo su sportskog interesa.</s><s>“938 No, kako tvrde Van den Bogaert i Vermeersch,939 teško je danas tvrditi da i same utakmice nacionalnih reprezentacija predstavljaju „čisto sportski interes“, pa ne mogu predstavljati izuzetak od primjene europskog prava, kada se zna da igre za reprezentaciju za svakog igrača imaju veliku važnost jer mu podižu cijenu, mnogi sportaši čak mijenjaju državljanstvo kako bi mogli nastupati za određene reprezentacije,940 a i sami nacionalni savezi plasmanima na određena europska ili svjetska prvenstva ostvaruju izuzetno visoke prihode.</s><s>Tome u prilog ide činjenica da npr. u kriketu sportaši koji igraju za reprezentaciju sklapaju s njome ugovor o igranju, te postaju de facto radnici u radnom odnosu sa svojim nacionalnim savezom, što sa sobom povlači ekonomsku aktivnost kada bivaju za svoju uslugu plaćeni.941 Štoviše, možda bi primjerenija i pravednija bila formulacija iz odluke Deliège942 u kojoj je ES za pravila sportskih saveza o izboru sportaša koji će nastupiti na određenim natjecanjima istaknuo da su ista „svojstven dio vođenja međunarodnog sporta na visokoj razini, koji nužno uključuje određena pravila o izboru igrača ili kriterijima koji se primjenjuju.“ No, ukoliko se vratimo na predmet Deliège, gđa.</s><s>Deliège je tvrdila da judo prakticira kao profesionalac ili poluprofesionalac, dok su sportska udruženja tvrdila da u Europi, a u Belgiji pogotovo, judo predstavlja sport koji prakticiraju amateri.</s><s>U pogledu toga Sud je istaknuo da činjenica da „neko sportsko udruženje ili savez svoje sportaše klasificira kao amatere, ne znači sama po sebi da ti sportaši ne obavljaju ekonomsku aktivnost sukladno čl. 2. UEZ-a, a u pogledu pružanja usluga, naveo je da se usluge smatraju uslugama u svijetlu odredaba Ugovora ako se pružaju za naknadu i ako ne potpadaju pod odredbe slobode kretanja roba, kapitala i 938</s>
<s>Primjerice u Pravilima Svjetskog atletskog saveza u „pravilu 5(2)“ je navedeno da ukoliko atletičar promijeni državljanstvo, ne smije 3 godine nastupati za novu državu, uz izuzetak spajanja ili nastanka novih država.</s><s>Rok od 3 godine može biti skraćen na 12 mjeseci ako se oba nacionalna saveza o tomu sporazume, odnosno navedeni rok može biti još skraćen ili ukinut u čisto iznimnim slučajevima: International Association of Athletics Federation, Competition Rules, 2010-2011, dostupno na: http://www.iaaf.org/mm/Document/ AboutIAAF/Publications/05/47/80/20091027085725_httppostedfile_CompRules-BAT_17164.pdf, (3.6.2011.).</s><s>941</s>
<s>183 osoba“.943 Nezavisni je odvjetnik Cosmas istaknuo u svojemu mišljenju da se sportaš ima smatrati pružateljem usluga u smislu čl. 49.</s><s>UEZ-a ukoliko svoju sportsku aktivnost obavlja na profesionalan način (npr. ima dnevno treninge, ulaže značajni dio svojeg vremena i truda u sport kojim se bavi, postiže dobre sportske rezultate, te navedena sportska djelatnost ima određeni kontinuitet i trajnost).944 Naime, gđa.</s><s>Deliège je primala određenu naknadu od strane Olimpijskog saveza Belgije te francuske zajednice u Belgiji, kao i naknadu temeljem dvaju sponzorskih ugovora.</s><s>Kako proizlazi iz odluke Bond,945 sportske aktivnosti, poglavito visoko rangirano natjecanje sportaša u međunarodnom natjecanju, mogu za sobom dovesti do poduzimanje nekoliko odvojenih, ali usko povezanih usluga koje mogu potpadati pod doseg čl. 49.</s><s>UEZ-a (sada 56.</s><s>UFEU-a) iako neke od tih aktivnosti nisu plaćene od strane onih za koje se poduzimaju.</s><s>Organizatori npr. nekog natjecanja mogu sportašima pružiti mogućnost da sudjeluju u sportskom natjecanju s drugim sportašima, a u isto vrijeme sportaši na taj način omogućuju organizatoru da održi natjecanje koje može privući publiku, prijenose televizijskih kuća, što može biti zanimljivo za sponzore i oglašivače, a pored toga sportaši svojim sponzorima omogućuju publicitet koji za njih čini temelj sportske aktivnosti.946 Zaključno, iako gđa.</s><s>Deliège nije bila izravno plaćena za svoju aktivnost od nekog kluba, primala je stipendiju i bila je sponzorirana za svoju djelatnost od strane banke i proizvođača automobila, pa je slijedom toga njena aktivnost imala ekonomski karakter (iako je sud o tomu prepušten nacionalnom sudu) i ona se mogla pozvati na odredbe čl. 49.</s><s>UEZ-a (sada čl. 56.</s><s>UFEU-a).947 Nakon odluke Deliège, postalo je jasno da odluke nacionalnih amaterskih saveza mogu biti subjektom prava EU čak i kada sport sam po sebi nema izravne ekonomske dimenzije, a predmetno pravilo nije diskriminatorno.948 Bitno je naglasiti da je u ovome predmetu Sud naglasio „važan društveni značaj sporta“, kao i činjenicu da se Sud pozvao na Deklaraciju iz Ugovora iz Amsterdama o društvenom značaju sporta, što je učinio i u prethodnim odlukama.949</s>
<s>U pogledu postavljenog prethodnog pitanja, ES je donio odluku: „Pravilo koje zahtijeva od profesionalnih i poluprofesionalnih sportaša i osoba koje teže profesionaloj i poluprofesionalnoj aktivnosti da budu odobreni ili izabrani od strane svojih saveza kako bi 943</s>
<s>184 mogli sudjelovati u međunarodnim sportskim natjecanjima visoke razine, koja ne uključuju natjecanja državnih reprezentacija, samo po sebi, sve dok proizlazi iz potrebe koje je svojstvena organizaciji takvog natjecanja, ne predstavlja ograničenje slobodi pružanja usluga § 4 Specifičnost sporta u kontekstu europskog prava I. OPĆENITO O SPECIFIČNOSTI SPORTA</s>
<s>Kada govorimo o sportu i o tomu da li se i koliko razlikuje od drugih grana gospodarstva, treba naglasiti da postoje određene specifičnosti.</s><s>Naime, sport ima relativno dobro razvijen sustav globalnih pravila, vlastita sudska tijela, poglavito sve važniji CAS, te ima potrebu za zdravim unutarnjima natjecanjem, što sve nije odluka redovitih grana gospodarstva.</s><s>950 Konstrukcija sportske isključenosti (engl. sporting exception) u europskom pravu je korištena kako bi se opisali: isključenje pravila iz područja primjene Ugovora razvijena predmetom Walrave i Koch,951 s jedne strane, te osjetljiv pristup primjene europskog prava na sportski sektor, a sve to nas dovodi do razmišljanja i promišljanja zašto bi ograničenja slobode kretanja bila shvaćena prihvatljivima unatoč svojoj dijametralnoj suprotnosti idealu jednistvenog tržišta i njegovih trendova ka liberalizaciji.</s><s>952 U prilog tezi „specifičnosti sporta“ (engl. specificity of sport) odnosno „sportskom izuzetku“ (engl. sporting exception), koja se prvi put pojavila, kako je već rečeno, u odluci Walrave i Koch gdje je utvrđeno da se europsko pravo na sport ne primjenjuje na ona pravila koja su od čistog „sportskog interesa“ ili čisto sportska pravila (engl. purely sporting rules) pod uvjetom da ta pravila nemaju ništa s ekonomskim aktivnostima na koje se odredbe Ugovora odnose.953 Navedena su pravila koja se odnose na sastavljanje nacionalnih momčadi (reprezentacija).954 Predmetna pravila nisu motivirana ekonomskim razlozima, ali ipak imaju ekonomski učinak jer je teško uopće zamisliti bilo koje sportsko pravilo koje nema 950</s>
<s>185 trgovinskog učinka.955 Koja su to pravila, teško je unaprijed reći, te su ES i Komisija to prepustili utvrđenju „načelom od slučaja do slučaja“.</s><s>U odluci Deliège npr. pravila koja su neodvojiva – svojstvena organizaciji sporta (engl. inherent), poput pravila koja utvrđuju koji se sportaši (u navedenom predmetu koji se bave judom) selekcioniraju za međunarodna natjecanja u kojima predstavljaju svoju državu, ne predstavljaju povredu pravila ugovora o slobodi pružanja usluga.956 Također, valja naglasiti da postoje još i tzv. „pravila igre“ (engl. rules of the game) poput: trajanja određene utakmice, broja igrača koji mogu sudjelovati u nekom susretu, odvojeno natjecanje za muškarce i žene itd., koja nipošto ne mogu biti promatrana u svijetlu bilo kakvog ograničenja prava zajamčenog europskim pravom.</s><s>Pravila sportskih organizacija, koja ista donose ostvarujući načelo autonomije u donošenju svojih odluka, moraju prema Weatherillu zadovoljiti sljedeće kriterije: moraju biti transparentna, objektivno opravdana, nužna, proporcionalna, te moraju dozvoliti određenu razinu sudjelovanja u njihovu donošenju od strane onih na koje se odnose.957 Također, valja naglasiti da se teza „specifičnost sporta“ prvi puta pojavljuje u Bijeloj knjizi o sportu, naime u Izvještaju iz Helsinkija iz 1999. godine navodi se da „se posebna pažnja treba pokloniti specifičnim karakteristikama sporta“, dok Deklaracija iz Nice iz 2000. godine progovara o tomu kako Unija mora uzeti u obzir funkcije koje čine sport „posebnim“.958 U Bijeloj knjizi se pristup specifičnosti sporta očituje kroz dva spektra: prvi jest specifičnost sportskih aktivnosti i sportskih pravila (poput različitog natjecanja za žene i muškarce, ograničen broj natjecatelja u nekom natjecanju, npr. u nogometu za svaku momčad 11 igrača može istovremeno biti na igralištu, u košarci po 5 igrača i sl.); te druge posebnosti sportske strukture, uključujući autonomiju i različitost sportskih organizacija s jedinstvenom piramidalnom koncepcijom te načelo po jednog saveza za svaki sport.</s><s>Kako je istaknuto u Arnaut-Izvješću „nogomet nije dobroga zdravlja, jer postoji opasnost da će snažniji ekonomski pristup sportu rezultirati kompromitiranju važnih sportskih vrijednosti i umanjiti značaj društvene funkcije sporta“.</s><s>959 Izričito se spominje sudska praksa ES-a i praksa Europske komisije, koje su prepoznale specifičnost sporta.</s><s>U svjetlu dosadašnje sudske prakse, specifičnost sporta će i dalje biti prepoznata, ali ne može služiti za opće isključenje iz 955</s>
<s>186 opsega europskog prava.960 Postoje prema mišljenju Komisije organizacijska sportska pravila, „pravila igre“ (engl. rules of the game) koja nisu protivna pravu tržišnog natjecanja EU jer imaju netržišni značaj, poput: pravila o dužini trajanja sportskog susreta, pravila o utakmicama kod kuće i u gostima, pravila koja zabranjuju višestruko vlasništvo nad klubovima u istom natjecanju i sl., a o procjeni da li je neko pravilo izvan prethodno navedenih sukladno pravu Unije, procijeniti treba od slučaja do slučaja, što je kasnije potvrdio i Sud u predmetu Meca-Medina, ali je istaknuo da ne postoje „čisto sportska pravila“.</s><s>Sukladno Bijeloj knjizi o sportu, jedno od osnovnih elemenata europskog sportskog modela čini sustav „promicanja u viši rang natjecanja, odnosno ispadanja u niži rang natjecanja, ovisno o rezultatima.“</s>
<s>ES je utvrdio u odluci Meca-Medina, uvjetnu autonomiju (engl. conditional autonomy) sportskih udruženja temeljem prava EU, a to znači da određeno ograničenje nametnuto sportskim pravilom „ne smije ići izvan onoga što je nužno za pravilno provođenje natjecateljskog sporta“ i svaki se predmet mora analizirati i odlučiti na temelju svih činjenica i okolnosti koje iz njega proizlaze „rule of reason“.</s><s>961 Prema Weatherillu preklapanje europskog prava i „unutarnjeg sportskog prava“ priznato je, ali unutar područja preklapanja, kako je podvučeno u Bosmanu, sportska udruženja imaju prostora pokazati kako i zašto su određena pravila, mada na prvi pogled suprotna pravilima Ugovora o slobodi kretanja ili pravilima o tržišnom natjecanju, nužna za ostvarenje osnovnih ciljeva u sportu – fair-play, pravednost natjecanja, pitanje nacionalnih reprezentacija itd.962 S druge strane Dupont, pravni zastupnik Davida Mece, smatra da je predmetom Meca-Medina „sportski izuzetak“ zauvijek „zakopan“ jer je ES pokazao da i pravila poput onih koja se tiču dopinga, za koja se smatralo da mogu biti jedino i isključivo čisto sportska pravila, mogu biti razmatrana sukladno 960</s>
<s>Wouters-pravilima963 za usklađenost s europskim pravom.964 Zagovaranje primjene Wouterspravila čine i Weatherill965, kao i Van den Bogaert i Vermeersch.</s><s>966 U pogledu odnosa pravila europskog prava i ostvarenja gospodarskih sloboda, s jedne strane, i sportskih pravila, s druge strane, koja jesu po svojem sadržaju protivna odredbama Ugovora o gospodarskim slobodama, potrebno je istaknuti i jedan predmet koji se našao pred CASom,967 u kojemu se arbitražno tijelo bavilo pitanjem opravdanosti pravila koja zabranjuju višestruko vlasništvo nad klubovima koji se natječu u europskim natjecanjima.</s><s>U navedenoj odluci CAS je utvrdio da su takva pravila nužna i potrebna kako bi se ostvario legitimni cilj osiguranja pravilnog funkcioniranja i kredibiliteta samih natjecanja, a nadzor nad namještanjem utakmica je prema CAS-u proporcionalno cilju koji se želi postići.</s><s>Ono što sport čini drugačijim od ostalih gospodarskih grana jest i činjenica koju je ES naglasio u odluci Bosman kao i u ostalim predmetima „da je nužna ravnoteža između klubova kako bi se očuvala određena razina jednakosti i nesigurnosti u konačan ishod susreta, legitimna.</s><s>“968, Dakle, u sportu suparnici ovise jedni o drugima jer nema susreta bez sparing patnera, kao ni ligaškog ili drugog natjecanja bez određenog broja klubova.</s><s>To su pravila, koja jesu suprotna pravilima o slobodi kretanja, ali su nužna za očuvanje sporta, odnosno opravdana su.</s><s>Sama specifičnost sporta koja je Lisabonom ušla u sadržaj Osnivačkih ugovora utvrđena je još 2004. godine na Međuvladinoj konferenciji „Ustav za Europu“, i trebala je ući u sadržaj čl. 149.</s><s>UEZ-a, kao članak III-282.</s><s>Ustava u dijelu III., Glavi V. „Područja u kojima Unija može poduzimati koordinirajuće, komplementarne i podržavajuće mjere.</s><s>“969 Prema Siekmannu, navedeni članak III-282. „kodificira“ filozofiju i frazeologiju sportskih Deklaracija iz Nice i Amsterdama, pozivajući se na socijalanu i obrazovnu ulogu sporta, kao i njegovu specifičnu 963</s>
<s>Odluka C-309/99, Wouters v Algemene Raad van de Nederlndse Orde van Advocaten, ECR Š2002Ć I1577, t. 97.-110.</s><s>Riječ je o pravilu: jednom kada se utvrdi da pravilo u pitanju, ograničava slobodu poduzimanja određene akcije stranaka, nužno je utvrditi da li su takvi restriktivni učinci usko svojstveni postizanju ciljeva koji se žele postići navedenim pravilom i da se tim pravilima ne ide izvan onoga što je nužno za ostvarenje cilja.</s><s>U pitanju sporta bi to bilo, prema mišljenju autora, postojanje i održavanje pravih sportskih natjecanja.</s><s>Dakle analogije radi, da li je navedeno nužno radi pravilnog djelovanja profesije, pa onda potpada izvan polja primjene 964</s>
<s>Čl.</s><s>III-282.</s><s>Ustava: 1) „…</s><s>Unija će pridonijeti promicanju europskog sportskog pitanja, uzimajući u obzir specifičnu prirodu sporta, njegovu strukturu temeljenu na dobrovoljnoj osnovi, te njegovu socijalnu i obrazovnu ulogu.</s><s>2) Mjere Unije trebaju biti usmjerene ka:… g) Razvijanju Europske dimenzije u sportu, promicanjem poštenja i otvorenosti u sportskim natjecanjima i suradnji među tijelima odgovornim za sport i zaštitom fizičkog i moralnog integriteta sportaša i sportašica, poglavito mladih sportaša i sportašica.“ 188</s>
<s>Ustava. prirodu, promičući pravednost i otvorenost u sportskom natjecanju kao neka nova načela europskog sportskog prava.</s><s>970 Nakon neslavnog kraja „Europskog Ustava“ i stupanja na snagu Reformskog – Lisabonskog ugovora 2009. godine, navedena je specifičnost sporta našla svoje mjesto u čl. 165.</s><s>UFEU-a, koji je sadržajno preuzeo, u pogledu sporta čl.</s><s>III-282.</s>
<s>Sport je zbog svojeg snažnog ekonomskog faktora, pronašao svoje mjesto i u Direktivi o televiziji bez granica971, gdje se izričito spominju sportske manifestacije još 1989. godine, što značajno doprinosi tezi o specifičnosti sporta, kao i u Direktivi o audiovizualnim medijskim servisima iz 2010. godine 972 kojom se osigurava slobodan televizijski pristup sportskim priredbama od najvećeg značenja poput olimpijskih igara, svjetskih i europskih nogometnih prvenstava i dr., što ponovno potvrđuje priznanje „specifičnosti sporta“.</s><s>Specifičnost sporta pronašla je svoje mjesto i u tzv. Bijeloj knjizi o sportu 2, odnosno u Izvješću Europske komisije institucijama EU pod naslovom „Razvijanje Europske dimenzije sporta“ iz siječnja 2011. godine.</s><s>973 Komisija ne koristi pojam „specifičnost sporta“, već pojam „specifična priroda sporta“, a ono predstavlja pravni koncept koji je utvrdio ES, a koji je već uzet u obzir od strane europskih institucija u različitim slučajevima i na koji se poziva i Bijela knjiga o sportu iz 2007. godine s pratećim radnim materijalima, sada je prepoznata i u čl. 165.</s><s>UFEU-a.</s><s>Ona sadrži sve karakteristike koje sport čine posebnim, poput ovisnosti o protivnicima, piramidalne strukture sporta i dr. Koncept specifične prirode sporta, prema mišljenju Komisije, dolazi do izražaja kada sportska pravila ulaze u spektar europskog prava (temeljna prava, sloboda kretanja, zabrana diskriminacije, tržišno natjecanje i dr.).</s><s>Sportska pravila pretežito se odnose na organizaciju i pravilno vođenje natjecateljskog sporta, oni su pod odgovornošću sportskih organizacija i moraju biti sukladne pravu EU.</s><s>Kako bi utvrdila sukladnost sportskih pravila s EU pravom, Komisija uzima u obzir legitimnost ciljeva kojima se teži navedenim 970</s>
<s>189 pravilima, odnosno da li su ograničavajući učinci tih pravila uključeni u navedene ciljeve i ovisno o tomu da li su im proporcionalni, a legitimni ciljevi su primjerice pravednost sportskog natjecanja, nepredvidivost rezultata, zaštita sportaševa zdravlja, financijska stabilnost sportskih klubova ili ujednačeno i konzistentno odvijanje određenog sporta (npr. pravila igre – „rules of the game“).</s><s>Zajedno s državama članicama i sportskim udruženjima, Komisija će raditi na razvoju koncepta specifične prirode sporta.974 Izuzeci od primjene temeljnih načela EU trebaju biti ograničeni i temeljeni na specifičnim okolnostima, a na specifičnu karakteristiku sporta ne smije se pozivati na apstraktan način već pristupom od teme do teme (engl. theme-by-theme approach).</s><s>Navedeno je da se sportašima drugih država članica koji ostvaruju svoje pravo slobode kretanja, mora dopustiti da sudjeluju u natjecanjima, pa čak i ako je riječ o državnim natjecanjima, ali podjela odličja i nacionalnih titula u tom slučaju državljanima tog saveza legitimna je i sastavna strukturi organizacije sporta na nacionalnoj razini, i predstavlja čisto sportsku prirodu odnosa.</s><s>Slučajevi pojedinačnih natjecanja u kojima se u daljnju fazu natjecanja dolazi nakon faze eliminacije „knock-out faze“, kada bi se stranim državljanima država članica mogućilo sudjelovanje u natjecanju za državnog prvaka, njihovo bi sudjelovanje moglo uništiti samo natjecanje preranim ispadanjem državljana koji se bore za naslov državnog prvaka svoje zemlje, pa bi u tom slučaju isključenje od sudjelovanja stranih državljana bilo opravdano, ali samo ako je nužno i proporcionalno legitimnom cilju utvrđivanja nacionalnog prvaka.</s><s>Slijedom toga, na nacionalnim je savezima da osmisle pravila koja će uzeti u obzir i temeljna prava državljana EU i legitimne ciljeve određenog sportskog natjecanja.</s><s>Autor napominje da je 2010. godine napravljena studija o jednakom postupanju s nedržavljanima u pojedinačnim sportovima.975 U pojedinačnim natjecanjima stranim državljanima (uključujući građane EU) nije dopušteno u mnogim sportovima sudjelovanje u državnim prvenstvima (ili se postavljaju neizravno diskriminatorni uvjeti dužeg boravka – npr. Austrija: dizači utega 2 godine boravka, streličari i igrači badmintona 5 godina).</s><s>Jedino gdje nedržavljanima građanima EU i državljanima trećih država, može biti onemogućeno sudjelovanje jest slučaj kada je riječ o svojstvenoj i nužnoj mjeri radi dodjeljivanja nacionalne titule, gdje je isto nužno i proporcionalno.</s><s>S druge strane ima sportova kod kojih su nacionalna prvenstva otvorena nedržavljanima, poput 974</s>
<s>Pojedinačni sportovi obuhvaćeni studijom su svih 26 olimpijskih sportova (trijatlon, moderni pentatlon, tenis, stolni tenis, badminton, hrvanje, kanu/kajak, atletika, plivanje, streljaštvo, boks, judo, gađanje puškom, dizanje utega, hrvanje grčko-rimskim stilom, tekvando, jahanje, gimnastika, skejt, saonice, biatlon, bob, biciklizam, skijanje, mačevanje i jedrenje).</s><s>190</s>
<s>975 plivanja u Njemačkoj, gimnastike u Francuskoj, Grčkoj i Slovačkoj.</s><s>Što se pak tiče dodjeljivanja nacionalnih titula i postizanje državnih rekorda sudjelovanje može biti ograničeno samo na državljane i opravdano kao pravilo svojstveno sportskom interesu (mogući su i slučajevi da u nekim sportovima postoje proglašenja pobjednika u natjecanju, te posebno proglašenje nacionalnih pobjednika i rezultata u sportovima poput skijanja ili plivanja gdje sportaši ne ovise jedni o drugima).976 Zaključno, kada je riječ o specifičnosti sporta, nužno je razdvojiti dvije stvari, kako tvrdi Siekmann.</s><s>Naime, razlikujemo specifičnost sporta lato sensu koji se odnosi na vanjski, društveni kontekst sporta, način funkcioniranja sporta, poglavito profesionalnog sporta u društvu (kulturna, rekreacijska, zdravstvena, obrazovna uloga sporta, priznata od strane raznih akata tijela EU, te konačno i čl. 165.</s><s>UFEU, te Direktivom o audiovizualnim medijskim servisima iz 2010. godine).</s><s>S druge strane, postoji, specifičnost sporta stricto sensu koja se odnosi na način kako je sport reguliran i organiziran (organizacija sporta na nacionalnoj razini, načelo jednog saveza po sportu, odvojeno natjecanje za žene i muškarce, načelo jednakih mogućnosti i neizvjesnosti ishoda sportskih susreta, sustav naknada za razvoj mladih sportaša, ograničenih razdoblja za transfere itd., od kojih su možda najspecifičnija pravila igre „the Laws of the Game“ – lex ludica, koje čine samu srž sportskog prava i primjenjuju se diljem svijeta – pravila o veličini i obliku sportskih igrališta, pravila o broju igrača koji nastupaju u pojedinom sportu, vremensko trajanje sportskog susreta itd.).977 Sumirajući, možemo o odnosu sporta i europskog prava reći da postoje četiri vrste analize sportske specifičnosti u pogledu europskog prava.</s><s>Prva je vrsta razlikovanje ekonomske i neekonomske sportske aktivnosti iz prvog predmeta Walrave i Koch, kojim pravila koja ne zadovoljavaju ekonomski element aktivnosti ne potpadaju pod polje primjene europskog prava.</s><s>978 Druga se vrsta analize odnosi na ona pravila koja izravno ograničavaju polje primjene zabrana diskriminacije temeljene na Ugovoru, čak i u područjima koja predstavljaju ekonomsku aktivnost i stoga ne potpadaju pod polje prvoga kruga analize, a što su izravno diskriminatorna pravila koja utječu na sastavljanje nacionalnih reprezentacija, ali koja se 976</s>
<s>Van den Bogaert, Cuyvers, Parrish, Miettinen, Soek, Siekmann, Study on the Equal Treatment of Nonnationals in Individual Sports Competitions, 2010., str. 227.-246.</s><s>Primjerice u Sloveniji u državnom prvenstvu u skijanju, biciklizmu, jedrenju, i veslanju sudjelovanje je omogućeno svim sudionicima, dok primjerice u atletici, badmintonu, streljaštvu, judu, stolnom tenisu, taekwondo-u, tenisu i dizanju utega nije dopušteno sudjelovanje osoba koje nisu slovenski državljani.</s>
<s>191 ravnaju čisto sportskim interesima, zadovoljavajući svoje odgovarajuće ciljeve.</s><s>979 Treća skupina analize sportske specifičnosti ona su pravila koja su svojstvena organizaciji sporta kao takvog, a postupak analize uključuje utvrđivanje proporcionalnosti pravila, kao i odnosa spram temeljnim pravima.980 Posljednja, četvrta vrsta analize sportskog izuzetka predstavljaju ona pravila koja nisu „svojstvena“ organizaciji sporta, već predstavljaju prepreku ili ograničenje slobode kretanja, te koja se objektivno opravdavaju tzv. Gebhard formulom (primjerice pravila o „home-grown players“).981 II.</s><s>SPECIFIČNOST SPORTA KROZ ODLUKE EUROPSKOG SUDA U PODRUČJU TRŽIŠNOG NATJECANJA</s>
<s>1. Odluka T-313/02 i C-519/04P, Meca-Medina Iako nije usko vezan uz gospodarsku slobodu kretanja radnika i pružanja usluga, koje su tema ovoga rada, da bi se shvatio način na koji ES analizira specifičnost sporta u okviru europskog prava, potrebno je analizirati i odluku Meca-Medina iz 2006. godine.</s><s>982 Predmetna se odluka tiče prava tržišnog natjecanja,983 točnije odredaba čl. 81. (u pogledu ograničavajuće prakse poduzetnika – engl. undertakings)984 i 82.</s><s>UEZ-a (u pogledu zloporabe dominatnog položaja poduzetnika), sada čl. 101. i 102.</s><s>UFEU-a, i pravila o dopingu sportaša, te predstavlja prvu odluku ES-a u području tržišnog natjecanja i sporta.</s><s>Skreće se pozornost da je u Izvještaju iz Helsinkija o sportu985 naglašena društvena uloga sporta, kao i zaštita zdravlja sportaša, a borba protiv dopinga svakako predstavlja način očuvanja ne samo pravednosti natjecanja u sportu već i očuvanja zdravlja samih sportaša.</s><s>979</s>
<s>Sam tekst ugovora ne sadrži definiciju sporazuma, već ga Komisija koristi u širem smislu (pa tako možemo reći da su primjerice pravila o transferima vrsta sporazuma poduzetnika ili udruženja poduzetnika), a u pogledu definicije poduzetnika, koja također nije sadržana u Ugovorima, Komisija isto definira kao svaki entitet koji se bavi ekonomskom ili trgovinskom djelatnošću u pogledu roba i usluga, a uključuje i one poduzetnike koji ostvaruju mali profit ili su čak neprofitne organizacije.</s><s>Vidi Parrish, Richard: Sports law and policy…, op. cit., 985</s>
<s>U navedenom predmetu radilo se o dvojici plivača koji su bili pozitivni na doping-testu zbog korištenja nedopuštenog sredstva (nandrolon), te su kažnjeni od strane FINA-inog986 dopingvijeća zabranom natjecanja u trajanju od četiri godine, odnosno nakon novih znanstvenih istraživanja u pogledu navedenog sredstva kazna je smanjena na dvije godine.</s><s>Nezadovoljni odlukom, obratili su se Europskoj komisiji, tvrdeći da su navedna pravila o dopingu Međunarodnog olimpijskog odbora (IOC), koje je implementirala FINA-e, suprotna odredbama čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a o tržišnom natjecanju.</s><s>Komisija je odbila njihove tvrdnje s obrazloženjem da pravila o dopingu predstavljaju „čisto sportska pravila“, te potpadaju izvan područja primjene EU prava o tržišnom natjecanju.</s><s>Čak je Monti, tadašnji povjerenik za tržišno natjecanje, istaknuo da je „Komisija mišljenja, da prigovori nisu sadržavali dovoljno argumenata da bi se moglo utvrditi da je IOC zloupotrijebio „dominantan položaj“ kao i da je došlo do ograničenja slobode pružanja usluga iz čl. 49.</s><s>UEZ-a.</s><s>Kao i da, nije posao Komisije da zauzme mjesto sportskih tijela, u slučaju kada sportaši dolaze do pristupa kojeg smatraju najboljim za borbu protiv dopinga“.</s><s>987 Nakon te odluke plivači su se na navedenu odluku žalili prvo Sudu prvog stupnja, a potom je predmet došao i pred ES.</s><s>Zanimljivim se nameću tumačenja oba suda, zbog svoje oprječnosti.</s><s>Opći sud potvrdio je zaključke Komisije smatrajući da se Komisija čak upustila previše u razmatranje (čisto) sportskih pravila,988 te je istaknuo da se „pravila o anti-dopingu tiču isključivo neekonomskih aspekata sporta i osmišljana su kako bi se očuvala „plemenitost sporta“.989 Opći sud istaknuo je da sudsko priznavanje specifičnosti sporta u formi pravila „čisto sportskog interesa“, iako razvijeno u kontekstu gospodarskih sloboda, jednako je valjano i u pogledu odredaba Ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje, te ukoliko pravila ne predstavljaju ograničenje slobode kretanja radnika ili pružanja usluga, samim time ne potpadaju niti pod polje primjene čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a u kontekstu tržišnog natjecanja.990 Opći se sud pozvao na Izvješće iz Helsinkija i na tzv. meko pravo EU u pogledu sporta, te je čak izričito naveo da se na navedeni primjer ne mogu primjenjivati Wouters-pravila u pogledu tržišnog natjecanja, jer se u navedenom predmetu radi o odnosu ponašanja sportaša i dopinga, odnosu koji se bez iskrivljavanja same prirode 986</s>
<s>Odluka Suda prvog stupnja, Meca-Medina, t. 41.: „čisto sportska pravila“ su ona pravila koja se odnose na pitanja čisto sportskog interesa i, kao takva, nemaju ništa s ekonomskom djelatnošću; a pravila koja se odnose na određenu prirodu i kontekst sportske priredbe, svojstvena su organizaciji i pravilnom odvijanju sportskog natjecanja, te se ne može smatrati da predstavljaju ograničenje pravila Unije u pogledu slobode kretanja radnika i pružanja usluga</s>
<s>Nakon što je predmet došao pred ES, Nezavisni odvjetnik Léger je u svom Mišljenju u potpunosti odbacio navode tužitelja, smatrajući da pravila o antidopingu predstavljaju etički aspekt sporta i nisu subjektom EU prava, pa čak iako imaju nešto od popratnih, sekundarnih, ekonomskih aktivnosti u sebi, jer iako sport danas predstavlja značajan gospodarski čimbenik, to ne znači da sportska pravila postaju subjektom europskog prava.992 S druge strane, ES je zauzeo sasvim suprotno mišljenje.</s><s>993 Istaknuo je da pravila unutarnjeg tržišta i pravila tržišnog natjecanja treba svako zasebno analizirati, te je naglasio da „činjenica da je određeno pravilo po svojoj prirodi čisto sportsko nema učinak isključivanja iz područja primjene Ugovora osobe koja je uključena u aktivnost koja je upravljena navedenim pravilom ili tijela koji jer navedeno pravilo propisao“, a „ukoliko sportska aktivnost/djelatnost potpada pod polje primjene Ugovora, pravila koja uređuju tu djelatnost moraju udovoljiti zahtjevima iz Ugovora koje idu za time da osiguraju slobodu kretanja radnika, slobodu poslovnog nastana, slobodu pružanja usluga i pravila tržišne utakmice“.</s><s>994 Također je vrlo zanimljivo i tumačenje ES da „iako neko sportsko pravilo ne predstavlja ograničenje slobodi kretanja jer se tiče pitanja čistog sportskog interesa, i kao takvo nema ništa s ekonomskom aktivnošću (Walrave i Koch te Donà), ta činjenica ne znači da navedena sportska aktivnost nužno izlazi izvan polja primjene čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a, kao i da navedena pravila ne zadovoljavaju specifične uvjete za navedene članke“.995 Sud zapravo želi reći da mogu postojati sportska pravila koja su „neekonomska“ po svojoj prirodi i ne potpadaju pod odredbe Ugovora o gospodarskim slobodama kretanja, ali mogu kršiti odredbe ugovora iz čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a.</s><s>Dakle, riječ je o posebnom testu procjene usklađenosti s pravilima o tržišnom natjecanju.</s><s>Za ES je bitno da navedena ograničenja koja pogađaju profesionalne sportaše (npr. zabrana dopinga), koja donose sportska udruženja kao poduzetnici, idu izvan onoga što je nužno za ostvarenje sportskih priredaba i pravilno funkcioniranje natjecateljskog sporta (engl. proper 991</s>
<s>ES je iskoristio svoje ovlasti temeljem čl. 61.</s><s>Statuta suda, te je sam donio odluku umjesto da predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje, a to je učinjeno zbog važnosti pitanja sporta i tržišnog natjecanja, odnosno sve snažnijih težnji specijalnom položaju sporta u okviru prava EU.</s><s>U pogledu merituma, Sud je razmatrao samo odnos s pravom tržišnog natjecanja iz razloga što se osporava odluka Komisije, koja nije razmatrala pravo sloboda kretanja.</s>
<s>194 conduct of competitive sport).996 Zaključno, Sud je istaknuo da navedena pravila o dopingu nisu protivna čl. 81.</s><s>UEZ-a jer „takva ograničenja su svojstvena (engl. inherent) organizaciji i pravilnom vođenju natjecateljskog sporta, a njihova je prava svrha osiguranje natjecanja među sportašima“.997 Za razliku od „čisto sportskih pravila“ iz predmeta Walrave i Koch, „svojstvena pravila“ ne moraju dokazivati nedostatak ekonomskog utjecaja, odnosno da nisu primarno motivirana ekonomskim shvaćanjima.</s><s>998 Zylberstein smatra da Međunarodni olimpijski odbor ne ispunjava uvjete utvrđene praksom ES-a u odluci Höfner and Elser da bude definiran „poduzetnikom“ sukladno europskom pravu, jer valja slijediti funkcionalni pristup u definiranju poduzetnika, a prema njegovu mišljenju Međunarodni olimpijski odbor ne vrši ekonomsku aktivnost kada regulira natjecanja doping-pravilima.999 U biti, prihvaćanje shvaćanja da pravila o antidopingu ne predstavljaju ograničenje tržišnog natjecanja suprotno čl. 81.</s><s>UEZ-a jer slijede legitiman cilj, funkcionalno je u skladu s odlukom Bosman u pogledu čl. 39.</s><s>UEZ-a, koja prihvaća kao „legitiman cilj“ održavanje ravnoteže među klubovima održavajući određenu razinu jednakosti i nepredvidivosti s obzirom na rezultat te poticanje okupljanja i razvoja mladih sportaša,1000 odnosno sukladno odluci Deliège, u pogledu čl. 49.</s><s>UEZ-a, da su kriteriji izbora natjecatelja za određena natjecanja, koji ograničavaju pravo pristupa istima, svojstveni samoj organizaciji natjecanja.1001 Ipak, kako smatra Weatherill, pravila poput antidoping pravila jesu sportska pravila, ali i pravila ekonomske ili komercijalne svrhe jer pojedinac koji bude pozitivan na doping testu zbog primjene kazni ekonomski je oštećen jer se ne može baviti sportskom djelatnošću.1002 Zylberstein smatra da je odlukom Meca-Medina Sud otišao suprotno svim političkim deklaracijama i dokumentima izdanim od strane drugih institucija EU u posljednjih 15 godina prije odluke, te da je odlukom reduciran status sporta na ekonomsku aktivnost poput bilo koje druge djelatnosti.1003</s>
<s>Infantino, Direktor pravnog odjela UEFA-e, smatra da je prema navedenom tumačenju Suda, očito da će u većini slučajeva „sportska aktivnost“ (svi profesionalni sportovi, ali i oni amaterski) potpadati pod polje primjene Ugovora, a u pogledu prava na sudjelovanje u 996</s>
<s>195 sportskoj aktivnosti (engl. engaging in sporting activity), smatra da postoji mnoštvo sportskih pravila i prakse koji reguliraju pravo na sudjelovanje u natjecanjima koja bi, sukladno ovakvom tumačenju Suda mogla biti razmatrana u svijetlu usklađenosti s europskim pravom.</s><s>Ipak, mišljenje je da je ovdje ES zapravo mislio na ona pravila koja se tiču pristupa (ekonomskog) sportskim aktivnostima, poglavito mjere koje se odnose na zaposlenje.1004 Također, naglašava da prema ovakvom tumačenju ES, svako sportsko pravilo o „sudjelovanju“ u (ekonomskoj) sportskoj aktivnosti će morati zadovoljiti test usklađenosti s pravilima tržišnog natjecanja prema europskom pravu i onda kada ne potpada pod spektar prava na slobodu kretanja, a što je prema mišljenju Nezavisnog odvjetnika Légera nepotrebno za istinska sportska pravila.1005 Infantino se pita da li onda i odluke nacionalnih saveza o smanjenju broja klubova u jednom natjecanju sa 16 na npr. 12, odnosno pravila o ukupnom broju igrača koji mogu u jednoj sezoni biti registrirani za neki klub predstavljaju ograničenje i utječu na pristup tržištu rada?1006 Bastianon i Nascimbene tvrde da sintagma ES „pravila koja uređuju djelatnost sporta“ ne treba interpretirati previše ekstenzivno (da uključuju primjerice i odluke sportskih disciplinskih tijela o suspenzijama i kaznama za počinjene prekršaje na utakmicama, crvene kartone i dr.) jer navedeno nije na tragu judikature ES-a u predmetima Deliège i Lehtonen,1007 s čime se autor u potpunosti slaže.</s><s>U pogledu tržišnog natjecanja Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman1008 razlikuje dvije vrste tržišnih odnosa, jedan je odnos prema natjecateljskoj aktivnosti (u kojemu se momčadi ne natječu sa ekonomskog stajališta, jer same po sebi ne mogu ostvariti nikakav rezultat već trebaju ostale momčadi s kojima bi se mogle natjecati), a drugi je prema rezultatima sportaša, konkretnije nogometaša.</s><s>Kako kaže Weatherill, određeno pravilo može biti sportske prirode, te čak po svojoj namjeri „isključivo sportsko“, ali potpada pod test usklađenosti s pravom EU kada se ostvaruje ekonomski učinak, a iz navedenog tumačenja sporta ES nije napustio svoje dosadašnje shvaćanje da se specifičnost sporta mora analizirati pažljivo i osjetljivo.1009 U navedenom predmetu ES je zauzeo stajalište da je opća svrha 1004</s>
<s>196 pravila, borba protiv dopinga kako bi se natjecateljski sport igrao na poštenoj razini; a učinak navedenih pravila na slobodu poduzimanja djelatnosti na navedene sportaše mora se promatrati kao sastavnim djelom pravila protiv dopinga.</s><s>1010 Navode Općega suda o razlikovanju čisto sportskih pravila i pravila koja su svojstvena sportu, Weatherill kritički analizira i tvrdi, opravdano prema mišljenju autora, da postoji (mada u iznimno malom broju) kategorija čisto sportskih pravila koja nije povezana s ekonomskom aktivnošću, ali s druge strane pravila koja su svojstvena organizaciji i pravilnom odvijanju sportskih natjecanja čine mnogo širu kategoriju i u njima je prisutan ekonomski učinak.</s><s>Pravilima o dopingu nikako se ne može zanijekati postojanje ekonomskog učinka, te su to sportska pravila, ali ne i čisto sportska pravila1011 Plivači svojim tvrdnjama nisu uspjeli dokazati da je navedenim pravilima definicija prijestupa ili težina kazne „išla izvan onoga što je nužno za pravilno provođenje natjecateljskog sporta“.1012 S ovakvom odlukom kojom ES, barem zasad, zaključuje priču o specifičnosti i specijalnom položaju sporta koji se nastojao progurati kroz „čisto sportska pravila“, utvrđujući da se svaki predmet mora razmatrati posebno, jasno je da nije moguće oblikovati opće smjernice o primjeni europskog prava, odnosno prava tržišnog natjecanja na sport.</s><s>Weatherill smatra da je ovakvim zaključivanjem Suda, napuštena dvosmislenost koja proizlazi još od predmeta Walrave i Koch, a pojam „čisto sportskih“ pravila odnosi se na malu kategoriju pravila koje reguliraju sport ali nemaju ekonomski učinak, poput pravila koja određuje veličinu okvira gola ili pravila o zaleđu.1013 U navedenom predmetu plivači su „izgubili“, ali za razvoj prava važno je da su izgubili ne zbog toga što se radi o „čisto sportskim pravilima“ koja su slijedom toga „imuna“ na europsko pravo, što bi išlo predaleko u dodjeljivanju autonomije ekonomski značajnom poslu sportskog upravljanja od strane sportskih tijela, već je ES sportskim tijelima dao ovom presudom uvjetnu autonomiju.1014 U odlukama Meca-Medina i Piau ES je, prema Ilešiču, proširio polje primjene prava tržišnog natjecanja EU na sportske aktivnosti, te je utvrđeno da je sportski izuzetak opravdan.1015 U pogledu navedene odluke nužno se vratiti Deklaraciji iz Nice koja je priznala sportskim tijelima pravo da uređuju i promiču sustave natjecanja 1010</s>
<s>Weatherill, The Influence of EU Law on Sport Governance, op. cit., str. 84, Prema Weatherillu uvjetna autonomija proizlazi iz navoda „ograničenja nametnuta od strane pravila donesenih od sportskih udruženja moraju biti ograničena na ono što je nužno za pravilno djelovanje natjecateljskog sporta“, odluka ES, Meca1015</s>
<s>197 odgovarajućih sportova.</s><s>Poglavito se to odnosi na specifična sportska pravila, a jedna od njih su zasigurno pravila protiv dopinga.</s><s>Prema mišljenju autora, ovdje je očito da je političku odluku, koju predstavlja jedan akt poput Deklaracije iz Nice, pravno oblikovala i upotpunila sudska praksa ES-a.</s><s>Autor se ne može složiti s Infantinom koji smatra da su u navedenoj odluci suci ES trebali imati više sluha za politički duh u Europi u pogledu specifičnosti sporta kada su odlučivali u navedenom predmetu.</s><s>Pravo nije i ne smije biti u službi političkih ciljeva, iako je zanimljivo da pravo kreiraju političari zakonodavnim aktima, ali europsko pravo ipak ima svoju specifičnost u judikaturi ES koji ne samo da tumači pravo, već ga svojim odlukama i stvara, kao što je ovdje slučaj.</s><s>Da politička volja u pogledu specifičnosti sporta kao izuzetka od primjene europskog prava, kako tvrdi Infantino, ipak nije tako snažna, govori i činjenica da Lisabonskim ugovorom ipak nije došlo do bitnijih promjena u osnivačkim ugovorima u pogledu sporta, a kamoli da se sportu prizna izuzetak od nužnosti usklađenosti s europskimm pravom.</s>
<s>Zaključno, kako je i sam sud u svojim odlukama Viking1016 i Laval1017 utvrdio „Zajednica, danas Unija ima ne samo ekonomsku, već i socijalnu svrhu“, a u pogledu sporta, mješavina pravila koja idu za reguliranjem ekonomskih integracija i strukturiranja drugih jednako važnih prioriteta koji možda na prvi pogled ne proizlaze iz samih Ugovora, u konačnici će dovesti „konvergencije ishoda“ kroz nekolicinu relevantnih odredaba europskog ekonomskog prava.1018</s>
<s>Predmet Piau1019 još jedan predmet koji se ticao sporta, o kojemu je povodom tužbe na odluku Europske komisije odlučivao Opći sud, no ne i ES, jer je predmet povučen.</s><s>U ovome se predmetu radilo o pitanju da li sportska udruženja svojim pravilima mogu uređivati profesiju nogometnih zastupnika i je li navedeno suprotno pravilima o tržišnom natjecanju iz čl. 101. i 102.</s><s>UFEU.1020 Uloga sportskih zastupnika-agenata jest da zastupaju interese igrača 1016</s>
<s>Odluka Općeg suda T-193/03, Piau v Commission, ECR Š2005Ć II-209, i predmet C-171/05 P pred ES, koji je završio povlačenjem jer je Sud proglasio da nema nadležnost raspravljanja o navodima temeljem čl. 49.</s><s>UEZ-a.</s><s>Predmet se našao pred Općim sudom nakon što je Europska komisija odbila kao neosnovane navode da navedena pravila nisu sukladna pravu tržišnog natjecanja EU.; Opširnije o predmetu vidi u: Waelbbroeck, 1020</s>
<s>Naime, FIFA je svojim pravilima nastojala urediti tržište nogometnih zastupnika uvođenjem određenih preduvjeta: postojanje licence nogometnog zastupnika koju izdaje odgovarajući nacionalni savez; i to isključivo 198</s>
<s>1019 prilikom pregovaranja s trenutnim klubom ili transfera u neki novi klub, što zapravo predstavlja naplatno zastupanje u zapošljavanju.</s><s>FIFA kao krovna nogometna organizacija, iako nema ovlasti povjerene joj temeljem javne vlasti ovlaštna je svojim pravilima regulirati navedenu profesiju.</s><s>Ipak, treba istaknuti da gotovo 95% zastupnika igrača pokriveno je odredbama nacionalnog zakonodavstva država članica,1021 koje u tom slučaju derogira odredbe FIFA-e , suprotno utvrđenju Općeg suda,1022 pa ovakvim pravilima FIFA-e, kako smatra Martins, krše odredbe Konvencije MOR-a br. 181, čiji čl. 7. zabranjuje plaćanje naknade za obavljanje službe posredovanja u zapošljavanju, kao i slobode kretanja radnika iz čl. 45.</s><s>UFEU, te slobode pružanja usluga iz čl. 56.</s><s>UFEU.1023 Prema mišljenju Općeg suda ovdje se ne radi o djelatnosti koja slijedi čisto sportski interes i koja nužno mora biti nadzirana zbog manjkavog sustava uređenja navedene profesije, bilo na razini država bilo samih sportskih organizacija.</s><s>Prema mišljenju Općeg suda licence za igračeve zastupnike predstavljaju ograničenje tržišnog natjecanja, ali riječ je o ograničenjima više kvalitativnog nego kvantitativnog značaja, jer ima ulogu zaštite igrača i uvođenja reda u djelatnost zastupanja igrača, pa je slijedom toga riječ o opravdanom izuzetku temeljem čl. 101. (3).</s><s>UFEU-a.1024 Sud je istaknuo da zbog nepostojanja nacionalnih pravila kao ni kolektivnog udruženja igračevih zastupnika, Komisija nije pogriješila kada je navedenim pravilima priznala učinak izuzeća temeljem čl. 81(3).</s><s>UEZ-a.1025 Međutim, Martins opravdano pobija navode Općeg suda jer od 25 država EU, 16 ih ima reguliranu profesiju igračevih zastupnika fizičkim osobama; koje imaju „uzorno vladanje“; položen pismeni ispit; zaključen ugovor o osiguranju od profesionalne odgovornosti odnosno bankarsku garanciju od 100.000 švicarskih franaka.</s><s>Navedenim se pravilima onemogućuje da igrače i klubove zastupa netko tko ne posjeduje FIFA licencu za zastupnika.</s><s>1021</s>
<s>Martins, The Laurent Piau Case…, op. cit., str. 248.-250.</s><s>U pogledu navedenog vidi odluku ES C279/80, Criminal proceedings against Alfred John Webb, ECR Š1981Ć 3305, t. 19.-21.</s><s>ES je istaknuo da nije protivno europskom pravu, ukoliko država članica primateljica zahtjeva posjedovanje licence za pružanje usluga, zapošljavanja radnika od pružatelja uluga iz druge države članice u kojoj ima licencu, a koji u njoj želi pružati usluge, ukoliko ne radi razliku temeljem državljanstva u odnosu na pružatelja usluga ili mjesta njegova poslovnog nastana i ukoliko uzme u obzir dokaze i jamstava koje pružatelj usluga ima iz države svojega porijekla.</s>
<s>199 svojim nacionalnim propisima, a također postoje Međunarodno udruženje FIFA zastupnika kao i Europsko udruženje nogometnih zastupnika (EFAA).</s><s>1026 Slijedom toga Parrish i Miettinen smatraju da bi pravila FIFA-e o zastupnicima igrača mogla biti podložna testu „svojstvenosti“, koji bi bio teško zadovoljiv prema opravdanju da se navedenim pravilima podiže profesionalni standard zastupnika, kada već postoje pravila u državama članicama koja to reguliraju, kao i testu proporcionalnosti, koji bi možda bio nezadovoljen jer postoji udruženje zastupnika igrača koje nije konzultirano prilikom donošenja pravila, te bi se moglo reći „da se išlo izvan okvira koji je nužan za ostvarenje cilja kojem se teži“.1027 U pogledu navoda tužitelja da se sportske udruženje ne može pozivati na „specifičnu prirodu sporta“ kako bi opravdalo isključenje navedenih pravila od pravila tržišnog natjecanja Sud odbija kao nevažan, te istiće da se odluka Komisije ne temelji na takvoj osnovi, i naglašava da je obavljanje aktivnosti igračeva zastupnika ekonomska aktivnost, bez naglašavanja da treba biti prihvaćeno da potpada pod specifičnu prirodu sporta, jer ono pod navedeno ne potpada.1028 Zanimljivo je svakako tumačenje ustroja nogometnih klubova, odnosno saveza iz perspektive prava tržišnog natjecanja.1029 Suprotno tvrdnjama samih sportskih saveza, glede nogometnih klubova, Sud je istaknuo da su oni poduzetnici 1030 u smislu čl. 101.</s><s>UFEU-a, a nacionalni savezi su slijedom toga udruženja poduzetnika.1031 Pred Sudom je bilo postavljeno i pitanje zloporabe dominatnog položaja1032 FIFA-e kao jedine krovne organizacije sporta 1026</s>
<s>Odluka Općeg suda, Piau, op. cit., t. 74.-75.: „Navedena Pravila u pogledu igračevih zastupnika donesena od strane FIFA-e temeljem vlastitih ovlasti, a ne temeljem ovlasti reguliranja koje su joj dodijeljene od strane javne vlasti u pogledu prepoznatog cilja u općem interesu u pogledu sportske djelatnosti“ (vidi prema analogiji, odluku Wouters and others, op. cit., t. 68. i 69.).</s><s>Navedena pravila ne potpadaju niti pod područje slobode unutranje organizacije koje uživaju sportska udruženja (vidi odluka Bosman, op. cit., t. 81., i odluka S druge strane, kako su navedena pravila obvezujuća za nacionalne saveze koji su članovi FIFA-e, od kojih se zahtjeva da donesu slična pravila koja potom FIFA odobrava, kao i da se odnose na klubove, igrače i zastupnike, navedena su pravila odraz nastojanja FIFA-e da koordinira postupanje svojih članica u pogledu djelatnosti nogometnih zastupnika.</s><s>Slijedom toga, ona predstavljaju odluku udruženja poduzetnika u smislu čl.</s><s>Wouters, op. cit., t. 71.: “Koja moraju biti sukladna s pravilima Zajednice u pogledu tržišnog natjecanja, kada takva odluka ima utjecaja na Zajednicu.“ 1030</s>
<s>Iako u tekstu Ugovora nema definicije poduzetnika, ipak je istu dao ES u svojoj judikaturi, te ga definira kao: „entitet koji obavlja ekonomsku djelatnost, bez obzira na pravnu narav i na način financiranja“, vidi Bundesverbang and Others, ECR Š2004Ć I-2493, t. 46. 1031</s>
<s>U pogledu pitanja trižišnog natjecanja i sporta, poglavito zlouporabe tržišnog natjecanja treba spomenuti odluku C-49/07, Motosykletistiki Omospondia Ellados NPID (MOTOE) v Elliniko Dimosio, ECR Š2008Ć I-4863.</s><s>MOTOE je neprofitna udruga koja organizira motoristička natjecanja i kojoj nisu izdana odobrenja za održavanje moto-utrka u Grčkoj, te je pred grčkim pravosudnim tijelima pokrenuo postupak kojim 200</s>
<s>1032 koja predstavlja emanaciju nacionalnih saveza i samih klubova, a u tom je pogledu Sud istaknuo da se ne krši čl. 102.-a UFEU-a, jer dominantna kolektivna pozicija sportskih klubova na tržištu pružanja usluga od strane zastupnika igrača (koji svoje usluge pružaju igračima, ali i nogometnim klubovima) nije zloupotrebljena, jer je riječ o opravdanim kvalitativnim ograničenjima, a ne kvantitativnim.1033 Kako je i istaknuto u pratećim radnim materijalima uz Bijelu knjigu o sportu,1034 predmet Piau tiče se sportskog pravila koje se odnosi na djelatnost povezanu sa sportom (nogometne zastupnike), a ne na samu sportsku aktivnost, tj. nogomet u konkretnom slučaju.</s><s>Ovdje se skreće pozornost da je Europski parlament u pogledu zastupnika igrača u lipnju 2010. godine, pozivajući se na odluku Piau, donio Rezoluciju o zastupnicima igrača u sportu zbog sve rasprostranjenijeg problema pojave kriminala u pogledu trgovine mladim ljudima, netransparentnog plaćanja u trokutu između klubova i igrača.1035 je tvrdio da čl. 49. grčkog Zakonika o prometu na cestama neustavan jer ne poštuje načelo nepristranosti upravnih tijela u donošenju odluka, te da nacionalne odredbe suprotno čl. 82. i 86(1).</s><s>UEZ-a omogućuju ELPA-i (Grčkom automobilističkom savezu) zloupotrebu dominantnog položaja.</s><s>Sud je utvrdio da iako ELPA svoje usluge ne pruža radi profita, svejedno predstavlja poduzetnika u smislu europskog prava, ali ne takvog poduzetnika koji obavlja usluge općeg ekonomskog interesa u smislu čl. 86(2).</s><s>UEZ-a.</s><s>Sud je u t. 53. utvrdio da: „pravna osoba čija se djelatnost ne sastoji samo u sudjelovanju u donošenju upravnih odluka kojima se daje odobrenje za održavanje moto utrka, već i u samostalnom organiziranju utrka, te u zaključivanju sponzorskih, oglašivačkih i osiguravateljskih ugovora, potpada pod polje primjene čl. 82. i 86.</s><s>UEZ-a.</s><s>Te odredbe isključuju od primjene nacionalne odredbe koje se odnose na pravne osobe, koje organiziraju motorističke priredbe, te zaključuje sponzorske, oglašivačke i osiguravateljske ugovore, ovlaštenje na davanje dopuštenja za organiziranje takvih natjecanja, bez da to ovlaštenje bude subjektom ograničenja, obveza i nadzora.“.</s><s>Više o ovome predmetu vidi u: Miettinen, Policing the Boundaries Between Regulation and Commeracial Exploitation: Lessons from the MOTOE Case, str. 137.-149., u Gardiner, Parrish, Siekmann (Ur.), EU, Sport, Law and Policy, 1033</s>
<s>European Parliament Resolution of 17.6.2010 on player's agents in sport, P7_TA(2010)0233, dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA20100233+0+DOC + PDF+V0//EN (5.10.2011.).</s><s>Navedenom rezolucijom žele se postići slijedeći ciljevi: stroži standardi i kriteriji prije no što itko može započeti s bavljenjem poslova zastupnika igrača, transparentnost u prijelazima igrača, zabrana naknade zastupnicima igrača u pogledu prijelaza maloljetnog igrača, minimum harmonizirajućih standarda za ugovore o zastupanju, učinkoviti sustav nadzora i disciplinskih sankcija, uvođenje EU sustava licenciranja zastupnika i njihova registra, ukidanje „dvostrukog predstavljanja“, postepeni uvjet isplate naknade u pogledu ispunjavanja ugovora.</s>
<s>Ovdje treba pridodati još jedan predmet Charleroi i G14,1036 koji se pojavio pred ES upravo u razdoblju kada je donesena odluka Meca-Medina, a u kojem je francuski Trgovački sud u Charleroi ES-u postavio zahtjev za prethodim pitanjem.</s><s>Naime, u navedenom se predmetu raspravljalo o naknadi štete koja zadesi klubove kada dođe do ozljede njihova igrača, točnije ozljede na radu, s kojim imaju zaključen ugovor o radu za vrijeme reprezentativnih međunarodnih utakmica, te se utvrđivala zloupotreba dominatnog položaja FIFA-e temeljem čl. 82.</s><s>UEZ-a.</s><s>U predmetnom se slučaju radilo o marokanskom nogometašu Oulmersu koji je 2004. godine nastupajući za svoju reprezentaciju zadobio ozljedu koja ga je udaljila s travnjaka više od 8 mjeseci.</s><s>Njegov poslodavac, klub Charleroi igrača je sukladno „FIFA Pravilima“ morao pustiti na utakmice reprezentacije, a da nije imao pravo na naknadu štete zbog njegove ozlijede.</s><s>Weatherill smatra, a s čime se autor slaže, da nije nužno radi održanja međunarodnog nogometa da se niječe klubovima pravo na naknadu za igrače koje prepuštaju reprezentacijama država.1037 U pogledu predmeta Charleroi (ili kako se još naziva - Oulmers) Weatherill smatra da pravila koja obvezuju klubove da puštaju svoje igrače na okupljanja reprezentacije moraju postojati, ali ne na način da klubovi snose troškove istoga, uključujući i eventualne ozljede.</s><s>Interes u pogledu igranja igrača za reprezentaciju ne može se zanijekati klubovima, jer izlaganje njihovih igrača širem krugu gledatelja utakmicama nacionalnih reprezentacija podiže vrijednost igrača, te tako klubovi neizravno stječu korist od međunarodnih susreta reprezentacija.1038 Prava je šteta što do konačne odluke u ovome slučaju pred ES-om nije došlo, jer je tužba povučena pred francuskim sudom.</s><s>Naime, svjesni iznimnog pritiska, pogotovo straha od 1036</s>
<s>Zahtjev za prethodnim pitanjem upućen od Trgovačkog suda u Charleroi, zaprimljen 30.5.2006. u predmetu C-243/06 SA Sporting du Pays de Charleroi, G-14 Groupment des clubs de football européens v Fédération internationale de football association (FIFA), koji je odlukom Predsjednika suda od 25.11.2008. godine maknut iz registra zbog povlačenja tužbe u predmetu pred francuskim sudom, OJ C 69, od 21.3.2009., str. 30.</s><s>Zahtjev za prethodnim pitanjem glasio je: Da li obveze koje se odnose na klubove i nogometaše koji imaju ugovore o radu s navedenim klubovima, nametnute odredbama iz „FIFA Statuta“ a i pravila u pogledu obveznog puštanja igrača državnim reprezentacijama bez plaćanja naknade, te jednostrano i obvezno određivanje koordiniranog međunarodnog kalendara susreta predstavlja nezakonito ograničenje tržišnog natjecanja ili zloporabu dominantnog položaja ili prepreku ostvarivanju temeljnih prava povjerenih UEZ-om, pa su slijedom toga protivni čl. 81 i 82.</s><s>UEZ-u ili bilo kojoj drugoj odredbi prava Zajednice, poglavito čl. 39. i 49.</s><s>UEZ-a?, vidi Nafziger, European and North American models of sports organisation, op. cit., str. 50. 1037</s>
<s>202 gubitka sudjelovanja najboljih klubova u svojim natjecanjima, UEFA je popustila, te je postignut dogovor kojim je grupa G 14 prestala postojati, a klubovima je dodijeljeno više sredstava od UEFA natjecanja.</s><s>Jedna od točaka sporazuma bila je i pitanje pokrića osiguranja nogometaša za vrijeme utakmica reprezentacije.1039 Slično je bilo i 2001. godine s predmetom mađarskog nogometaša Tibora Baloga,1040 koji je tražio da se posljedice odluke Bosman odnose i na igrače državljane onih država koje su potpisale ugovore o pridruživanju s EU, jer se to pitanje postavljalo, a pravog odgovora nije bilo.</s><s>Navedena pravila o transferima, koja su ograničavala u slobodu kretanja po isteku ugovora, pobijao je ne po osnovi čl. 45.</s><s>UFEU, jer kao državljanin države koja nije članica EU to nije mogao, već je pobijao po osnovi usklađenosti s pravom tržišnog natjecanja.</s><s>Na koncu je u posljednji trenutak postignuta izvansudsku nagodbu sa FIFA-om kako ne bi došlo do odluke, navodno jer je FIFA saznala ishod mišljenja Nezavisnog odvjetnika Stix-Hackl, koji je o njih bio nepovoljan, te je igraču ponuđeno oko 2 milijuna USD-a.1041 Mišljenje je autora, da ono što nogometne institucije i organizacije nisu uspjele kod Bosmana, a to je da ga uspiju „nagovoriti“ da odustane od svojih zahtjeva, uspjele su u predmetu Balog, kao i u slučaju Charleroi.</s><s>Ovoga puta „gospodari nogometa“, tj. svjetska i regionalna nogometna tijela, uspjela su izbjeći snažan udarac.</s><s>Podržani su bili, mora se otvoreno reći od strane europskih političara, koji su u Rezoluciji Europskog parlamenta o profesionalnom nogometu iz 2007. godine, jasno rekli, pozvavši se na ovu odluku koja je tada bila još u postupku pred Sudom, da bi mogla imati teške posljedice po sportski svijet.</s><s>U Arnaut-Izvještaju, je primjerice istaknuto da „navedena 1039</s>
<s>Na sastanku Izvršnog odbora FIFA-e krajem ožujka 2012. utvrđen je prijedlog kojeg mora potvrditi FIFA Kongres krajem svibnja 2012. godine u Budimpešti, a kojim se FIFA obvezala osigurati od ozljeda sve nogometaše koji nastupaju na službenim utakmicama za tzv. „A vrstu“ (seniorske reprezentacije) u ukupnom iznosu od 100 milijuna USD.</s><s>Vidi FIFA Executive Committee agrees major governance reforms & Ethics structure, dostupno na: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/bodies/news/newsid=1608553/, (10.4.2012.).</s><s>1040</s>
<s>Predmet se pred vodio pod brojem C-264/98, Tibor Balog v Royal Charleroi Spoting Club ASBL, povodom zahtjeva za prethodnim pitanjem suda prog stupnja u Charleroi.</s><s>Odlukom Predsjednika Suda od 2.4.2001., predmet je maknut iz registra.</s><s>U navedeno se predmetu radilo o profesionalnom mađarskom nogometašu koji je po okončanju svojega ugovora sa Royal Charleroi Sporting Club odbio potpisati novi ugovor, te je tvrdio da uslijed zahtjeva njegova kluba za plaćanjem naknade za transfer od strane zainteresiranih francuskih, norveških i austrijskih klubova, onemogućeno mu je ostvariti transfer u novi klub.</s><s>Kako se igrač nije mogao pozvati na odredbe čl. 45.</s><s>UFEU-a u pogledu slobode kretanja radnika, jer u to vrijeme Mađarska nije bila članicom EU, niti na odredbe Sporazuma o pridruživanju sa Mađarskom, jer u konkretnom slučaju se taj sporazum ne primjenjuje na ostvarenje prava na pristup tržištu rada i slobodu kretanja u drugim država članicama, već samo pravo na jednakost postupanja u državi članici u kojoj je zaposlen, Balog je odlučio navedena pravila o plaćanju naknade za transfer pobijati po osnovi suprotnosti s pravilima o tržišnom natjecanju Nezavisni odvjetnik Stix-Hackl je u svojem mišljenju dao sljedeći zaključak: „Nije u skladu s čl. 81(1).</s><s>UEZ-a i/ili čl. 53.</s><s>Ugovora o EEA da se zahtijeva plaćanje naknade za transfer od strane novog poslodavca koji je ustrojen u istoj državi članici, u drugoj državi članici ili u drugoj državi članici EEA-a, ili u trećoj državi, kako propisuju pravila i okružnice nacionalnih i međunarodnih saveza (URBSFA, UEFA, FIFA) koja su na snazi, u pogledu zapošljavanja jednog od svojih bivših zaposlenika, profesionalog nogometaša koji nema državljanstvo države članice, a kojemu je istekao ugovor.“, vidi Blanpain, European Labour Law, op. cit., str. 308.-314. 1041</s>
<s>203 pravila o obvezi klubova da puste igrače da igraju za nacionalne reprezentacije je pravilo koje je čisto motivirano sportskim razlozima koji su nužni za zaštitu regularnosti i pravilnog djelovanja međunarodnih natjecanja, te da bi ona trebala predstavljati pravi primjer pravila koja bi trebala potpadati izvan polja primjene europskog prava“.1042 Zaista bi bilo zanimljivo vidjeti kakav bi stav zauzeo ES o tom pitanju, jer kako ispravno tvrdi Weatherill, „nitko ne može isključiti mogućnost da čl. 82.</s><s>UEZ-a može odigrati ulogu u kritičkom propitivanu sportskih pravila… a to je poglavito relevantno u slučaju kada sportsko udruženje koje uživa monopolističke ovlasti sportskim pravilima donosi odluke s izravnim komercijalnim učincima“.1043 Prema autorovu mišljenju, ako uzmemo u obzir odluku u predmetu MecaMedina nakon pravorijeka pred ES, jasna je je bojazan sportskih organizacija od nove odluke koja bi još snažnije, možda i od Bosmana potresla temelje sporta.</s><s>II.</s><s>SPECIFIČNOST SPORTA KROZ ODLUKE EUROPSKE KOMISIJE Iako nije tema ovoga rada, nemoguće je ne spomenuti da su pravila tržišnog natjecanja EU također došla u doticaj sa sportom, i kroz taj se odnos također može jasno razaznati specifičnost sporta.</s><s>Ovdje treba naglasiti, kada je riječ o Europskoj komisiji, da je prisutno različito tumačenje nadležnosti i poimanje odnosa spram sportu pojedinih DG Europske komisije.</s><s>Tako primjerice glede pitanja pravila o transferu, DG za zapošljavanje i socijalna pitanja poticao je FIFA-u i UEFA-u pogledu Europskog socijalnog dijaloga (ESD), DG za tržišno natjecanje je više bio zainteresiran za pitanje neograničenja tržišnog takmičenja, dok DG za obrazovanje i kulturu naglasak stavljao na socijalne interese, poglavito zaštitu mladih igrača.1044</s>
<s>Osim odluka ES Piau i Meca-Medina i Europska se komisija1045 bavila pitanjem tržišnog natjecanja u sportu, poglavito prodaje televizijskih prava,1046 i to u odlukama Champions 1042</s>
<s>Zanimljiva je činjenica da je 1971. godine Europska komisija po prvi put imala prilike odlučivati o usklađenosti pravila sportskih udruženja s europskim pravom, odnosno konkretnije s načelom tržišnog natjecanja.</s><s>Naime, u belgijskom nogometnom prvenstvu jedan je belgijski klub izgubio utakmicu odlukom sportskog saveza jer je za protivni klub u toj utakmici nastupio jedan strani igrač više, njemački državljanin, od broja koji je bio dopušten.</s><s>Nezadovoljan odlukom belgijski je klub navedenu odluku pobijao pred Europskom komisijom, koja je donijela odluku da u navedenom predmetu nisu zadovoljeni uvjeti za vođenje postupka temeljem prava tržišnog natjecanja; Odluka Europske komisije C-103/3, od 16.10.1971. u Meier, The Regulation of the Market for 1046</s>
<s>Deklaracija iz Nice o sportu, op. cit., t. 15. također ističe važnost prodaje televizijskih prava kao jednog od najvažnijih izvora financiranja sportskih klubova, a skupna prodaja televizijskih prava može olakšati 204</s>
<s>1045 league, 1047 German Bundesliga 1048 i English FA Premier League.</s><s>1049 Naime, u odluci komisije Champions league1050 prihvaćeno je da sporazum oko utakmica koje se moraju igrati (engl. agreeing fixtures) u ligaškom natjecanju ne predstavlja „ograničenje“ natjecanja već više postupak nužan za učinkovitost same organizacije.</s><s>S druge pak strane sporazum o kolektivnoj prodaji televizijskih prava1051 predstavlja ograničenje u smislu čl. 81(1).</s><s>UEZ-a jer šteti ekonomskim interesima, poglavito televizijskih prijenosa, a takav kolektivni sporazum da bi bio u skladu s pravom EU mora zadovoljiti kriterije iz čl. 81(3).</s><s>UEZ-a.</s><s>Naime, kolektivna prodaja televizijskih prava nije svojstvena i nužna za funkcioniranje samog natjecanja, jer je moguća i pojedinačna prodaja televizijskih prava (iako može ista biti dvojbena i manje izdašna u konačnici).</s><s>Ipak, pravni su stručnjaci mišljenja da odluka Komisije kojom se daje pristanak na kolektivnu prodaju televizijskih prava nije sasvim u skladu s pravom tržišnog natjecanja.1052 Pred Europskom se komisijom našao i jedan predmet iz svijeta Formule 1. Naime, 1994. godine su FIA1053 i FOA1054 obavijestile Komisiju, u smislu čl. 3(2).</s><s>Uredbe 17/62 o nekoliko trgovinskih sporazuma u pogledu motoprvenstava što ih je organizirala FIA, uključujući i svjetsko prvenstvo Formule 1. Komisija je konstatirala da FIA mora poštovati pravila europskog prava u pogledu tržišnog natjecanja, iako joj pripada pravo uređenja svijeta auto i moto sporta zbog nedvojbene ekonomske prirode automobilizma općenito, a Formule 1 posebno.</s><s>Naime, utvrđeno je da se FIA našla u sukobu interesa (bila je i tijelo koje regulira raspodjelu novčanih sredstava.</s><s>Zadaća je na sportskim savezima da se o tomu pobrinu, i to o svim sudionicima od amatera i mladih igrača, do onih koji ulažu u razvoj i trening centre i akademije za mlade igrače, trenere i dr. Na taj se način ostvaruje proklamirano načelo solidarnosti.</s><s>1047</s>
<s>Odluka Europske komisije, Champions league, Dec 2003/778, OJ Š2003Ć L291/25.</s><s>U navedenom predmetu UEFA je tražila oslobođenje ili izuzetak od primjene čl. 81.</s><s>UEZ-a u pogledu središnje trgovine komercijalnim pravima (televizijska, sponzorska prava, prava tehničkih sponzora – opskrbljivača, licencijska prava, prava intelektualnog vlasništva).</s><s>UEFA isključivo trguje pravima prijenosa susreta u ime natjecatelja i većinu prihoda dodijeljuje sudionicima natjecanja, a samo mali dio biva dodijeljen manjim klubovima, s opravdanjem da ukoliko ne bi bilo središnje prodaje prava umanjio bi se značaj brenda Champions league.</s><s>Protiv takvog postupanja UEFA-e, Komisija je pokrenula postupak, pogotovo protiv činjenica da UEFA prodaje svoja prava samo jednom mediju u svakoj državi, te da na taj način ograničava natjecanje jer samo financijski moćnije medijske kuće mogu otkupiti prava.</s><s>Na koncu UEFA je izmijenila svoja pravila od 2003./04. sezone i prodavala ih je s najdužim trajanjem od 3 godine.</s><s>Vidi Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 122.-125. 1048</s>
<s>O veličini udjela marketinških prava i rasprostranjenosti gledateljstva najbolje ilustrira podatak da je 125 utakmica natjecanja UEFA Lige prvaka u sezoni 2008./09. svakog tjedna gledalo preko 140 milijuna gledatelja.</s><s>Vellano, Il ruolo della FIFA e dell'UEFA nella disciplina del calcio professionistico, str. 11.-27., str. 13. u Ordinamento sportivo e calcio professionistico…, op. cit.</s><s>1052</s>
<s>205 svojim pravilima i ono koje gospodarski eksploatira taj sport koji regulira) jer je svojim pravilima ograničavala organiziranje konkurentskih natjecanja s obzirom na svoja natjecanja (primjerice sklapani su ugovori na rok od po desetak godina kojima se zabranjivalo na navedenim trkalištima održavanje konkuretskih natjecanja Formuli 1, kao i ugovorne kazne onim televizijskim kućama koje su imale zaključene ugovore ukoliko bi prenosile konkurentska natjecanja).</s><s>1055 Godine 2001.</s><s>FIA se obvezala promijeniti svoja pravila, te je u konačnici 2003. godine Komisija potvrdila da je ostvareno ono što je i dogovoreno.1056 Komisija je također uzela u obzir ekonomsku posebnost sporta u predmetu ENIC v UEFA glede pitanja mnogostrukog vlasništva nogometnih klubova.</s><s>Komisija je utvrdila da su navedena UEFA pravila, pravila donesena do strane udruženja poduzetnika, te bi kao takva podpadala pod polje primjene čl. 81.</s><s>UEZ-a.</s><s>No.</s><s>Isto tako je određeno da je riječ o sportskim pravilima, a ona su nužna kako bi se održao kredibilitet samog natjecanja i nepredvidljivost ishoda nogometnih susreta.</s><s>Ukoliko sudionici susreta ne bi bili pravi sportski rivali, dovodi se u pitanje temeljna načela natjecanja.</s><s>Zaključno, Komisija je istaknula da je poštivano načelo proporcionalnosti navedenim pravilima i da UEFA nije išla izvan onoga što je nužno da bi se ostvario cilj očuvanja integriteta natjecanja, kao i da su ista pravila primjenjena na nediskriminatoni način.1057Odlukama Champions league i ENIC v UEFA poruka glasi da sportska praksa ima ekonomski učinak i slijedom toga ne može izbjeći očekivanjima EU prava, ali u području preklapanja europskog prava i „unutarnjih pravila“ sporta ima prostora za prepoznavanje svrhe sporta koja se može razlikovati od ostalih „uobičajenih“ gospodarskih sektora.1058</s>
<s>Još jedan predmet koji se našao pred Europskom komisijom zanimljiv je sa stajališta specifičnosti sporta u odnosu na pravo EU, odnosno pravo tržišnog natjecanja.</s><s>Naime, u 1055</s>
<s>Odluka Europske komisije, COMP 37.806 ENIC/UEFA, IP/02/942, od 27.6.2002., t. 40. i 41.</s><s>English National Investment Company (ENIC) je bilo društvo iz Engleske koje je bilo vlasnikom većinskog udjela u pet profesionalnih nogometnih klubova u različitim državama članicama, te je pobijalo pravila UEFA-e o zabrani višestrukog vlasništva nad klubovima „Integritet UEFA klupskog natjecanja: Neovisnost klubova“, kojima je određeno da u slučaju kada dva ili više kluba koji su u istom vlasništvu se kvalificiraju za isto UEFA natjecanje, samo jedan od tih klubova može u tom natjecanju sudjelovati.</s><s>ENIC je pobijao navedeno pravilo temeljem čl. ekonomskim pravilima koje imaju učinka na dinamiku tržišnog natjecanja u pogledu ulaganja u sportske klubove.</s><s>1058</s>
<s>206 predmetu Mouscron 1059 francuski grad Lille je pokrenuo postupak protiv UEFA-e zbog povrede čl. 82.</s><s>UEZ-a pravilom da svaki klub mora igrati svoje domaće utakmice na svojem igralištu, što je dovelo do odbijanja zahtjeva belgijskog nogometnog kluba da svoju utakmicu u sezoni 1997./98.</s><s>UEFA kupa protiv FC Metza igra u Lilleu.</s><s>Komisija je odbila tvrdnje Lillea o povredi prava EU, s obrazloženjem da pravilo „kod kuće i izvan kuće“ (engl. „home and away from home rule“) predstavlja sportsko pravilo koje ne potpada pod polje primjene čl. 81. i 82.</s><s>UEZ-a, a navedeno je pravilo nužno za ogranizaciju nacionalnih i međunarodnih utakmica i osiguranje jednakosti u prilikama za ukupnu pobjedu, te da ne ide izvan onoga što je nužno za postizanje toga cilja.</s>
<s>Odluka Europske komisije, Mouscron, 1999/36851, IP/99/965 od 9.12.1999.</s><s>Ovdje se skreće pozornost na još jedan zanimljiv predmet koji se pojavio pred Sportskim arbitražnim sudom (CAS) – Granada 74 SAD, u kojemu je španjolski nogometni savez RFEF, nije dozvolio upis provedbe preuzimanja sportskih klubova te licenciranje igrača, uz podršku FIFA-e je tražio od CAS-a da se utvrdi da je Španjolska profesionalna liga (LFP) povrijedila pravila o promociji i ispadanju iz lige, te da ne može dozvoliti novom klubu, Granada 74 SAD da se natječe u drugoj ligi.</s><s>Naime, bogati je vlasnik četvrtoligaša CP Granada 74 kupio drugoligaški klub Ciudad Murcia, preimenovao ga u Granada 74 SAD, gotovo identično ime svojeg četvrtoligaškog kluba, te izmijestio njegovo sjedište u drugi grad Motril.</s><s>CAS je odbio njihove zahtjeve kao neosnovane, opravdavajući svoju odluku da se u navedenom slučaju ne radi o novoj pravnoj osobi, već o istoj, samo sa drugim vlasnicima i drugim sjedištem, a izmjena sjedišta ne krši niti jedno pravilo.</s><s>U pogledu ugovora o suradnji četvrtoligaškog i drugoligaškog kluba, arbitražno tijelo nije uvidjelo nezakonitosti, pogotovo kada je poznato da u Španjolskoj klubovi poput primjerice Real Madrida mogu imati ugovor o suradnji s nekim drugoligaškim klubom i u tom slučaju da bi se očuvala pravednost natjecanja, navedeni klubovi se ne mogu sastati u međusobnim susretima poput utakmica kupa Kralja.</s><s>Povrh svega sve je potvrdio i Španjolski nogometni savez.; Nafziger, European and North American models of sports organisation, op. cit., str. 51. 207</s>
<s>U ovome poglavlju autor će analizirati autonomna pravila sportskih saveza, koji na načelu autonomije sportskih udruženja grade svoj sustav.</s><s>Sportska udruženja, bilo globalna, regionalna ili nacionalna, svojim pravilima utječu na tržište rada profesionalnih i amaterskih sportaša.</s><s>Pravilima o transferima ili pravilima o nacionalnim kvotama, definitivno se utječe na mogućnost zaposlenja profesionalnih sportaša, na bavljenje sportom koje je sportaševa glavna djelatnost od koje osigurava egzistenciju sebi i svojoj obitelji.</s><s>Dat će se detaljna analiza navedenih pravila, kao i budućih prijedloga.</s><s>Naglasak će biti na novo uvedenom pravilu o „igračima usavršavanim u domaćem okruženju“ (engl. home-grown players), analizirati će se usklađenost navedenog pravila s europskim pravom, kao i statistički podaci koji će dati odgovor da li su navedena pravila zadovoljila svrhu radi koju su uvedena, a to je u prvom redu promicanje razvoja i usavršavanja mladih igrača.</s><s>Kao bitan čimbenik povezan s temom rada jest i ljudski kapital sportaša, koji je nezaobilazan teorijski osnov ulaganja u razvoj i usavršavanje, pogotovo mladih sportaša. § 1 Pravila koja ograničavaju ostvarenje slobode kretanja sportaša i reguliraju tržište rada sportaša Odnosi između sportaša i njihovih klubova su po svojim specifičnostima različiti od onih koje imaju „klasični“ radnici sa svojim poslodavcem, npr. u tvornici ili nekom trgovačkom društvu, a sve zbog specifične organizacijske strukture pojedinog sporta.</s><s>Klubovi moraju registrirati svoje igrače kod odgovarajućih nacionalnih sportskih saveza kako bi igrali u nacionalnim natjecanjima, odnosno moraju registrirati igrače pri europskim sportskim savezima kako bi mogli nastupiti u europskim natjecanjima.</s><s>Upravo ti savezi, poglavito regionalni iz čijih pravila onda svoja pravila izvode nacionalni savezi, imaju zapravo ovlast određivati koji će igrači igrati za koji klub i na taj način značajno utječu na radni odnos, na pravo na rad, na pravo na zaposlenje, te na slobodu kretanja sportaša kao radnika.</s><s>Sportski su savezi na statuse 208</s>
<s>I. PRAVILA O TRANSFERIMA IGRAČA sportaša utjecali ili još utječu na dva načina: pravilima o transferima igrača i pravilima o „kvotama igrača ili nacionalnim kvotama“.</s>
<s>Uvodno, da bi se shvatio sustav transfera, nužno je objasniti odnos koji postoji između sportaša, njegova klub, te saveza čiji je klub član.</s><s>Dakle, svaki sportaš, bilo da je riječ o amateru ili profesionalnom sportašu, da bi se mogao natjecati, mora biti registriran, odnosno članom sportskog kluba, a klubovi su s druge strane članovi nacionalnih saveza, koji su potom članovi regionalnih i globalnih sportskih saveza za pojedini sport.</s><s>Sustav transfera regulira okolnosti pod kojima igrač može prijeći iz jednog kluba u drugi i opravdava se zaštitom tzv. „malih“ klubova koji posvećuju svoja sredstva na usavršavanje i izobrazbu mladih igrača, kako bogatiji klubovi ne bi jednostavno „oteli“ mlade igrače koji su završili postupak svojeg razvoja i spremni su za natjecanja.1060 Transfer se definira kao: transakcija kojom igrač koji pripada (engl. affiliation) nekom savezu ostvari izmjenu pripadnosti klubu.</s><s>Postupak transfera unutar istog nacionalnog saveza, tzv. nacionalni transfer, pravno se uređuje pravilima tog saveza, a transfer igrača koji prelazi u klub koji pripada drugom nacionalnom savezu, tzv. mađunarodni transfer, uređuje se „FIFA Pravilima“.1061 Putem transfera, ugovorni odnos igrača s dosadašnjim klubom biva okončan, nakon čega igrač može sklopiti ugovor s drugim klubom, a klubovi imaju obvezu obavijestiti nacionalne saveze, kako bi se igraču izdala licenca za igranje za novi klub.</s><s>U slučaju međunarodnog transfera novi nacionalni savez može izdati licencu igraču tek nakon što dobije međunarodni transfer certifikat od dosadašnjeg saveza.</s><s>1062 Ovdje treba naglasiti i mogućnost posudbe igrača, u kojem slučaju igrač stječe, privremeno na određeni vremenski period, pripadnost drugome klubu, ali ostaje registriran za prvotni klub.</s><s>U ovome slučaju, ne govorimo o transferu u punom smislu te riječi iako je u kontektu ovoga rada navedeno bitno po pitanju 1060</s>
<s>Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 164. i 165.</s><s>U pogledu izdavanja međunarodnog transfer certifikata, u slučaju spora moguće je da se izda i privremeni transfer certifikat, kako se igrača ne bi onemogućilo u ostvarenju njegove djelatnosti.</s><s>209</s>
<s>1062 slobode kretanja.1063 Postupak privremenog transfera ili „tzv. posudbe igrača“ (engl. loan, tal. prestito) isto predstavlja vrstu transfera (trostrani pravni odnos dvaju klubova i igrača), i to na ograničeno vremensko razdoblje, kojim igrač prelazi iz jednog kluba (poslodavca) u drugi ostvarujući identičan postupak kao prilikom transfera, ali ne dolazi do konačne promjene kluba (poslodavca), već se po isteku vremena na koje je posudba zaključena igrač vraća u prvotni klub.</s><s>Riječ je kao i u slučaju ugovora o transferu, o ugovoru sui generis vrste.1064 Igrač je registriran za novi klub pri nacionalnom savezu, ali ostaje u pripadnosti starom klubu.1065 S aspekta radnog prava, treba istaknuti da se na ovaj način suspendiraju prava i obveze radnika-sportaša iz prvotnog ugovora o radu između njega i kluba te stupaju na snagu oni uvjeti između igrača i kluba kojemu se isti posuđuje, što može, ovisno o kojem je radnopravnom sustavu riječ biti, i povoljnije, ali i nepovoljnije.1066 Posudba igrača se vrlo vješto koristi od strane klubova, pogotovo u Italiji, koji upravo zbog činjenice da igrač ostaje registriran za prvotni klub, na taj način zaobilaze pravila o kvotama igrača izvan EU/EEA, jer takav igrač ulazi u kvotu onog kluba za koji je registriran pri savezu.</s><s>Pogrešno je smatrati da do prijelaza igrača iz jednog u drugi klub dolazi jednostavno.</s><s>Puno je čimbenika koji utječu poput: činjenice da li igrač više nije u planu stručnog stožera, dolazak novog trenera s drugačijim sustavom igre u koji se navedeni igrač ne uklapa, uloge igračeva agenta koji zaradu ostvaruje prijelaskom igrača iz jednog u drugi klub i koji u mnogo slučajeva potiču igrače na prijelaz kako bi ostvarili za sebe određenu korist, obitelj i prijatelji igrača također u velikoj mjeri mogu utjecati na prjelazak u jedan umjesto u drugi klub itd.1067 Do velike većine transfera dolazilo je prije uvođenja oštrih kazni za klubove, agente i same igrače „nagovaranjem igrača na transfer“ (engl. tapping) u uvjetima izvan prijelaznog roka ili kada je riječ o igračima pod ugovorom, koji ne smiju pregovarati s drugim klubovima bez suglasnosti svojega kluba.</s><s>1068 Nakon odluke Bosman, postotak igrača državljana matične 1063</s>
<s>Dosta su česti slučajevi da se u ugovorima o posudbi ugovori mogućnost tzv. „otkupa ugovora“, što je zapravo mogućnost prvokupa igrača nakon proteka određenog roka, odnosno po ispunjavanju uvjeta ukoliko zadovolji novog poslodavca.</s>
<s>Magee, International labour migration in English league football, 1998., str. 100.</s><s>Engleski nogometni savez ima u svojim pravilima odredbu koja zabranjuje uplitanje u ugovorne odnose igrača i kluba.</s><s>Pa tako pravilo K3 propisuje „svaki klub koji sam ili putem svojim službenih osoba… pristupi izravno ili neizravno igraču koji je pod ugovorom, krši pravila“.</s><s>Pravilo K5 propisuje: „sukladno pravilu K6, igrač pod ugovorom, sam ili putem bilo koje osobe koja ga zastupa, ne smije izravno ili neizravno pristupiti u kontakt s drugim klubom, kako je sadržano u pravili K4, bez prethodne pisane suglasnosti svojega kluba“.</s><s>Temeljem pravila K2, igrač kojemu je istekao ugovor i želi otići igrati u drugi klub, mora čekati do treće subote u svibnju kako bi 210</s>
<s>1068 države u kojoj se određeni klub natječe značajno je opao, pogotovo u prvoligaškim klubovima, za razliku od drugoligaških u kojima se broj državljana matične države kreće oko 80%.</s><s>Naime, kako pokazuje studija provedena 2008. godine, najveći postotak državljana matične države u prvoligaškim klubovima u EU je bilo u Finskoj čak 82%, u Španjolskoj iznosio 65%, u Italiji 61%, te u Engleskoj najmanje, svega 45%1069.1070 Postavlja se pitanje što je migracijama sportaša s područja bivše Jugoslavije?</s><s>Valja naglasiti da prvi počeci migracija igrača iz država bivše Jugoslavije seže u 1926. godinu i to nakon međunarodne utakmice Jugoslavije i Francuske, gdje je transfer dvojice igrača bio povezan više uz održavanje političke suradnje dviju država nego li nečeg drugog.1071 Na području bivše Jugoslavije u nogometu nije bilo profesionalizma, te u ranim desetljećima XX. stoljeća igrači koji su se željeli profesionalno baviti nogometom u inozemstvu, više se nisu smijeli vratiti u domovinu, uz svega nekoliko izuzetaka kojima je to bilo dozvoljeno.</s><s>Navedeno je ograničenje trajalo do 1965. godine kada je došlo do dramatičnih promjena u jugoslavenskom gospodarstvu, te su se poticali radnici na zaposlenje u drugim državama kako bi u domovinu slali prijeko potrebne inozemne valute.</s><s>Velika liberalizacija na tržištu rada nogometaša i mogao pregovarati s novim klubom, te to može činiti do 1. srpnja.</s><s>Britanski igrači koji žele igrati izvan Engleske mogu 6 mjeseci prije isteka ugovora započeti pregovore s novim klubom, ali ukoliko žele ostati u Engleskoj, bez pristanka svojeg kluba, ne mogu pregovarati dok se sezona ne okonča.</s><s>Gardiner, Welch, The Contractual Dynamics of Team Stability Versus Player Mobility: Who Rules „The Beautiful Game“, Entertainment and Jedan od posljednjih poznatih primjera slučaj je prijelaza engleskog nogometnog reprezentativca Ashley Cola iz Arsenala u Chelsea, kada je igrač tajno pregovarao s Chelseaem iako je bio pod ugovorom s Arsenalom i bez suglasnosti Arsenala nije smio pregovarati.</s><s>U konačnici disciplinska je komisija engleskog saveza kaznila Chelsea zbog povrede Pravila K3 s 300.000 GBP i oduzimanjem 3 boda, igrača Cola zbog povrede pravila K5 s 100.000 GBP (njegove tadašnje 4 tjedne plaće), i trenera Chelsea Josea Mourinha zbog povrede Pravila Q. Sukladno mišljenju Parrisha i Miettinena, a navedeno mišljenje dijeli i pravni savjetnik FIFPro-a van Megen, navedena pravila krše odredbu čl. 45.</s><s>UFEU-a iako su sukladna pravilima o ugovornoj stabilnosti FIFAe i nacionalnih saveza.</s><s>Generalni direktor Udruženja profesionalnih nogometaša je opravdao navedena pravila te je istaknuo da su ista ispregovarana u postupku kolektivnog pregovaranja, da idu u korist i igrača i klubova.</s><s>Treba istaknuti da je Cole pokrenuo i postupak pred CAS-om, no tužba je odbijena jer se CAS proglasio nenadležnim u predmetnoj pravnoj stvari.</s><s>CAS/2005/A/952 Ashley Cole v FAPL, 24.1.2006.</s><s>Parrish, Miettinen, The Sporting Exception…, op. cit., str. 188.; FIFPro press statement: Fines in Tapping, dostupno na: http://orgmal.fifpro.net/printone. php?id=14150&bid=87, (26.11.2011.).</s><s>1069</s>
<s>1068 opadanje kvalitete nacionalne lige (neki su odlazili igrati u klubove Sjeverne Amerike, te se u tom slučaju nisu plaćale naknade za transfer jer je sjevernoamerički savez bio izvan ingerencija FIFA-e), dovela je do hitnog sastanka Nogometnog saveza Jugoslavije 1967. godine kojim je uvedeno pravilo da igrači ne mogu napustiti državu prije navršenih 28 godina, odslužene vojne obveze i dopuštenja njihova kluba, uz određivanje raspodjele naknade za transfer u omjeru 65% klub, 35% igrač.</s><s>Uz određene iznimke, u sastav reprezentacije se nisu zvali igrači koji igraju u inozemstvu, a profesionalizam je uveden samo u prvoj ligi (jedina ne kapitalistička država koja je uvela profesionalizam), kako bi od transfera igrača klubovi ostvarili prihode.1072 U pogledu odnosa gospodarske situacije i migracija nogometaša, najbolji je primjer 1982. godina kada je zbog iznimno loših rezultata reprezentacije trojici igrača (Vladimiru Petroviću, Dušanu Saviću i Safetu Sušiću) nacionalni savez Jugoslavije zabranio transfer u tri europska kluba, no zbog potrebe Crvene Zvezde za inozemnom valutom uslijed teške gospodarske situacije, navedena je zabrana ukinuta.</s><s>Upravo tada, započinje sve snažnije ulaganje u mlade igrače i iznalaženje izlaska iz krize njihovom prodajom u europske klubove, što je domaćim klubovima donosilo, tada prijeko potrebna financijska sredstva.</s><s>Bogatiji klubovi su dovodili u svoje sastave sve mlađe igrače (iako ne premlade jer su u pravilu imali između 24 i 26 godina) za niske cijene, kako bi ih mogli kasnije prodati po mnogo višim cijenama.1073</s>
<s>Blanpain je mišljenja, koje izvodi iz odluke Bosman, da svako pravilo o nacionalnom transferu kod kojega dolazi do plaćanja naknade za igrača po isteku ugovora (sada je to riječ o mladim igračima i radi se o naknadi za razvoj), predstavlja kršenje čl. 101.</s><s>UFEU-a, te smatra da bi ukidanje sustava transfera zapravo dovelo do pozitivnog učinka kakav se dogodio u američkoj baseball ligi (bolja financijska struktura klubova, profesionalniji rad vodećih ljudi u klubovima, veće plaće za igrače, socijalnog dijaloga između klubova i igrača itd.).1074 Kako smatra Weatherill, sustav transfera s aspekta europskog prava predstavlja horizontalni sporazum među poslodavcima.1075 Ipak, sustav transfera koliko god se činio sveprisutan, ipak nije raširen u svim sportovima.</s><s>Naime, na sjevernoameričkom sportskom tržištu rada postoji 1072</s>
<s>Ibid, str. 131.-138.</s><s>Treba naglasiti da je najviše igrača iz država bivše Jugoslavije igralo u razdoblju od 1980.-1996. u Njemačkoj, Grčkoj, Portugalu i Španjolskoj, dok najmanje u Engleskoj i Italiji.</s><s>Zanimljivo je također istaknuti da primjerice u Njemačkoj je u sezoni 1997./98. od 52 igrača više od 55% igrača iz bivše Jugoslavije bilo Hrvata, dok je Španjolska bila odredište igrača iz Srbije i Crne Gore, od 48 igrača, čak više od 1074</s>
<s>212 sustav koji je zatvorenoga tipa s visokom razinom pravne regulacije, ali bez sustava transfera kakav je poznat u europskom sportskom modelu, gdje usput budi rečeno, sportovi poput kriketa ili do nedavno rugbija, koji su izuzetno popularni u nekim državama, ne poznaju takav sustav.1076</s>
<s>Kada govorimo o transferima, ne možemo ne spomenuti naknadu za transfer.</s><s>Naknadu za transfer treba gledati kao sredstvo povrata uloženog u igrača koji se transferira, kao i trošak ostalih igrača koji su bili trenirani, ali nisu imali potencijal postati profesionalcima; pojednostavljeno, trošak jednog igrača predstavlja i trošak svih igrača u čiji se razvoj ulagalo.1077 Pitanje opravdanosti sustava naknade za transfere bilo je jedno od pitanja koja je rješavao i ES u odluci Bosman.</s><s>Naime, ES je nedvosmisleno istaknuo da naknade za transfer nisu nužno sredstvo za održavanje financijske i natjecateljske ravnoteže među klubovima, stoga što ne onemogućuju bogatije klubove da kupuju talentirane mlade igrače, kao i argument da od naknade za treniranje klubovi imaju koristi jer je koriste za ulaganje u razvoj novih talenata, budući da prema mišljenju Suda, navedene naknade nisu povezane s troškovima razvoja i ulaganja u igrače.1078 S ovakvim se mišljenjem Suda ne slažu Infantino i Mavroidis, jer su mišljenja da bez postojanja naknade za transfer igrača manji klubovi gube i ono malo naknade koje su primali do sada s ovakvim pravilima, a u pogledu iznosa naknade za transfer vuku paralelu sa zaštitom intelektualnog vlasništva.</s><s>Naime, u slučaju nepoznatog konačnog ishoda određenog prava intelektualnog vlasništva, dozvoljava se inovatoru da postavi monopolističku cijenu, koja će mu onda omogućiti ulaganje u nove pronalaske, što inače ne bi mogao.1079</s>
<s>Pogrešno je shvaćati da transferom igrač prelazi u veći i bolji klub, za bolju plaću.</s><s>Naime, istraživanja u Engleskoj pokazala su da je broj igrača koji je primjerice u sezoni 1972./73. prešao u klub iz višeg ranga natjecanja iznosio svega 16%, dok je u sezoni 1999./00. taj broj bio još manji, svega 13%.1080 Kada govorimo o pitanju koji su igrači skloniji transferima, jedna je studija utvrdila da su to iskusniji igrači koji češće postižu golove, kao i oni igrači koji 1076</s>
<s>213 imaju istaknute visoke cijene za svoj transfer od strane svojih klubova.1081 Također, pogrešno je smatrati da je Bosman bio prvi igrač koji je pobijao opravdanost transfer-sustava.</s><s>Jedan od prvih igrača koji je pobijao britanski transfer-sustav kojim se onemogućavalo igrača da napusti klub i po okončanju ugovora ukoliko određena odšteta ne bude plaćena njegovu klubu, a u tome je uspio, 1082 bio je George Eastham koji je 1963. godine igrao za Newcaste United.1083 UEFA-u i sportski svijet zatekla je primjena nacionalnih pravila građanskoga prava na sustav transfera.</s><s>No, unatoč navedenoj odluci klubovi u Engleskoj su i dalje imali kontrolu nad igračima zbog nepostojanja jakog udruženja igrača i solidarnosti među samim igračima, a navedena odluka nije ostvarila nikakve učinke izvan granica Engleske.1084 Da je to mogući problem, prepoznala je i sama UEFA, još davne 1973. godine, dakle gotovo 20 godina prije odluke Bosman, kada je u svojem Izvješću prepoznala nacionalne kvote o igračima i sustav transfera kao moguće probleme s europskim pravom.</s><s>1085 Ovdje se skreće pozornost da prije predmeta Eastham, u engleskom nogometu postojao je sustav „zadrži i transferiraj“ (engl. retain and transfer system), kojim su klubovi su po okončanju nogometne sezone sastavljali listu igrača koji će se zadržati u klubu (a da se igračima nije dala sloboda izbora u ostvarivanju njihova prava na slobodno zaključivanje ugovora) i listu igrača koji su slobodni potražiti novi klub.</s><s>Igrači su bili „robovi vlastitih klubova-poslodavaca“.</s><s>1086 U cijelom razdoblju 70-ih i 80-ih godina prošlog stoljeća i u drugim je državama došlo do pokreta za izmjenu pravila u nogometu.</s><s>Tako je 1969. godine sindikat francuskih nogometaša postigao sporazum sa Francuskom ligom za „ukidanje životnih ugovora koji su igrače vezivali za klub do 35. godine“; odnosno u Španjolskoj je sindikat nogometaša u više navrata pozivao na štrajk radi rješavanja pitanja poput pravila o zadržavanju (špa.</s><s>Derecho de retención) koje je omogućavalo klubu da i nakon isteka ugovora zadrži igrača ukoliko mu ponudi najmanje 10% veći ugovor.1087 Postoje tvrdnje da je sustav transfera, pogotovo onaj koji je postojao prije odluke Bosman, vrsta modernog ropstva, te se čak pred Europskim sudom za zaštitu 1081</s>
<s>Naime, još davne 1912. godine vođen je prvi poznati slučaj Kingaby v Aston Villa, kojim je pobijan sustav transfera, no u tom predmetu igrač nije uspio, a sud je dao za pravo nogometnom klubu odnosno pravilima saveza.</s><s>Vidi Guttmann, Sports: The Firts Five Millennia, 2004., str. 111. 1083</s>
<s>214 ljudskih prava našao jedan predmet.</s><s>Naime u predmetu X v the Netherlands1088 Europska je komisija za ljudska prava odbila tvrdnju da je sustav transfera protivan čl. 4. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava koja propisuje da nitko ne može biti držan u ropstvu ili u ropstvu sličnom odnosu.1089 Komisija je utvrdila da je tužitelj svojom slobodnom voljom ušao u ugovorni odnos s klubom s punim poznavanjem posljedica koje navedeno povlači.</s><s>Kako pokazuju studije utjecaja na tržište rada odluke Bosman, jasno je da je navedena odluka imala za posljedicu smanjenje ograničenja slobode kretanja sportaša – radnika te snažniju slobodu ugovaranja između sportaša kao radnika i njegova kluba kao poslodavca,1090 dok su posljedice Sporazuma FIFA, UEFA – Europska komisija (poznato kao Monti-sustav) iz 2001. godine, o kojemu će više riječi biti u nastavku, zbog ograničenja trajanja ugovora i vezivanja naknade za transfere i naknade za razvoj, dovele do smanjenja slobode ugovaranja.1091 Di Francesco, smatra da je nakon Bosmana i svih odluka kako pred ES-om, tako i pred CAS-om, došlo do pojave da sportaši od ugovorne strane s vrlo slabom moći u pregovaranju u pogledu ugovora o radu sa svojim klubom, sve više postaju jača ugovorna strana, te on smatra da će to dovesti u konačnici da će sportaši biti kao i svi „obični“ radnici koji će slobodno moći birati poslodavca.1092 Treba naglasiti da se nakon odluke Bosman krenulo u postupak dovođenja pravila FIFA-e o transferima u sukladnost s pravom EU.</s><s>Europska komisija s jedne strane kao „zaštitnica prava EU“ i nogometna udruženja FIFA i UEFA s druge strane, odnosno tu treba dodati i Udruženje profesionalnih nogometaša FIFPro koje je također sudjelovalo u rješavanju stvari, su nastojali pronaći rješenje koje će zadovoljiti Europsku komisiju.</s><s>Pritisak je bio veliki jer je Komisija već bila započela postupak protiv FIFA-e zbog činjenice da su pravila o transferima i dalje protivna pravnoj stečevini EU.</s><s>Također, za Komisiju je bilo nedopustivo da se pravilima onemogućuje da nogometaši otkažu ugovor (jednostrano raskinu) sa klubom.</s><s>Konačni je dogovor postignut u ožujku 2001. godine.</s><s>1088</s>
<s>2. Pravila o transferima kroz akte Europskih institucija Da sustav transfera nije u skladu s europskim pravom, smatrao je i Europski parlament u svojoj Rezoluciji o sportu i Zajednici iz 1984. godine, dakle deset godina prije odluke Bosman, kada je zatraženo od međunarodnih sportskih saveza usklađivanje njihovih pravila kako bi se olakšala mobilnost sportaša i regulirala njihova ugovorna obveza.1093 Pet godina kasnije u Rezoluciji o sportu u Europskoj zajednici i Europi naroda1094 Parlament je pozvao Komisiju da se snažno usprotivi pravilima određenih sportova ukoliko su u suprotnosti s Rimskim ugovorom, poticalo se mijenjanje i ukidanje takvih pravila ukoliko su u suprotnosti sa slobodom kretanja i poslovnog nastana.</s><s>U Izvješću Europskog parlamenta o slobodi kretanja profesionalnih nogometaša iz 1989. godine, priznato je da su profesionalni nogometaši radnici, koji kao i svi drugi radnici, trebaju uživati zaštitu europskog prava i pogodnosti, poglavito one o slobodi kretanja, a pravila UEFA-e i nacionalnih saveza su prema navedenom izvešću suprotna nacionalnom i europskom pravu jer nameću sportašima neograničeno produljenje ugovora, što ih onemogućuje u prijelazu u druge klubove, osim u slučaju plaćanja naknade za transfer.1095 Dodatak navedenom Izvješću čini i Mišljenje Vijeća za socijalna pitanja i zapošljavanje,1096 koje je također istaknulo da je sloboda kretanja profesionalnih nogometaša značajno ograničena pravilima o naknadama za transfere, jer ih navedene naknade ograničavaju u slobodnom izboru njihova poslodavca, a sustav transfera su i oni nazvali „modernim oblikom ropstva“.</s><s>Navedenom se Mišljenju priklonilo i Vijeće za mlade, obrazovanje, informacije i sport.1097 No, valja naglasiti da je bilo i suprotnih mišljenja, te su neki članovi Parlamenta zahtijevali donošenje rezolucije kojom su željeli naglasili da bi „ostvarenje mogućnosti slobodnog kretanja neograničenog broja profesionalnih igrača unutar Zajednice izravno iskrivilo karakter nogometa u državama članicama“.1098 Na temelju navedenog Izvješća, donesena je Rezolucija o slobodi kretanja profesionalnih nogometaša u 1093</s>
<s>Zajednici 1989. godine, kojom je naglašeno da sustav naknada za transfere prema tadašnjem obliku predstavlja kršenje slobode kretanja i krši čl. 81.</s><s>UEZ-a, te je pozvana Komisija da poduzme sve pravne korake u okviru svojih ovlasti kako bi se navedeno ispravilo.1099 Dvije godine kasnije, donesena je nova Rezolucija o slobodi kretanja profesionalnih nogometaša u Zajednici iz 1991. godine u kojoj su potvrđeni stavovi iz prethodne Rezolucije te je naglašena neprihvatljivost velikih iznosa naknada za transfere koji klubovi i dalje plaćaju drugim klubovima kako bi doveli igrače čiji su ugovori već istekli, kao i da su pravila FIFA-e o transferima iz čl. 12. i 14. o prethodnim odobrenjima nacionalnih saveza spram sportaša koji žele ostvariti transfer ništetna i pobojna jer predstavljaju kršenje europskog prava.</s><s>1100 U vrijeme odluke Bosman pojavila se još jedna Rezolucija o Europskoj Zajednici i sportu, iz 1994. godine, u kojoj se poziva na pravo sportaša da slobodno pristupaju ili napuste sportske klubove bez ikakvih prethodnih uvjeta suprotnih općem pravu, kao i da Komisija istraži da li su pravila FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza sukladna zakonodavstvu EU i poduzme odgovarajuće mjere po tom pitanju.1101</s>
<s>U čitavom ovom razdoblju sve do predmeta Bosman, Europska komisija s druge strane, unatoč mnogobrojnim zahtjevima Europskog parlamenta, nije poduzela gotovo nikakve mjere kako bi otklonila navedene nezakonitosti, te je čak iskazala svoje odobravanje tadašnjem sustavu transfera.1102 Do naglog je zaokreta došlo u predmetu Bosman, kada je Komisija izmijenila svoje stavove te je tvrdila da pravila o transferima predstavljaju kršenje čl. 81.</s><s>UEZ-a, dok se u početku u pogledu čl. 39.</s><s>UEZ-a Komisije nije željela očitovati.</s><s>No, postavlja se pitanje zašto Komisija kao „čuvar Ugovora“ nije ozbiljnije i snažnije pristupila 1099</s>
<s>Čak je na pitanje člana Parlamenta Vandemeulebrouckea br. 2391/83 upućeno Europskoj komisiji u pogledu kršenja Rimskog ugovora od strane FIFA-e, Komisija istaknula da pravila o transferima koja se primjenjuju nediskriminatorno na sve osobe bez obzira na državljanstvo, nisu suprotna odredbama o slobodi kretanja, kao i da nacionalni i međunarodni sportski savezi svojim pravilima ne krše odredbe čl. 81.</s><s>UEZ-a, jer iako navedena udruženja mogu u načelu predstavljati udruženje poduzetnika, ona nisu takvog karaktera da bi svojim pravilima utjecala na trgovinu među državama, a sportaši su s druge strane radnici koji rade na temelju ugovora o radu, te stoga ne mogu biti poduzetnici.</s><s>Vidi opširnije u Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. 217</s>
<s>1102 rješavanju problema sustava transfera i nacionalnih klauzula u čitavom razdoblju od više od 20 godina koliko je prethodilo odluci Bosman?</s><s>Parrish tvrdi da rješenje leži u činjenici da unatoč tomu što je sport ekonomska aktivnost, ipak sadrži određene bitne elemente koji zahtijevaju blaži pristup; zatim, valja uzeti u obzir da 70-ih i 80-ih godina prošlog stoljeća sport nije predstavljao tako snažan ekonomski čimbenik kakav je danas, pa stoga Komisija nije poduzela sve u svojoj moći radi poštivanja pravila o tržišnom natjecanju.1103 U pogledu pitanja transfera i njihova odnosa s pravom EU bavila se i Bijela knjiga o sportu, koja je naglasila da pravila o transferima moraju biti sukladna pravu EU, da je primjer dobre prakse izmjena pravila o transferima koje je FIFA učinila nakon dijaloga s EU, također je istaknuta važnost kontrole novčanih tokova sredstava od transfera.1104 U tzv. Bijeloj knjizi o sportu 2 iz 2011. godine, Komisija se ponovno dotakla transfera i istakla da „transferi igrača često dolaze u središte javne pozornosti zbog brige oko njihove zakonitosti, kao i zbog transparentnosti financijskih tokova samih naknada u slučaju transfera, a Komisija je mišljenja da je došlo vrijeme za opću evaluaciju sustava transfera u profesionalnom sportu u Europi.</s><s>“1105 Isto je ponovljeno i u Izvješću Vijeća o europskoj dimenziji sporta iz 2012. godine.1106</s>
<s>U nastavku ovoga rada biti će analizirana pravila o transferima, kako ona regionalnih i globalnih sportskih udruženja UEFA-e i FIFA-e tako i onih nacionalnih, a skreće se pozornost na pravila međunarodnih sportskih udruženja nisu izravno primjenjiva, kako kaže Van den Bogaert, na igrače, već ih nacionalni savezi moraju inkorporirati u svoja nacionalna pravila.1107 S ovim se autor djelomično slaže, jer, primjerice, nogometaši se mogu pozvati izravno, pred nadležnim tijelima FIFA-e, a naknadno i CAS-a, na odredbu čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ u pogledu prestanka svojeg ugovora ukoliko su neki od uvjeta zadovoljeni, bez obzira na nacionalne odredbe.</s>
<s>Godine 2008. usvojen je Sporazum o razumijevanju između UEFA-e i Europskog udruženja klubova (ECA) s trajanjem do srpnja 2014. godine.1108 Navedenim je sporazumom istaknut značaj promicanja usavršavanja i razvoja igrača kako bi se održala natjecateljska ravnoteža u interesu sporta i gledatelja, potreba pronalaženja prave ravnoteže između radnopravnog zakonodavstva i specifičnih karakteristika nogometa (putem socijalnog dijaloga ili kolektivnog pregovaranja), priznat je ECA-i isključivi status predstavnika poslodavaca, nacionalnim će se savezima raspodijeliti određena novčana sredstva radi promicanja igranja u pogledu Europskog prvenstva, ECA se obvezala da preko svojih članova, sportskih klubova, neće pružiti podršku u pravnim postupcima koji su se tada vodili (Charleroi, Lion i dr.) protiv UEFA-e i/ili FIFA-e, osigurana je suglasnost ECA-e na obvezu poštivanja pravila o puštanju igrača na susrete nacionalnih reprezentacija, bez potraživanja odgovarajućih naknada u pogledu osiguranja igrača, priznata je isključiva nadležnost CAS-a radi rješavanja svih mogućih sporova između ECA i njenih članova, FIFA-e, UEFA-e i njihovih članova.</s><s>4. Pravila o transferima FIFA-e u nakon odluke Bosman i Sporazum FIFA, UEFA / Europska komisija 2001. godine</s>
<s>Ovdje treba istaknuti jednu činjenicu, a to je da se učinak odluke Bosman nije ostvarivao u odnosu na pravila nacionalnih saveza u pitanjima transfera unutar istog saveza,1109 pa je bilo slučajeva da su pravila koja je ES proglasio neusklađenima s europskim pravom ostala vrijediti za transfere unutar država.</s><s>No, dolazilo je do zaobilaženja pravila na način da je klub X iz države A dogovorio s klubom Y iz države B da dovede igrača iz kluba države A i potom ga odmah proda bez plaćanja naknade klubu X koji je od početka zainteresiran za njegove usluge i ne mora platiti naknadu.1110</s>
<s>Sporazumu su prethodile mnogobrojne prijave Europskoj komisiji za kršenje europskog prava, poglavito prava o tržišnom natjecanju od strane UEFA-e temeljem njenih pravila o ugovornim 1108</s>
<s>Naime, odredbe Ugovora u pogledu slobode kretanja radnika ne mogu se primjenjivati u pitanjima koja su isključivo internog (unutardržavnog) karaktera.</s><s>Vidi odluka C-175/78 Saunders, op. cit., t. 11. 1110</s>
<s>219 odnosima igrača i klubova.</s><s>Ovdje treba naglasiti da je primjerice u Belgiji, iako je postojao Kraljevski dekret iz 1978. godine o ugovorima o radu profesionalnih sportaša koji je omogućavao već tada otkaz ugovora (jednostrani raskid) uz plaćanje određene naknade, postojao sporazum svih prvoligaških klubova da neće zapošljavati igrače koji su na taj način okončali svoj radni odnos.</s><s>1111 Na prigovor Sindikata belgijskih nogometaša Europskoj komisiji, Komisija je istaknula da jednostrani raskid ugovora mora biti izuzetkom, a ne pravilom, jer je isto nužno radi specifičnosti sportskog sektora i osiguranja legitimnih ciljeva pravilnog vođenja natjecanja.</s><s>Za igrače tu, prema mišljenju Komisije nije bilo nenadoknadive štete.1112 U pogledu postojanja mogućnosti sportskih sankcija (suspenzije igrača na razdoblje od 4 do najviše 6 mjeseci) u slučaju jednostranog otkaza (raskida) ugovora od strane igrača bez opravdanog razloga, navedeno je nužno prema mišljenju Komisije kako bi se klubovima dala mogućnost stvaranja momčadi, što je dugotrajni postupak.</s><s>Isto je proporcionalno ciljevima koji se žele postići.1113</s>
<s>Kao što je već prethodno rečeno, nogometne organizacije FIFA i UEFA, kao i nacionalni savezi nisu odmah po donošenju presude Bosman, izmijenile svoja pravila o transferima, već su uporno nastojala zadržati postojeće stanje, u čemu su imale potporu i političkih sila.1114 Europska je komisija u siječnju 1996. godine obavijestila FIFA-u i UEFA-u da pokreće postupak povrede prava EU, odnosno čl. 101(1).</s><s>UFEU i čl. 53(1).</s><s>EEA protiv pravila o transferima koje je Sud proglasio protivnim čl. 45.</s><s>UFEU-a, i koji ne mogu potpasti pod izuzeće iz čl. 103(3).</s><s>UFEU, te je dano FIFA-i i UEFA-i 6 tjedana da poduzmu potrebne korake.</s><s>FIFA i UEFA su obavijestile Komisiju da međunarodni sustav transfera se više ne primjenjuje na nogometaše koji napuste svoj klub po isteku ugovora kako bi prešli u drugi klub unutar EEA prostora.</s><s>Kako nije bilo prevelikih promjena u lipnju 1996. godine Komisija je obavijestila FIFA-u i UEFA-u da još dva pitanja o kojima Sud nije odlučio, predstavljaju problem u svijetlu prava tržišnog natjecanja EU.</s><s>Prvo, u slučaju međunarodnog transfera po prestanku ugovora plaćanje naknade za transfer unutar EU/EEA prostora za igrača koji ima 1111</s>
<s>Riječ je o jednom od navoda u prigovoru od 1.7.1997.</s><s>Europskoj komisiji od strane Sindikata belgijskog saveza za rad.</s><s>Predmet br IV/36.583 – FIFA, u pogledu kršenja čl. 81.</s><s>UEZ i čl. 3. Uredbe 17/62, odnosno usklađenosti pravila o zabrani jednostranog raskida ugovora s predmetnim odredbama protiv FIFA-e, Belgijskog nogometnog saveza, Belgijske nogometne lige i Belgijskih nogometnih klubova 1112</s>
<s>220 državljanstvo treće države,1115 te drugo obveza nametnuta od strane FIFA-e nacionalnim savezima unutar EU/EEA da uspostave nacionalne sustave transfera.</s><s>Oba pitanja prema mišljenju Komisije obuhvaćena čl. 81(1).</s><s>UEZ-a i ne mogu biti izuzetak sukladno čl. 81(3).</s><s>UEZ-a.</s><s>Unatoč pozivima da promijene svoja pravila o transferima, FIFA i UEFA su to odbijale.</s><s>1116 Uz navedeni postupak, još se jedan postupak vodio 1117 protiv FIFA-e i nacionalnih saveza pred Europskom komisijom povodom, kako je prethodno istaknuto, podnošenja prigovora u srpnju 1997. godine Europskoj komisiji od strane belgijskog sindikata,1118 kojim se postavilo pitanje sukladnosti zabrane jednostranog raskida ugovora s obzirom na čl. 81.</s><s>UEZ-a, kao i prigovor od strane Belgijskog saveza za sport i slobodu1119 u listopadu 1997. godine u pogledu zaštite prava amatera i profesionalnih sportaša.</s><s>Europska je komisija u navedenim predmetima, pogotovo u onome iz 1996. godine, pokazala iznimnu toleranciju na „neposluh“ sportskih udruženja, a pregovori vođeni na relaciji FIFA i UEFA, s jedne strane, te Europska komisija, s druge strane, su bili dugotrajni, u njih se 1115</s>
<s>1117 odnosno usklađenosti pravila o zabrani jednostranog raskida ugovora s predmetnim odredbama protiv FIFA-e, Belgijskog nogometnog saveza, Belgijske nogometne lige i belgijskih nogometnih klubova.</s><s>Komisija je smatrala da sljedeća pitanja predstavljaju ograničenje ili nesklad iskrivljenja tržišnog natjecanja u pogledu čl. 81.</s><s>UEZ: a) određena pitanja koja nisu obuhvaćana predmetom Bosman (međunarodni transferi državljana trećih država koji prelaze iz države koja nije članica EEA u državu članicu EEA i vice versa; međunarodni transfer igrača nakon jednostranog raskida ugovora koji su zabranjeni čak i pod uvjetom da je igrač u potpunosti udovoljio uvjetima nacionalnog radnopravnog zakonodavstva; međunarodni transfer igrača unutar područja EEA za vrijeme trajanja ugovora, u slučaju prestanka ugovora suglasnim voljama triju strana: oba kluba i igrača), b) tipski ugovor između kluba i igrača definiran od strane UEFA-e, za čije je uvođenje odgovorna FIFA, c) obveza nametnuta od strane FIFA-e nacionalnim savezima da razrade nacionalne transfer sustave, d) zabrana nametnuta od strane FIFA-e nacionalnim savezima, klubovima i igračima da se obrate nacionalnim sudovima u slučaju spora koji se odnosi na pitanje transfera.</s><s>Komisija je smatrala da je rezultat sporazuma ili odluka FIFA-e da se naknade za transfer plaćaju u slučaju promjene kluba.</s><s>Nacionalni savezi i njihovi klubovi su dobrovoljno odustali od slobode slobodnog angažiranja igrača bez plaćanja naknada za transfer ili iznosa naknade koja odgovara visini stvarno uloženog iznosa u stvaranje igrača i koja je objektivno izračunata.</s><s>Slijedom toga, nije od važnosti kada je došlo do transfera, da li za vrijeme trajanja ugovora ili po isteku istog, pa pravila o transferu predstavljaju sporazum između poduzetnika ili odluku udruženja poduzetnika koja izravno ili neizravno utvrđuje kupovne ili prodajne cijene, a što može utjecati na trgovinu između država članica i koje ima svoj cilj ili učinak ograničavanja natjecanja između klubova unutar zajedničkog tržišta u smislu čl. 81(1)(a) UEZ-a.</s><s>Povrh toga, Komisija smatra da pravila o plaćanju naknade i ona koja zabranjuju klubu angažiranje igrača koji je jednostrano rakinuo svoj ugovor (udovoljivši uvjetima za takav raskid) imaju kao svoj cilj i rezultat činjenicu ograničenje izvora ponude igrača za klubove u smislu čl. 81(1)(c) UEZ.</s><s>Klubovi se ne mogu natjecati za usluge igrača jednostavno na temelju plaće i uvjeta rada, a manji klubovi imaju malih izgleda dovesti telentirane igrače jer si ne mogu priuštiti plaćanje visokih naknada za transfere.</s><s>Vidi u Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit., str. 176. i 1118</s>
<s>221 uključio i FIFPro – udruženje profesionalnih igrača.</s><s>1120 Tadašnji povjerenik Europske komisije za tržišno natjecanje, Monti je zaprijetio da će EU zabraniti cjelokupan sustav transfera jer se isti temelji na arbitrarno određenim naknadama za transfere koji ne predstavljaju stvarnu vrijednost uloženog u razvoj sportaša, a od mladih ljudi čini objekte spekulativnih transakcija.1121</s>
<s>U prilog tezi o neuređenosti cjelokupnog sustava pravila nacionalnih saveza ide i slučaj Balog.</s><s>Naime, igrači iz država izvan područja EEA bili su diskriminirani jer, za razliku od igrača iz EEA, po isteku njihova ugovora svejedno je novi klub morao platiti naknadu za transfer iako je trajanje ugovora bilo prestalo.</s><s>Navedeno je promijenila FIFA svojim okružnicama br. 611/97 i 616/97, te se slijedom toga naknade za transfere više nisu plaćale ni za sportaše izvan područja EEA, u svijetlu presude Bosman.1122 FIFA je početkom 2001. godine dala određene prijedloge, koji su čak Komisiji bili prihvatljivi, no UEFA, pritisnuta grupom klubova G14, nije željela takav sporazum s Komisijom i vršila je pritisak na FIFA-u, a od Komisije je čak tražila da, ukoliko pravila o transferima nisu sukladna Ugovoru, izmijeni sam tekst Ugovora.1123 Na koncu Komisija je odustala od postupka, jer je postignut sporazum u ožujku 2001. godine o izmjeni Pravila FIFA-e o transferima i statusu igrača.1124 Navedeni sporazum ne predstavlja ništa drugo osim mišljenja Europske komisije da su određeni aspekti novih pravila iz 2001. godine sukladni europskom pravu, ali to ne znači da bi i ES tako smatrao da se neki predmet pojavi pred njim o tom pitanju.1125 FIFPro nije bio zadovoljan navedenim pravilima i prijetio je nastavkom 1120</s>
<s>Povod donošenja navedene okružnice je bila pritužba hrvatskog nogometaša Gorana Vlaovića i rumunjskog nogometaša Georgea Hagia Europskoj komisiji u pogledu diskriminacije igrača s obzirom na plaćanje naknade za transfere i po prestanku ugovora.</s><s>Tek su nakon moratorija od 2 godine, s danom 1.4.1999. svi nogometaši izjednačeni po tom pitanju.</s><s>Vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…., op cit., str. 77.</s><s>Primjerice, u slučaju Gorana Vlaovića, po isteku njegova ugovora s talijanskim prvoligašem Padova 1996. godine, igrač odlazi igrati za španjolski klub Valenciju, no Padova je temeljem „FIFA Pravila“ potraživala naknadu za transfer, te joj je utvrđeno pravo na naknadu u iznosu od 3,8 milijuna USD-a iako je Vlaović bio slobodan igrač.</s><s>Vidi Bilić, Contractual stability versus players mobility, Zbornik Pravnog fakulteta u Splitu, vol.</s><s>1123</s>
<s>222 pobijanja istih, te je Komisija pozvala FIFA-u da ukoliko ne želi još jedan predmet pred ESom učini ustupke udruženju igrača.</s><s>U konačnici to je i učinjeno te su predstavnici FIFPro-a dobili svojeg člana u arbitražnim tijelima FIFA-e i CAS-u, kao i jamstva da će biti konzultirani pri donošenju novih pravila.1126 Nakon toga, FIFPro je odustao od svojih zahtjeva.</s><s>„FIFA Pravila“ o međunarodnim transferima su povodom navedenog Sporazuma bila temeljena na slijedećim načelima: zaštita maloljetnika 1127 (dopušteni su međunarodni transferi igrača mlađih od 18 godina ukoliko se obitelj igrača preseli u državu u kojoj se nalazi novi klub zbog razloga koji nisu povezani s nogometom ili unutar područja EU/EEA i u slučaju kada je riječ o igraču između najniže dobne granice za rad prema nacionalnom radnom zakonodavstvu države novog kluba i 18. godine, te moraju postojati prikladni sporazumi u pogledu igračeva sportskog i akademskog razvoja od strane novog kluba);1128 naknada za razvoj mladih igrača (engl. training compensation) (razvoj i obrazovanje igrača odvija se u rasponu od 12. do 23. godine, te kada igrač sklopi svoj prvi profesionalni ugovor iznos naknade, biva plaćen svim klubovima koji su doprinijeli razvoju i usavršavanju igrača od 12. do 21. godine, a navedena se naknada plaća i u slučaju svakog daljenjeg transfera bez obzira na trajanje ugovora sve dok traje razvoj igrača,1129 čemu može biti pridodana i naknada za raskid ugovora, a sama naknada za razvoj mora predstavljati stvarni trošak nužan za razvoj igrača i mora na području EU/EEA biti proporcionalna); održanje ugovorne stabilnosti u nogometu (ugovori moraju imati određeno trajanja od minimalno jedne do maksimalno pet godina, ali u skladu s nacionalnim pravom; također uvodi se zaštićeno razdoblje, jednostrani raskid ugovora bez opravdanog razloga ili bez opravdanog sportskog razloga tijekom natjecateljske sezone nije dopušten, a jednostrani raskid bez opravdanog razloga ili bez opravdanog sportskog razloga nakon zaštićenog razdoblja neće više za igrače značiti plaćanje naknade, ali ista i dalje mora biti plaćena; navedena se naknada za raskid ugovora određuje s obzirom na primjenjivo pravo, specifičnosti sporta, te svih objektivnih kriterija koji mogu biti relevantni za slučaj, osim ako nije drugačije ugovoreno u samom pojedinačnom ugovoru); mehanizam solidarnosti (u slučaju transfera igrača za vrijeme trajanja ugovora nakon što je 1126</s>
<s>U vrijeme pregovora na relaciji Europska komisija – FIFA/UEFA, Izvršni odbor UEFA-e predložio je standardni ugovor između igrača i kluba kojim bi mladi igrači sklapali ugovor koji bi trajao 3 godine u statusu pripravnika (engl. trainee), a ostalih 3 godine kao profesionalni igrač.</s><s>Ugovor se trebao primjenjivati putem nacionalnih saveza od srpnja 1997. godine, no Komisija nije dala svoj pristanak.</s><s>Vidi Parrish, Sports law and 1128</s>
<s>Navedena formulacija koja s jedne strane utvrđuje da razvoj igrača traje do 21. godine života i s druge da se naknada plaća dok traje razvoj igrača dovodi do nejasnoća i valjalo bi ju promijeniti.</s><s>Vidi Drolet, Extra Time…, op. cit., str. 172.</s><s>Navedeno je naknadno i učinjeno pa je sada utvrđeno da se naknada za razvoj plaća do okončanja sezone u kojoj je igrač navršio 23. godine života.</s><s>Vidi „FIFA Pravila“ 2010., op. cit., čl. 20. 223</s>
<s>1129 navršio 23 godine ili nakon drugog transfera (ovisno koji se uvjet prvo ostvari), iznos od 5% naknade za transfer raspodijelit će se svim klubvima koji su bili uključeni u razvoj igrača, ovisno o broju godina registracije igrača navedenom klubu u rasponu od 12 do 23 godina);1130 razdoblja transfera (uvedena su dva unificirana razdoblja za transfere u jednoj sezoni s ograničenjem jednog transfera po igraču u sezoni, a transferi za vrijeme trajanja sezone ograničeni su samo na slučajeve iz čisto sportskih razloga poput, tehničkog usklađivanja momčadi, zamjene ozlijeđenih igrača ili iznimnih okolnosti); uvođenje arbitraže (stvoren je učinkovit, brz i objektivan način rješavanja sporova u okviru arbitražnog postupka, a pristup arbitraži je dobrovoljan i ne sprječava igrače da se obrate redovnim sudovima).</s><s>Navedena su Pravila stupila na snagu 1. rujna 2001. godine nakon što su usvojena na Kongresu u Buenos Airesu 5. srpnja 2001. godine, a proglašena su velikom pobjedom sporta i Europe, kako je istaknuo tadašnji predsjednik Europske komisije Prodi.</s><s>Istaknuto je da „je pravo slobode kretanja igrača pravo koje valja nadzirati, ali to pravo ne smije ugroziti stabilnost klubova, organiziranje poštenog natjecanja i kvalitetu života mladih sportaša“.1131 Ipak, bilo je i nezadovoljnika poput FIFPro-a koji su smatrali da pravila i dalje krše čl. 81.</s><s>UEZ-a (sada čl. 101.</s><s>UFEU-a).1132 Pravila su inkorporirana u dva dokumenta: FIFA Pravila o statusu i transferima igrača, te Pravila o primjeni Pravila o statusu i transferima igrača.1133 Iako su navedena pravila u svojoj suštini i danas ista kakva su utvrđena predmetnim sporazumom, pravni stručnjaci poput Weatherilla smatraju da navedeni sporazum nije u skladu s europskim pravom, a pogotovo dovodi u pitanje opravdanost uvođenja ugovorne stabilnosti i sustava naknada za razvoj igrača, posebice što navedeni sustav prema njegovu mišljenju ide izvan onoga što je ES u odluci Bosman smatrao da može opravdati ograničenje slobode kretanja (održavanje natjecateljske ravnoteže u sportu i ulaganje u razvoj i usavršavanje mladih igrača).1134 Iako je ES1135 utvrdio da kolektivno pregovaranje osmišljeno radi reguliranja uvjeta zaposlenja može izbjeći primjenu čl. 81(1).</s><s>UEZ (sada čl. 101(1).</s><s>1130</s>
<s>U svjetlu presude Bernard, Colucci smatra da navedeni sustav nije usklađen s navedenom presudom iz razloga što nije povezana navedena naknada sa svarnim troškovima ulaganja u razvoj mladih igrača.</s><s>Colucci, Gli 1131</s>
<s>FIFPro je umjesto ograničavajućih sustava transfera, predlagao, na tragu mišljenja Nezavisnog odvjetnika Lenza, osnivanje fonda solidarnosti iz kojega bi se financiralo ulaganje u razvoj mladih igrača i ostvarivala ravnoteža među klubovima.</s><s>Opširnije u Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 142.-145. 1133</s>
<s>UFEU-a),1136 niti metode sporazuma niti njegov sadržaj nisu na tragu odluke Bosman jer je razina kolektivnog uključivanja bila fragmentarna i nekonzistentna, a učinak nije poboljšanje uvjeta rada igrača.1137</s>
<s>Blanpain je također oštar kritičar navedenih pravila te smatra da ista pogoduju trgovanje ljudima, onemogućavaju slobodu kretanja sportaša i slobodu sklapanja ugovora, mehanizmom solidarnosti klubovima zapravo ostaju mrvice u usporedbi s moćnijim klubovima koji jedini imaju financijsku moć kupovanja „skupih“ igrača na koje se primjenjuju navedena pravila.1138 On predlaže ukidanje navednih „FIFA Pravila“, uvođenje alternativnih načina umjesto naknada za razvoj igrača (kakve je predlagao i Nezavisni odvjetnik Lenz u predmetu Bosman), ukidanje zaštićenog razdoblja i liberalizaciju mogućnosti raskida ugovora, ograničavajući naknadu za transfer isključivo na iznos plaće igrača u godini u kojoj se raskida ugovor, te slobodu pronalaženja drugog kluba po isteku ugovora.1139 5. Sporazum FIFPro – UEFA 2007</s>
<s>U listopadu 2007. godine, dvije često suprostavljene strane, FIFPro i UEFA pronašle su zajednički jezik i za dobrobit nogometa sklopile su Sporazum o razumijevanju.</s><s>1140 Navedenim su sporazumom utvrđeni minimalni sadržaj za ugovor profesionalnog nogometaša (podatke o ugovornim strankama; točno određen početak i prestanak ugovora; prava i obveze stranaka; podaci o plaći (naknadi za rad) s detaljnim odredbama što sve istu čini, dospijeće, plaćanje davanja državi i dr.; odredbe o zaštiti ljudskih prava igrača (pravo na slobodno izražavanje i zabranu diskriminacije i dr.); zdravstveno osiguranje i liječnička skrb i dr.).</s><s>Od zanimljivosti prisutnih u ugovorima igrača i klubova, koje navedeni Sporazum zahtijeva jesu odredbe o godišnjem odmoru, odredbe o disciplinskim postupcima protiv igrača u kojima igrač ima pravo žalbe na odluku o disciplinskoj kazni, a u postupku ga može pratiti/predstavljati kapetan momčadi ili predstavnik sindikata.</s><s>Za zaključenje svakog ugovora mora se uzeti u obzir: odgovarajuće nacionalno zakonodavstvo, kolektivne ugovore ukoliko isti postoje, te autonomne akte FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza.</s><s>1136</s>
<s>6. Sustav naknada za slučaj transfera danas Nakon ukidanja naknada u slučaju transfera po prestanku ugovora, kao posljedica odluke Bosman, pogrešno je smatrati da su naknade za transfere ukinute u potpunosti.</s><s>Naime, sukladno važećim pravilima sportskih saveza i udruženja trenutno postoje dvije vrste naknada u slučaju transfera igrača iz jednog u drugi klub.</s><s>Jedna je naknada za razvoj igrača koja se plaća u slučaju prelaska mladog igrača iz jednog u drugi klub, a drugi je slučaj naknada koju novi klub, ili sam igrač1141 plaća starom klubu za otkaz (raskid) ugovora koji igrač ima sa svojim klubom.</s><s>Blanpain smatra da su ove posljednje čisti dokaz „trgovine ljudima“ i da ih kao takve treba u potpunosti proglasiti protivnim europskom pravu jer se i na sport moraju u potpunosti primjenjivati pravila gospodarskih sloboda i tržišnog natjecanja, kao i za ostale gospodarske djelatnosti.1142 Štoviše, sukladno „FIFA Pravilima“, naknada za razvoj igrača se plaća u slučaju transfera igrača bilo da do transfera dođe za vrijeme trajanja ugovora ili na isteku njegova ugovora.1143 Navedeno se pravilo kritizira, kao suprotno s judikaturom ES-a koja proizlazi iz odluke Bosman,1144 a uvođenje određenog postotka od naknade za razvoj koji varira ovisno o razdoblju koji je protekao nakon prestanka ugovorne obveze ili ovisno o godinama, nameće se kao bolje rješenje.1145 Treba istaknuti da je od 2005. godine, pa tako i u „FIFA Pravilima 2010“ utvrđeno da „ukoliko klub igraču ne ponudi ugovor najmanje u vrijednosti dosadašnjeg ugovora, nikakva naknada za razvoj se ne plaća, osim ukoliko klub može opravdati da ima pravne osnove tražiti takvu naknadu“.1146 No, i u tom slučaju to ne 1141</s>
<s>Kako tvrdi Blanpain, belgijske su vlasti podlegle velikom pritisku sportskih saveza i de facto aktom iz 1997. godine onemogućile da ijedan igrač sam „otkupi svoju slobodu“, odnosno da sam plati naknadu koja je propisana do 36 mjesečnih plaća za igrače koji godišnje zarađuju više od 89.240 €.</s><s>Više vidi: Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit., str. 24. i 25.</s><s>Autor je mišljenja da je to pravilo najviše pogodilo prosječne i slabo plaćene igrače, koji sada teško mogu svojevoljno promijeniti klub, dok će dobro plaćeni igrači pronaći načina da napuste klub i ostvare prijelaz u veći i bogatiji klub.</s><s>1142</s>
<s>Naime, sada klubovi u slučaju transfera igrača od novog kluba traže naknadu na ime prijevremenog prestanka ugovora, pa dužina ugovora zapravo samo klubovima daje više prostora za ostvarenje više naknade.</s><s>Vidi opširnije Blanpain, The Legal Status of Sportsmen …, op. cit. str. 24. 1143</s>
<s>Martins smatra da sustav naknada za slučaj otkaza (jednostranog raskida) ugovora, kojim je de facto u praksi zaživjelo pravilo da se ugovori vrlo rijetko u potpunosti konzumiraju u svojem trajanju, ograničava slobodu kretanja radnika – sportaša jer u slučaju kada novi klub nema dovoljno sredstava platiti predmetnu naknadu igračevu klubu, do transfera neće doći, odnosno igrač neće moći ostvariti svoje pravo na slobodu kretanja zajamčenu europskim pravom, a navedena pravila ne mogu, kakva trenutno postoje, biti ni opravdana objektivnim razlozima.</s><s>Vidi Martins, Freedom of Movement in Relation to Sport, International Sports Law 1145</s>
<s>1146 igraču ugovor jer je riječ o klubu koji se natječe u amaterskoj konkurenciji gdje profesionalni ugovori nisu dopušteni, nužno je da klub podastre dokaze ili konkretne pokazatelje da svejedno ima pravo na naknadu, mora se pokazati bona fide i stvarni interes u zadržavanju igrača.</s><s>226</s>
<s>Člankom 13.</s><s>„FIFA Pravila 2010“, 1147 utvrđeno je da ugovor zaključen između profesionalnog igrača i kluba može biti okončan istekom vremena na koji je zaključen ili sporazumno.</s><s>Uz prethodno navedeno, ipak treba naglasiti da je sukladno čl. 14.</s><s>„FIFA Pravila 2010“ utvrđeno da ugovor može otkazati (raskinuti) bilo koja strana, bez posljedica (plaćanje naknade ili sportskih sankcija) u slučaju postojanja opravdanog razloga.</s><s>Člankom 15. je utvrđeno da u pogledu pravila o transferima, prema „FIFA Pravilima 2010“ relevantan je čl. 17. koji regulira posljedice prestanka ugovora bez opravdanog razloga, jer je upravo taj članak najrelevantniji u pogledu ograničavanja radnopravne slobode igrača.</s><s>Navedenim člankom u st. 1. je propisano da u svakom slučaju povrede ugovora strana koja krši ugovor mora platiti naknadu.</s><s>Sukladno čl. 20. i Annexa 4 koji reguliraju pitanje naknade za razvoj i usavršavanje igrača (engl. training compensation) i ukoliko nije drugačije ugovoreno u samome ugovoru između igrača i kluba, naknada za slučaj povrede ugovora utvrđuje se uzimajući u obzir nacionalno pravo države u pitanju, specifičnost sporta te drugih objektivnih kriterija.</s><s>Ti kriteriji uključuju, poglavito, naknadu za rad i druga primanja koja pripadaju igraču temeljem važećeg ugovora i/ili novog ugovora, vrijeme koje je preostalo u postojećem ugovoru do najviše 5 godina, naknade i troškove koje je klub imao prilikom dovođenja navedenog igrača (amortizirane tijekom trajanja ugovora), kao i da li je do povrede ugovora došlo tijekom zaštićenog razdoblja.</s><s>U st. 2. je određeno da treća osoba ne može imati pravo na stjecanje naknade, a ukoliko naknadu za povredu ugovora snosi igrač.</s><s>Igrač i njegov novi klub solidarno su odgovorni za plaćanje, a iznos može biti utvrđen u ugovoru ili utvrđen sporazumom između stranaka.</s><s>Stavkom 3. je određeno da uz dužnost plaćanja naknade, sportske će se sankcije odrediti igraču koji je povrijedio ugovor za vrijeme zaštićenog razdoblja.</s><s>Navedenu sankciju predstavlja suspenzija od igranja službenih utakmica u trajanju od 4 mjeseca, a u slučaju postojanja otegotnih okolnosti suspenzija može trajati do 6 mjeseci.</s><s>U svim slučajevima navedene suspenzije počinju teći početkom nove sezone pri novom klubu.</s><s>Otkaz (jednostrani raskid) ugovora bez opravdanog razloga ili bez opravdanog sportskog razloga nakon proteka zaštićenog razdoblja neće rezultirati sportskim sankcijama, ali 1147</s>
<s>227 disciplinske mjere mogu biti određene, nakon zaštićenog razdoblja, ukoliko se povrijedi dužnost davanja obavijesti o prestanku ugovora (unutar razdoblja od 15 dana od nakon posljednje utakmice u sezoni).</s><s>Zaštićeno razdoblje započinje ponovno u slučaju obnavljanja ugovora kojim se produljuje trajanje prijašnjeg ugovora.</s><s>U slijedećem st. 4. utvrđeno je da, uz obvezu plaćanja naknade, sportske sankcije će biti određene svakom klubu koji povrijedi ugovor ili koji potiče na povredu ugovora tijekom zaštićenog razdoblja.</s><s>Presumira se, osim ako drugačije nije utvrđeno u određenoj državi, da svaki klub koji potpiše ugovor s profesionalnim igračem koji je raskinuo svoj ugovor bez opravdanog razloga, navedenog je igrača poticao na otkaz (raskid) ugovora.</s><s>Klub će biti kažnjen zabranom registracije novih igrača, bilo državljanstva kluba ili međunarodnih igrača, za vrijeme dva razdoblja za registraciju.</s><s>Zaključno, u st. 5. utvrđeno je da svaka osoba koja je subjektom „FIFA Statuta“ i „FIFA Pravila“ (službene osobe kluba, igračevi zastupnici, igrači itd.) koji postupi na način da potakne raskid ugovora između kluba i igrača, kako bi olakšao transfer igrača, biti će kažnjena.</s>
<s>Članak 15.</s><s>„FIFA Pravila 2010“, određuje način prestanka ugovora u slučaju postojanja opravdanog sportskog razloga te propisuje da etablirani profesionalni igrač koji je tijekom sezone nastupio u manje od 10% službenih utakmica u kojima je nastupio njegov klub, može prijevremeno raskinuti svoj ugovor na temelju toga razloga.</s><s>Okolnosti na strani igrača moraju se uzeti u obzir prilikom takvog raskida, a takva mogućnost utvrđuje se prema načelu od slučaja do slučaja.</s><s>Tada se ne određuje sportska sankcija, ali može se odrediti naknada za slučaj raskida ugovora.</s><s>Ugovor se može raskinuti tijekom 15 dana od posljednje utakmice u sezoni.</s><s>Igrač će izbjeći mogućnost suspenzije u trajanju od 4 mjeseca u službenim utakmicama, počam od slijedeće sezone ukoliko je postupio sukladno pravilima čl. 17(3). dakle ako je protekao „zaštićeni period“, ako je čekao posljednju službenu utakmicu u sezoni i u roku od 15 dana od te utakmice objavio svojem klubu da će koristiti navedeno pravilo.</s><s>No, na taj način stavlja svoj klub u poziciju da mora brzo reagirati, tj. prvo pokušati dogovoriti naknadu s novim klubom, odnosno reagirati na način da pronađe novog, jednako kvalitetnog igrača na tržištu.</s><s>Klub je s druge strane dužan poduzeti sve moguće mjere kako bi ublažio posljedice i gubitak koji nastane zbog štete, a sve to proizlazi iz čl. 44(1).</s><s>Švicarskog Zakonika o obvezama (Code of obligations) koji propisuje da „sudac može ublažiti ili u potpunosti odbiti odgovornost za štetu, ako su okolnosti koje terete oštećenu stranu, 228</s>
<s>227 pogoršale nastalu štetu.</s><s>“1148 S druge strane klub se može, zbog pozivanja igrača na pravilo čl. 17.</s><s>FIFA-inih pravila o transferima naći u nezavidnoj situaciji, jer npr. nema otvorenog razdoblja za transfere ili je primoran kupiti drugog igrača, skupljeg od onog koji je otišao.1149 O prethodno rečenom biti će više riječi slijedećem poglavlju.</s><s>Kako se vidi iz odluka koje su se našle pred CAS-om, čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ o transferu i statusu igrača vrlo je teško tumačiti za svakoga u nogometu, kao i za najiskusnije pravnike, kako smatra de Dios Crespo Perez,1150 pravni zastupnik Andya Webstera, nakon Bosmana vjerojatno najznačajnijeg sportaša u pogledu sportskog prava.</s><s>No, postavlja se pitanje, da li je navedeno pravilo čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ u suprotnosti s čl. 45.</s><s>UFEU-a, odnosno judikaturom ES-a u presudi Bosman?</s><s>Iako neki autori poput de Dios Crespo Pereza smatraju da jest, autor je mišljenja da je navedeno pravilo opravdano objektivnim kriterijima i sukladno načelu proporcionalnosti, te nije protivno europskom pravu.</s><s>Upitno je pak, zaštićeno razdoblje, koje je prema autoru predugo i podložno manipulaciji produženjem ugovora o radu, kada se računa iznova.</s><s>Naime, ako uzmemo stav ES-a iz predmeta Lehtonen i Deliege, u kojemu su se analizirala razdoblja za transfere unutar kojih se transfer može izvršiti i Sud je utvrdio da je takav sustav nužan za pravilno funkcioniranje sporta, odnosno da su pravila sportskih udruženja koja definiraju koliko sportaša može nastupiti na određenom natjecanju sukladna europskom pravu jer su nužna za pravilno funkcioniranje sporta, po tomu bi sukladno de Dios Creso Perezu i razdoblja za transfere bila protivna slobodi kretanja radnika, što je ES jasno odbio kao argument.</s><s>Treba imati na umu, da se upravo u ovakvim primjerima pojavljuje „specifičnost sporta“.</s><s>Dakle, prema autorovu mišljenju nije moguće ostvariti potpunu slobodu kretanja uvijek tijekom godine, jer bi se u suprotnom značajno dovela u pitanje „pravednost natjecanja“ kada bi klubovi, pogotovo financijski moćniji mogli stalno mijenjati igrače.</s><s>1148</s>
<s>Primjerice u predmetu CAS De Sanctis, riječ je bila o iskusnom igraču u svojim tridesetim godinama, s međunarodnim iskustvom i povremenim reprezentativcem Italije.</s><s>Umjesto njega, klub je bio primoran vratiti sa posudbe mladog igrača od 22 godine (te je tako propala mogućnost da njegov trenutni klub kupi tog mladog igrača, naknada je već bila određena) i kupiti jednog iskusnije igrača od 37 godina, iz razloga što mlađi igrač nije bio još spreman za zahtjeve talijanske prve lige.</s><s>CAS je uzeo u obzir činjenicu da je riječ o posebnom mjestu u momčadi – vrataru, kao i da je Udinese žurno postupio, te je izračunao da je Udinese pretrpio ukupnu štetu od 4.510.000 €.</s><s>Ono što je bilo važno za utvrđivanje ukupne štete koju je pretrpio Udinese bila je i činjenica, da u pogledu tog igrača klub nije imao ponuda drugih klubova (što je u slučaju Webster bio slučaj) pa se taj kriterij nije mogao uzeti u obzir prilikom izračunavanja opsega pretprljene štete.</s><s>1150</s>
<s>Članak 17(1).</s><s>„FIFA Pravila 2010“ o utvrđivanju naknade za razvoj „sadrži veći spektar kriterija, koji se u nekom predmetu mogu primijeniti, dok u drugom se ne primjenjuju“,1151 „odnosno svaki od faktora je relevantan, ali svaki od njih može biti odlučan s obzirom na činjenice u konkretnom slučaju, a sama odredba čl. 17(1). ne nameće obvezu tijelu koje odlučuje da nužno razmotri i na temelju svakog, odnosno svih parametara donese odluku,“1152 „a zadaća je tijela koje donosi odluku da utvrdi i analizira što je pažljivije moguće, sve elemente i da ih uzme u razmatranje“.1153 Sama je svrha utvrđivanja naknade da „se oštećena strana stavi u poziciju koju bi imala da je ugovor odgovarajuće izvršen.</s><s>“1154 Zaključno, pri utvrđivanju naknade valja uzeti u obzir sve kriterije iz čl. 17(1).</s><s>„FIFA Pravila“, kao i sve objektivne kriterije u svijetlu specifičnosti svakog pojedinog predmeta, kako bi se utvrdilo koji je element primjenjiv, a koji nije, kako bi izračun bio ne samo jasan i pravedan, već transparentan i razumljiv.1155</s>
<s>8. Održanje ugovorne stabilnosti i važeća pravila FIFA-e Godine 2010.</s><s>FIFA je donijela svoja posljednja Pravila o statusu i transferu igrača, koja su i dalje na snazi i pravno su relevantna za ovaj rad.</s><s>FIFA svojim pravilima nastoji utjecati na ostvarenje stabilnosti i sigurnosti ugovora između kluba i igrača ostvarujući načelo poštivanja ugovora, pacta sunt servanda, jer u svojim Pravilima navodi da ugovor može prestati ili protekom roka na koji je zaključen ili sporazumom, a ostali načini za sobom povlače sankcije.1156 Tijekom sezone ugovor se ne može jednostrano otkazati (raskinuti), već nakon posljednje službene utakmice.1157 Navedeno vrijedi osim u slučaju opravdanog razloga, što predstavlja lex specialis, jer se kako će se u nastavku vidjeti, u tome se slučaju otkaz (raskid) može dogoditi tijekom čitave sezone.1158 Nakon što je zaživio Sporazum FIFA, UEFA Europska komisija 2001. godine uveden je novi institut koji je trebao doprinijeti ugovornoj stabilnosti i dati svoj značajan doprinos specifičnim potrebama nogometa s jedne strane, te zahtjevima klubova i igrača s druge strane, a odabrane godine su tri odnosno dvije i uzete su jer se smatra da je upravo to razdoblje potrebno kako bi se stvorila momčad, a u isto vrijeme igračima se daje sigurnost njihova zaposlenja.</s><s>No, Van den Bogaert se ne slaže s navedenim 1151</s>
<s>Ovdje se skreće pozornost da je sve do „FIFA Pravila“ iz 2001. godine, općenito bio zabranjen jednostrani raskid ugovora po bilo kojoj osnovi.</s><s>230</s>
<s>1158 objašnjenjima, pogotovo ako se uzme u obzir činjenica da klubovi vrlo lako mogu raskinuti ugovor s igračem ukoliko to žele, odnosno pronaći će načina da igrač napusti klub.1159 Dakle, sukladno „FIFA Pravilima“ još iz 2001. godine uvedeno je zaštićeno razdoblje (engl. protected period) koje i danas postoji.</s><s>To je razdoblje koje traje pune tri godine ili pune tri sezone, ovisno što prije nastupi s obzirom stupanja na snagu ugovora, ukoliko je takav ugovor zaključen prije 28. rođendana profesionalnog igrača, odnosno pune dvije godine ili pune dvije sezone, ukoliko je takav ugovor zaključen nakon 28. rođendana profesionalnog igrača.1160 No, da li su navedena pravila u skladu s čl. 45.</s><s>UFEU-a?</s><s>Van den Bogaert, opravdano dovodi u pitanje usklađenost tih pravila, iako fleksibilnijih od onih prije 2001. godine, s pravom EU.</s><s>Pogotovo ako se uzme u obzir, da su navedena pravila supsidijarna odredbama nacionalnog prava, pa ako recimo belgijsko zakonodavstvo omogućuje otkaz (jednostrani raskid) tijekom cijele godine, primjenjivat će se belgijsko pravo, što je u suprotnosti s Pravilima FIFA-e.1161 No, s aspekta europskog (radnog) prava, imajući u vidu odluku Lehtonen, autor smatra da i u tom slučaju moraju se poštovati razdoblja za transfere igrača jer bi se dovelo u pitanje regularnost i nepredvidivost natjecanja, dakle ukoliko bi igrač i otkazao svoj ugovor, ne bi se mogao registrirati izvan utvrđenih razdoblja transfera.</s><s>Problem su autonomna pravila sportskih saveza koja omogućuju registraciju „slobodnih“ igrača tijekom čitave sezone.</s><s>Sukladno „FIFA Pravilima 2010“, mogući načini prestanka ugovora su: a) Igrač otkaže (raskine) ugovor s opravdanim razlogom (u tom slučaju nema sportskih sankcija za igrača, novi klub može biti sportski kažnjen ukoliko je do transfera došlo unutar zaštićenog razdoblja, moguće je da se igraču plati određena naknada za pretrpljenu štetu),1162</s>
<s>1158 b) Igrač otkaže (raskine) ugovor s opravdanim sportskim razlogom (u tom slučaju nema sportskih sankcija u vidu suspenzije ili novčanog iznosa koji igrač mora platiti, nema sportskih sankcija za novi klub, a postoji mogućnost, ovisno o okolnostima slučaja da se plati naknada za razvoj).1163 Ovaj uvjet „opravdanog sportskog razloga“ prisutan je isključivo na strani igrača, kao njegovo pravo, na njega se ne može pozivati klub, 1159</s>
<s>231 c) Igrač otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga unutra zaštićenog razdoblja (u tom slučaju slijedi sportska sankcija za igrača,1164 te naknada za razvoj koja se plaća njegovu klubu),1165</s>
<s>231 d) Igrač otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga nakon proteka zaštićenog razdoblja (u tom slučaju nema sportskih sankcija koje terete igrača, a klubu se može platiti naknada za razvoj, ovisno o okolnostima slučaja),1166 e) Klub otkaže (raskine) ugovor s opravdanim razlogom (u tom slučaju nema sportskih sankcija koje bi se primjeljivale na klub, postoji mogućnost sportskih sakcija koje bi teretile igrača, ukoliko se nalazi unutar zaštićenog razdoblja, postoji mogućnost plaćanja naknade klubu),1167</s>
<s>231 f) Klub otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga unutar zaštićenog razdoblja (u tom slučaju sportske sankcije i naknada igraču idu na teret kluba),1168 g) Klub otkaže (raskine) ugovor bez opravdanog razloga nakon zaštićenog razdoblja (u tom slučaju nema sportskih sankcija za klub, ali moguće je da igrač ostvari pravo na naknadu).1169</s>
<s>Ovdje se nameće jedno logično pitanje što u sportu predstavlja opravdani razlog?1170 Zapravo se taj razlog za raskid ugovora ne razlikuje značajnije od raskida ugovora o radu kod ostalih radnika, no treba svaki predmet analizirati i riješiti od slučaja do slučaja.</s><s>FIFA je u svojem Komentaru Pravila dala primjere nekih mogućih rješenja, pa je tako jedan od opravdanih razloga na koji se igrač može pozvati primjerice ukoliko mu plaća kasni duži period, ne nekoliko tjedana ili par mjeseci već razdoblje od više od 3 mjeseca je prema FIFA-i opravdan razlog za pozivanje na povredu ugovora od strane poslodavca (kluba), jer se na taj način značajno ugrožava položaj i egzistencija igrača.1171 Ovdje valja zastati i naglasiti činjenicu da primjerice u Hrvatskoj u vrijeme pisanja ovoga rada, u Prvoj hrvatskoj nogometnoj ligi od 16 1164</s>
<s>Ovdje treba istaknuti da je 1999. godine tadašnji Arsenalov igrač, francuz Nicolas Anelka, savjetovan od strane Jean-Louisa Duponta, Bosmanovog odvjetnika, prvi nagovijestio mogućnost otkaza (jednostranog raskida) ugovora za njegova trajanja, pozivajući se na zadovoljenje uvjeta za otkaz ugovora sukladno radnopravnom zakonodastvu države u kojoj je bio zaposlen (Engleska).</s><s>Navedeno je poznato kao „Anelka doktrina“, koja ipak nije tada zaživjela jer je Arsenal odlučio prodati igrača Real Madridu i na taj način izbjeći, po njih, neželjene posljedice.</s><s>Tamo gdje je stao Anelka, nastavio je Webster, te je zaživjela „Websterova doktrina“ ili „Webster pravilo“.</s><s>Vidi Parrish, Miettinen, The Sporting Exception …, op. cit., str. 185. 1171</s>
<s>232 prvoligaških klubova, više od polovine klubova ne isplaćuje naknade za rad svojim igračima, neki igrači u klubovima poput Šibenika nisu primili ugovorene naknade 12 mjeseci ili Karlovca više od 6 mjeseci.</s><s>No, kako u Hrvatskoj profesionalni sportaši imaju status samozaposlenih osoba, o čemu će više riječi biti kasnije, uživaju vrlo slabu zaštitu.1172 Vrlo je zanimljivo da u čl. 15.</s><s>„FIFA Pravila 2010“ propisano da igrač koji je etabliran (to jest igrač koji je okončao razdoblje razvoja, koji posjeduje sposobnosti i vještine koje su podjednake ili pak više od suigrača koji nastupaju redovito) i koji je za svoj klub odigrao manje od 10% službenih utakmica (u obzir se ne uzimaju nastupi već minute u kojima je igrao), s time da se te činjenice utvrđuju od slučaja do slučaja,1173 može jednostrano raskinuti ugovor bez štetnih posljedica po njega.</s><s>Autor ovdje ističe svoju kritiku ovako široko postavljenim kriterijima za raskid ugovora, jer se na ovaj način previše prostora ostavlja diskreciji.</s><s>Da je zaista riječ o opravdanom sportskom razlogu odlučuje FIFA Komora za rješavanje sporova (DRC),1174 odnosno u drugome stupnju CAS, koji ima dosta široke ovlasti u utvrđivanju stanja stvari zahvaljujući ovako široko postavljenim kriterijima.1175 Da bi klubovi izbjegli posljedice korištenja čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ o jednostranom raskidu ugovora, počeli su primjenjivati u ugovorima klauzule kojima klub ima mogućnost jednostranog produljenja ugovora nakon nekog razdoblja, a temeljem čl. 17(3).</s><s>„FIFA Pravila“ u tom slučaju „zaštićeno razdoblje“ počinje se računati iznova, što zapravo znači da su igrači često onemogućeni na jednostrani raskid ugovora nakon proteka „zaštićenog razdoblja“.1176 Navedene jednostrane klauzule koje daju pravo klubu da jednostrano produlji ugovor nisu ponekad dopuštene, te ih je kao takve i CAS u nekoliko predmeta utvrdio,1177 dok 1172</s>
<s>Ovdje svakako treba istaći da se moraju uzeti u obzir mnogobrojni čimbenici koji mogu utjecati na to da igrač odigra manje 10% službenih utakmica, npr. ako je riječ o rezervnom vrataru, po svojoj poziciji takav igrač će igrati manje utakmica; zatim mogućnost ozljeda i neigranja zbog istih, itd., Komentar „FIFA Pravila“, str. 42. 1174</s>
<s>Ukoliko nadležna tijela ne utvrde da je riječ o „sportski“ opravdanom razlogu, riječ je o jednostranom raskidu radnog odnosa bez opravdanog razloga i primjenjuje se čl. 17.</s><s>Pravila FIFA-e.</s><s>1176</s>
<s>Vidi primjerice CAS 2005/983 & 984 Club Atletico Penarol v Carlos Heber Bueno Suarez and Christian Gabriel Rodriguez Barotti & PSG.</s><s>Igrači su imali zaključene jednogodišnje ugovore o radu s klauzulom koja je omogućavala klubu da jednostrano produlji po isteku ugovor.</s><s>No, po isteku ugovora igrači su zaključili novi ugovor s francuskim PSG-om, ne poštujući aktivaciju klauzule od strane dotadašnjeg kluba.</s><s>233</s>
<s>1177 je u drugim predmetima utvrdio da navedena odredba ne stvara nejednakost među strankama te je dopuštena, pogotovo ukoliko se povisi plaća igrača novim ugovorom.1178 U pogledu plaćanja naknade u slučaju jednostranog raskida ugovora, postavlja se pitanje da li navedena pravila predstavljaju ograničenje slobodi kretanja radnika u svijetlu europskog prava?</s><s>Europska je komisija u postupku protiv FIFA-e priznala pravo nacionalnim zakonodavstvima da mogu nametnuti obveze igračima u slučaju otkaza (prijevremnog raskida) ugovora, čak iako navedeno predstavlja ograničenje slobodi kretanja radnika ili tržišnom natjecanju, ali moraju biti proporcionalni postavljenim ciljevima.</s><s>Naime, navedena naknada bilo da je utvrđena u samom ugovoru ili naknadno, može se smatrati odštetom ili naknadom za neispunjavanje ugovora i tiče se samo dvije stranke ugovora.1179 Dakle, ako se analizira navedeno mišljenje Komisije, naknada za otkaz (prijevremeni raskid) ugovora dopuštena je ukoliko je ostvareno načelo proporcionalnosti i mora se utvrđivati od slučaja do slučaja.</s><s>Nezavisni odvjetnik Lenz je u svojem mišljenju najbolje prikazao kako su pravila o transferima igrača suprotna pravu EU: „… pravila o transferima izravno ograničavaju pristup tržištu rada u drugim državama članicama.</s><s>Ona se značajno razlikuju od drugih pravila koja se primjenjuju bez razlikovanja, a koja utječu na ostvarivanje zaposlenja. …</s><s>Primjerice jasno je da pravila o broju klubova u nekoj ligi utječu na mogućnost igrača da pronađu klub, tj. zaposlenje, i ta pravila nisu u suprotnosti prema mojem mišljanju s čl. 48.</s><s>UEZ, ona ne utječu na mogućnost pristupa tržištu rada stranim igračima, već ostvarivanje njihova zaposlenja.</s><s>Prema važećim pravilima igrač može ostvariti transfer samo ako je novi klub (ili igrač sam) u poziciji da plati zatraženu odštetu za transfer.</s><s>Ukoliko se to ne može ostvariti, igrač ne može ostvariti transfer.</s><s>To je izravno ograničenje pristupu tržištu rada.</s><s>“1180 Kao opravdanje ograničenja slobode kretanja koje nastaje ovakvim pravilima, kako je već istaknuto, sportska tijela i države članice su istaknule „nužnost da se održi financijska i natjecateljska razina između klubova i da se podrži potraga za talentima i usavršavanje mladih igrača“.1181Kako bi poslodavci (klubovi) zaštitili svoja ulaganja u radnike (igrače) 1178</s>
<s>Vidi CAS 2005/A/973, Panathinaikos FC v Sortiros Kyrgiakos.</s><s>Igrač i klub su zaključili 2001. godine dvogodišnji ugovor o radu s klauzulom koja je omogućavala klubu jednostrano produljenje ugovora.</s><s>CAS je utvrdio da igrač nije poštivao načelo „pacta sunt servanda“, jer da navedenim ugovorom nije stavljen u nepovoljniji položaj u odnosu na klub u pregovaračkim uvjetima, a sve iz razloga što je s novim ugovorom povišena njegova plaća s raznim bonusima.</s><s>1179</s>
<s>234 nude igračima veće plaće, a s druge strane igrači svojevoljno pristaju na višegodišnje ugovore.</s><s>1182 Van den Bogaert smatra, da za održavanje ugovorne stabilnosti nije nužno postojanje zaštićenog razdoblja od tri, odnosno dvije godine, već da je i razdoblje od jedne godine dovoljno i u skladu s pravom EU.1183 Da je uvođenje pravila Bosman bilo pozitivno za sve igrače, može se staviti pod znak pitanja.</s><s>Naime, kako je sam rekao jedan od igrača obuhvaćenih istraživanjem koje je proveo Roderick „činjenica da je igraču ugovor istekao i da je slobodan potražiti novi klub u situaciji kada ga traži nekolicina klubova dobra je za poznate igrače, ali ako ste igrač niželigaškog kluba, tako što nipošto nije dobra stvar jer često dovodi do situacije da takvi igrači na koncu ostanu nezaposleni“.1184 Ipak, kako pokazuju i predviđanja Europske komisije, a koja su potvrdile i određene studije, liberalizacija sustava transfera nakon odluke Bosman ipak je koristila igračima, te se treba naglasiti njezina pozitivna strana.1185 Ono što je bitno jest da je uvođenjem mogućnosti jednostranog otkaza (raskida) ugovora, značajno olakšan pravni položaj igrača.</s><s>Ono što je pomalo sporno, način je utvrđivanja naknade za slučaj otkaza (jednostranog raskida) sukladno čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“.</s><s>U obzir se uzimaju odredbe nacionalnog prava (radnog prava i ugovornog prava), pa samim time dolazi do šarolikih kriterija ovisno o kojoj je državi riječ.</s><s>Mogućnost rješavanja spora pred DRC-om dobra je solucija jer na koncu FIFA može svojim odlukama prisiliti klub da ispuni neku obvezu spram igrača, a što klubovi često ignoriraju.1186 S druge strane ima sportova u kojima nema propagiranih načela održanja ugovorne stabilnosti i ograničenja slobode kretanja plaćanjem naknade za razvoj, poput pravila talijanskog saveza zimskih sportova koja iziričito isključuje sportsku obvezu pripadnosti „tal. vincolo sportivo“ te sportaši nakon isteka svake natjecateljske godine mogu mijenjati savez ili udruženje.</s><s>Nasuprot tome, pravilima talijanskog saveza za baseball i softball, tzv. sportska obveza pripadnosti sportaša traje od 14. godine do 32. godine za žene odnosno čak 38. godine za muškarce.1187 Kako smatraju Feess i Muhlheusser, u slučaju jednostranog raskida ugovora od strane igrača, mora se uzeti u obzir s jedne strane načela europskog radnog prava kojim se jamči mogućnost otkaza ugovora i promjena poslodavca, nakon proteka određenih (otkaznih) rokova, te s druge strane načela 1182</s>
<s>235 europskog ugovornog prava, koji promiče poštivanje načela pacta sunt servanda, te pravna ograničenja istoga moraju biti pažnjivo opravdana.</s><s>1188 Ugovorne odredbe kojima se utvrđuje naknada u slučaju raskida ugovora, mogu nazivati „otkupnim klauzulama (engl. buy-out clauses)“, „odštetnim klauzulama“ ili na neki drugi način, naziv kao takav nije pravno relevantan.1189 Dakle, ugovorne strane moraju u ugovoru, ukoliko to naravno žele, ugovoriti način na koji će se naknada izračunati,1190 te takve klauzule odgovaraju odredbama o likvidaciji štete.1191 Navedenim se odredbama raskid ugovora može ostvariti bez ograničenja u bilo kojem trenutku, čak i unutar „zaštićenog razdoblja“.1192 No, kako opravdano ukazuje Drolet, sustav u potpunosti ne funkcionira, a što najbolje ilustrira primjer Brazila.1193 Naime, u Brazilu igrač i klub zaključe ugovor o radu kojim igrač pruža svoje usluge klubu, a u samom ugovoru postoji odredba koja unaprijed utvrđuje novčani iznos koji pripada klubu u slučaju otkaza (jednostranog raskida) ugovora od strane igrača (ili navedena odredba utvrđuje, koji dio iznosa u slučaju transfera pripada igraču, a koji klubu), što je priznato, čak i podupirano od strane FIFA-e radi održavanja ugovorne stabilnosti.</s><s>No, kada u vrijeme trajanja ugovora jedna od ugovornih strana želi napraviti transfer igrača, u pravilu u jedan od europskih klubova, te kako ne bi prolazili kroz složenu proceduru transfera, tada igrač ili klub jednostrano otkažu (raskinu) ugovor, a iznos koji je unaprijed ugovoren postaje naplativ i plaća ga novi klub u slučaju transfera te „klauzula ugovorne kazne“ zapravo postaje „naknada za transfer“, a klub ne potražuje naknadu za razvoj, koja onda ne može biti plaćena niti drugim klubovima koji su sudjelovali u razvoju igrača (sustav solidarnosti), jer ponavlja se, došlo je do „slobodnog transfera“.</s><s>Opravdanje, koje podupire i sam Brazilski nogometni savez, za to leži u činjenici da je teško u Brazilu utvrditi put razvoja igrača kako ne postoji razvijeni sustav ulaganja i razvoja mladih igrača kao u Europi, pa igrači ne stječu 1188</s>
<s>U predmetu Matuzalem CAS je utvrdio da odredba čl. 3(3). ugovora o radu igrača i kluba Shaktar „Tijekom važenja ugovora, klub se obvezuje – ukoliko zaprimi ponudu za transfer u iznosu od 25.000.000 € ili u većem iznosu, da će dogovoriti transfer unutar dogovorenog razdoblja.“, ne predstavlja odredbu u smislu čl. 17(1,2).</s><s>„FIFA Pravila“ o transferima jer se ne spominje jednostruki, preuranjeni prestanak ugovora, vidi CAS, 1191</s>
<s>Navedenu odredbu primjerice španjolski radnopravni sustav (Real Decreto 1006) nameće kao obveznu u ugovorima o radu, dok kod nekih drugih država navedena odredba nije dopuštena, vidi Kometar „FIFA 1193</s>
<s>„igračku putovnicu“ sve dok ne zaključe svoj prvi profesionalni ugovor.</s><s>Ovo je samo dokaz, da sustav pre-Bosman, zahvaljujući domišljatosti pravnika, i dalje postoji.</s><s>Bitan element ostvarenju ugovorne stabilnosti predstavlja i trajanje ugovora.</s><s>U pogledu trajanja ugovora, nije moguće postojanje ugovora na neodređeno vrijeme, jer „FIFA Pravilima“ propisano je trajanje ugovora, a koji može trajati najmanje od trenutka stupanja ugovora na snagu do okončanje te natjecateljske sezone, najviše pet godina.</s><s>No, ukoliko nacionalno zakonodavstvo to omogućava, može se sklopiti i na dulje.</s><s>Primjerice u Engleskoj igrači mogu potpisati ugovor duljeg trajanja.1194 Iznimka su, igrači mlađi od 18 godina, koji mogu potpisati ugovor na najduže 3 godine, a ukoliko imaju potpisan ugovor na duže, ne uzima se u obzir razdoblje dulje od te 3 godine, osim ako igrač izričito ili de facto produlji ugovor.</s><s>U protivnom po proteku te tri godine igrač je slobodan napustiti klub, a navedena je odredba donesena radi zaštite interesa mladih igrača.1195 S tim u vezi opravdano se postavlja pitanje, da li su navedena „FIFA Pravila“, kao i pravila nacionalnih saveza u skladu s Direktivom 1999/70/EZ o okvirnom sporazumu o trajanju radnog odnosa na određeno vrijeme,1196 kojim se nastoji spriječiti zloupotreba kontinuiranih zaključenja ugovora o radu na određeno vrijeme kako se nebi zaključio ugovor o radu na neodređeno vrijeme.</s><s>Prema mišljenju autora, ovdje opet dolazi do naglaska načelo specifičnosti sporta u odnosu na druge grane gospodarstva.</s><s>Također, je važno istaknuti da je sukladno svojim autonomnim aktima FIFA-e, odnosno njena Komora za rješavanje sporova (DRC) nadležna za rješavanje sporova koji proizađu iz ugovora (o radu) između kluba i igrača, a u drugom je stupnju nadležan CAS.1197 Prema pravilima o arbitraži, moguće su situacije da 1194</s>
<s>Kada je engleski reprezentativac Wayne Roonie 2004. godine prelazio iz Evertona u Manchester United potpisao je ugovor na 6 godina ili primjerice Ronaldo da Lima je s Barcelonom potpisao ugovor na 9 godina i nakon prve godine je otišao u milanski Internazionale.</s><s>No, ukoliko u slučaju postojanja ugovora duljeg od 5 godina, pojavi primjena čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ uslijed raskida bez opravdanog razloga, za utvrđivanje naknade za razvoj, uzima se u obzir samo razdoblje od 5 godina.</s><s>Vidi Komentar „FIFA Pravila“, op. cit., str. 53. 1195</s>
<s>Council Directive1999/70/EC of 28.6.1999 concerning the framework agreement on fixed term work concluded by ETUC, UNICE and CEEP, OJ L 175, 10.7.1999.</s><s>Navedenom Direktivom, odnosno Aneksom o okvirnom sporazumu u pogledu rada na određeno navodi se u klauzuli 5. da ugovor/radni odnos na određeno vrijeme se može produljivati samo zbog objektivnih razloga, mora postojati maksimalno trajanje takvog ugovora/odnosa, kao i maksimalan broj produljenja takvog ugovora/odnosa.</s><s>1197</s>
<s>237 se u konkretnom slučaju uopće ne primjene odredbe nacionalnog zakonodavstva iako su one, što čak proizlazi iz autonomnih akata FIFA-e, nadređene pravilima FIFA-e.1198 9. Sustav međunarodnih transfera maloljetnika i mladih igrača Zaštita mladih igrača, tj. onih do 23. godine života jedan je od proklamiranih ciljeva na razini Europe,1199 priznat u gotovo svim aktima koji su se ticali sporta.</s><s>Nakon odluke Bosman, i straha od odljeva mladih igrača, krenulo se u sustav njihove zaštite.</s><s>Tako su „FIFA Pravila“ iz 2001. godine u čl. 12. utvrđivala sustav međunarodnih transfera maloljetnika.1200 Kada govorimo o zaštiti maloljetnika, nužno je dati i određene statističke podatke kako bi se uvidjela važnost zaštite navedene kategorije sportaša.</s><s>Tako treba naglasiti da je prosječna starost nogometaša u europskim nogometnim klubovima 25,8 godina u 2010. godini,1201 s time da igrači od 16. do 21. godine čine 18,6% momčadi europskih klubova, a igrači od 22. do 26. godine čine najveći postotak igrača i to 39,1%.1202 Kada govorimo o najkvalitetnijim europskim klubovima, valja naglasiti da oni imaju ukupnu starost momčadi koja je iznadprosječna, pa je tako u 2010. godini najstarija europska momčad bio talijanski FC Internazionale s 29,6 godina (u prvih sedam su još i talijanski AC Milan s 29,2 godina i AS Roma s 29,1 godina), dok su najnižu dobnu granicu imao latvijski klub JFK Olimps Riga, sa svega 19 godina starosti.1203</s>
<s>Postavlja se pitanje da li i od koje godine mladi igrači mogu biti definirani radnicima u svijetlu europskog prava?</s><s>Kako u sadržaju teksta Ugovora nema odredbe koja propisuje najnižu dob za rad,1204 treba analizirati praksu ES-a jer takvi igrači zasigurno ispunjavaju uvjete koje propisuje definicija radnika „da za određeno vremensko razdoblje osoba pruža 1198</s>
<s>Liga s prosječno najstarijim igračima je Ciparska liga, u kojoj je prosječna starost momčadi 28 godina, a liga s najmlađim igračima je Latvijska s 23,1 godina.</s><s>Najkvalitetnije europske lige su iznaprosječno stare (Italija 27,3 godina, Španjolska 26,6 godina, Engleska 26,6 godina, Francuska 26 godina, te Njemačka 25,9 godina).</s><s>Prosječna starost momčadi u Slovenskoj prvoj ligi je 24,9 godina, a u Hrvatskoj 24,4 godina.</s><s>1202</s>
<s>Ipak u Direktivi 94/33/EZ o zaštiti mladih ljudi na poslu je u čl. 1(1). popisano da „Države članice se moraju zazeti da najniža dob za rad ili zaposlenje nije niža od one za obvezno školovanje sukladno nacionalnom pravu, odnosno u svakom slučaju 15 godina.“ (Council Directive 94/33/EC of 22.06.1994 on the protection of young people at work, OJ Š1994Ć L 216/12), a o radu maloljetnika govori i Povelja o temeljnim pravima EU, op. 238</s>
<s>1204 usluge za i pod uputama druge osobe, za što zauzvrat dobiva naknadu za rad“.1205 Mladi igrači mogu obavljati svoju sportsku aktivnost kao stipendisti, te također sukladno sudskoj praksi ES, potpadaju pod definiciju radnika jer njihov je rad izravno povezan s pripremanjem za budući rad, te navedeno ne predstavlja prepreku u smislu čl. 45.</s><s>UFEU-a ukoliko se usluga pruža pod uvjetima za zaposlenu osobu.1206 Međunarodni tranferi igrača mlađih od 18 godina1207 dopušteni su samo pod općom uvjetom da se obitelj igrača preseli u državu u kojoj se nalazi novi klub zbog razloga koji nisu povezani s nogometom.</s><s>Unutar područja EU/EEA, kao i u slučaju igrača između minimalne starosti za rad u državi u kojoj se nalazi novi klub i 18 godine, odgovarajući se postupci moraju poduzeti za sportsko treniranje i školovanje igrača od strane novog kluba.</s><s>Ista pravila vrijede i u slučaju prve registracije igrača mlađeg od 18 godina koji ima državljanstvo različito od onog države u kojoj je podnesen zahtjev za registracijom.</s><s>Ukoliko klub se ne bi držao Kodeksa ponašanja za transfere unutar EU/EEA u pogledu maloljetnika, klub će biti sankcioniran (poništenjem registracije, zabranom registracije drugih igrača, kaznama i dr.).</s><s>Redovito će ovlašteno tijelo nacionalnih saveza pratiti da li klubovi ispunjavaju svoje obveze.1208</s>
<s>U posljednjim „FIFA Pravilima“ na snazi od 2010. godine, zaštita maloljetnika je uređena čl. 19.</s><s>Tekst iz 2001. godine je sada precizniji.</s><s>U st. 1. je propisano da su međunarodni transferi igrača mogući samo ukoliko su igrači stariji od 18 godina.1209 Detaljnije razrađen slučaj kada igrač ostvari transfer na području EU/EEA i ima između 161210 i 18 godina.</s><s>Naime, novi klub mora ispuniti slijedeće uvjete: mora igraču omogućiti najvišu razinu nogometnog obrazovanja 1205</s>
<s>I u košarci FIBA zabranjuje transfere košarkaša mlađih od 18 godina, uz izuzetke vrlo slične onima u „FIFA Pravilima“ (poput razloga da je do transfera došlo zbog razloga koji leži izvan košarke; potrebe školskog i drugog oblika usavršavanja, treniranja i dr.).</s><s>Specifično je ograničeno na maksimalno 5 igrača mlađih od 18 godina koji iz nekoga saveza mogu biti transferirani, te maksimalno 10 takvih mladih igrača može biti registrirano godišnje u nekom savezu.</s><s>Vidi t.-3.51.-3.53.</s><s>FIBA Internal Regulations 2010, Players and Officials, Book 3., dostupno na: http://www.fiba.com/downloads/Regulations/2011/FIBABook3AG.pdf, (30.1.2012.).</s><s>1208</s>
<s>Opravdano se može staviti u pitanje usklađenost navedene zabrane s čl. 45.</s><s>UFEU-a o slobodi kretanja radnika, naravno pod pretpostavkom da osoba mlađa od 18 godina jest radnik.</s><s>Štoviše, ako analiziramo odredbe o građanstvu EU i slobodi kretanja i nastanjivanja na sve građane EU, navedena zabrana je još više upitna.</s><s>1210</s>
<s>Iako FIFA dozvoljava sklapanje profesionalnih ugovora s igračima nakon navršene 16. godine, u Italiji ipak navedeno nije praksa jer se sklapaju ugovori o tehničkom usavršavanju (tal. adestramento tecnico) s približnom naknadom od 20.000 € po sezoni i maksimalnim trajanjem do 19. godine igračeva života.</s><s>Croci, transformation of European football, op. cit.</s><s>239</s>
<s>1209 i/ili treniranja sukladno najvišim nacionalnim standardima; treba omogućiti igraču visoko obrazovanje i/ili školu i/ili stručno usavršavanje (engl. vocational training) i/ili usavršavanje, uz njegovo obrazovanje i/ili usavršavanje, koje će igraču omogućiti da nastavi karijeru različitu od nogometne ukoliko prestane s profesionalnim igranjem; treba osigurati što bolji nadzor nad igračem od strane obitelji domaćina, u strukturama kluba ili postavljanjem igraču mentora; prilikom registracije igrača, treba nacionalnom savezu podnijeti dokaze da su ispunjeni prethodni kriteriji.</s><s>Svaki ovakav transfer ili transfer igrača koji se prvi put registrira podložan je odobrenju FIFA-inog Podvijeća za status igrača, a zahtjev podnosi novi savez, dok se starom savezu treba dati mogućnost da iznese svoje viđenje stvari.</s><s>Navedena suglasnost potrebna je prije podnošenja zahtjeva za Međunarodni transfer certifikat ili za prvu registraciju.</s><s>Ukoliko se navedena pravila ne poštuju, svaki savez koji prekrši svoju obvezu biti će sankcioniran od strane FIFA-ine Disciplinske komisije.</s><s>Uz izuzetak za transfere na području EU/EEA, postoje još dva izuzetka od zabrane transfera igrača mlađeg od 18 godina: da se igračevi roditelji odsele u državu podrijetla novog kluba zbog razloga koji nisu nogometne prirode;1211 a također je moguća situacija da igrač živi 50 km od državne granice i da je sjedište kluba do 50 km od državne granice.</s><s>U tom slučaju igrač mora nastaviti živjeti u svojem domu.</s><s>Klubovi koji imaju vlastite akademije, moraju podnijeti izvješća o svim maloljetnicima koji pohađaju navedenu akademiju.1212 Nakon Sporazuma FIFA-e i Europske komisije, 2005. godine izmijenjena su pravila o Statusu i transferu igrača, te je u pogledu igrača mlađih od 18 godina utvrđeno da ne mogu zaključiti profesionalni ugovor za razdoblje dulje od 3 godine pod prijetnjom ništetnosti takve odredbe.1213 Treba se boriti protiv „trgovine“ mladim sportašima i sportašicama.</s><s>Svaki mladi sportaš ili sportašica treniran od strane klubova za vrhunska natjecanja mora dobiti osim sportskog treniranja i profesionalno usavršavanje.1214 Ipak, kako opravdano ukazuje Martins, klubovi redovito nalaze načina kako zaobići pravila koja zaštićuju mlade igrače, pa tako se često događa da „veliki“ klubovi pronađu zaposlenje roditeljima mladog igrača kako bi „zbog ne-nogometnih razloga“ preselili u državu u kojoj se nalazi određeni klub ili pak postoje 1211</s>
<s>Navedeni izuzetak su klubovi dosta često koristili kako bi zaobišli zabranu, no u predmetu CAS 2005/A/955 Cadiz C.F. SAD v FIFA en Asociacion Paraguaya de Futbol i CAS 2005/A/956 Carlos Javier AcuÑa Caballeo v FIFA en Asociacion Paraguaya de Futbol: Tjedan dana nakon što je igrač od 16 godina zaključio ugovor s klubom Cadiz CF, njegova je majka sklopila ugovor o radu s restoranom u Španjolskoj CAS je utvrdio da se ne primjenjuje izuzetak jer je prvotno nastala volja za prijelaz igrača i zaključenje ugovora u Španjolskoj, a tek nakon toga je došlo do zaposlenja roditelja.</s><s>1212</s>
<s>240 nogometne akademije povezane s klubovima, no one se ne smatraju nogometnim klubovima pa se na njih ne primjenjuju pravila i ograničenja za transfere koje se primjenjuju za klubove.1215</s>
<s>Kada govorimo o ugovornim odnosima igrača i kluba, važno je istaknuti ugovorno reguliranje mladih igrača.</s><s>Tako sukladno studiji provedenoj prema nalogu Europske komisije 2008. godine,1216 države EU grupirane su u 4 grupe.</s><s>Prvu grupu (Slovenija, Nizozemska, Belgija, Grčka i Poljska) čine države u kojima klubovi s mladim igračima ne zaključuju posebne ugovore u trening centrima, iako mladi igrači mogu svoj prvi profesionalni ugovor potpisati s navršenih 16 godina.</s><s>Drugu grupu država (Bugarska i Malta) čine države u kojima klubovi ne zaključuju ugovore s mladim igračima sve dok oni ne navrše 18 godina, što za klubove predstavlja veliku opasnost od mogućeg gubitka ulaganja u mlade igrače.</s><s>Treću grupu država (Italija, Portugal, Francuska i Škotska) čine države u kojima klubovi s mladim igračima zaključuju posebnu vrstu ugovora, a profesionalne ugovore igrači mogu zaključiti s navršenih 16 godina.</s><s>Tu bi spadala i Hrvatska.</s><s>Posljednju četvrtu skupinu čine države koje imaju posebne ugovore za mlade igrače, no za prvi profesionalni ugovor moraju čekati do navršene 17. godine (Engleska i Wales), odnosno 18. godine (Njemačka, Švedska, Finska i Mađarska).</s><s>10.</s><s>Naknada za razvoj igrača od Bosmana do Bernarda Od odluke Bosman proteže se pitanje naknade za ulaganje u igrače.</s><s>U vrijeme odluke Bosman navedeno se zvalo naknada za stvaranje igrača (engl. compensation for training the player, fra. indemnité de formation) i obračunavala se na način da se igračev godišnji bruto dohodak umnožio s faktorom od 14 do 2 (za profesionalne igrače), odnosno 16 do 4 (za neamatere) ovisno o starosti igrača.1217 Još i danas, pogotovo nakon pravorijeka u predmetu Bernard, aktualno je pitanje kako utvrditi naknadu koja pripada klubu, koja mora biti utemeljena na stvarnim troškovima koje su klubovi imali u treniranju i razvoju mladih igrača.</s><s>Prvotno do odluke Bosman, predmetna se naknada utvrđivala s obzirom na plaću igrača, no i Nezavisni odvjetnik Lenz i sam ES su takav način utvrđivanja naknade odbili, te je čak kao dodatak Sporazuma FIFA-Europska komisija iz 2001. godine navedeno da „radi izbjegavanja 1215</s>
<s>1217 nedoumica, plaće isplaćene bilo kojem igraču koji je igrao za prvu momčad se ne mogu koristiti u svrhe utvrđivanja naknade za razvoj igrača“.1218 Nakon odluke Bosman, kada se temeljito analiziralo „FIFA Pravila“ o transferima i statusu igrača, a potaknuti Europskim modelom sporta, prilikom pronalaženja pravog rješenja koje neće biti u suprotnosti s pravom EU, jedno od pitanje bilo je poticaje ulaganja u usavršavanje i razvoj, ali i obrazovanje mladih igrača, tu se misli na igrače od 12 godine pa do 23 godine života.</s><s>Na koncu, došlo je do izmjene Pravila o statusu i transferu igrača 2001. godine.1219 U svojoj Okružnici br. 826, od 31.10.2002. kojom su izmijenjena tadašnja „FIFA Pravila“, FIFA je utvrdila po konfederacijama indikativni iznos naknade za razvoj koji se onda množi s igračevim faktorom, a svaka vrsta spora koja proizađe iz utvrđivanja naknade za razvoj može se riješiti pred FIFA Komorom za rješavanje sporova (DRC).</s><s>Za razdoblje 2011./12.</s><s>FIFA je izdala Okružnicu br. 1264 i utvrdila navedene iznose po konfederacijama.</s><s>1220 Problem s navedenim iznosima po kategorijama jest taj da se oni tijekom sezona ne mijenjaju, već ostaju isti iako se svake sezone donosi nova okružnica.</s><s>Prema tome ispada da inflacija ne pogađa ulaganje u ljudski kapital nogometaša kada su iznosi već 5 godina isti, što svakako dovodi u sumnju objektivnost navedenih iznosa i pravilno postavljeni sustav naknade za razvoj 1218</s>
<s>Dostupno igrača.1221 No, neki nacionalni savezi, poput talijanskog FIGC-a ipak svake godine navedene iznose usklađuju sa stvarnim troškovima života u Italiji, 1222 što ipak pokazuje određenu usklađenost sa stvarnim stanjem.</s>
<s>Navedena pravila zbog svoje složenosti nisu odmah bila u primjeni, već su tek od 2004. godine zaživjela.</s><s>Također, FIFA je države članice UEFA-e grupirala i svakoj odredila koliko ima kategorija, pa tako jedino Italija, Njemačka, Španjolska, Francuska, Nizozemska i Engleska imaju sve četiri kategorije, s druge strane Farski otoci, Andora, Lihtenštajn i San Marino imaju samo posljednju kategoriju.</s><s>Slovenija i Hrvatska imaju posljednje dvije kategorije, dok Srbija ima tri kategorije.1223 Treba istaknuti da je FIFA ostavila nadležnost određivanja naknade za razvoj sukladno određenoj kategoriji nacionalnim savezima, što možda i nije najbolje rješenje jer se dovodi u pitanje objektivnost i proporcionalnost stvarnog troška ulaganja u razvoj.</s><s>Kada nacionalni savezi utvrđuju iznose naknada za razvoj, sukladno FIFA-inim uputama moraju uzeti u obzir nekoliko čimbenika poput: naknade i druga davanja isplaćena igračima (uključuju doprinose za mirovinsko i obvezno osiguranje), sve oblike davanja na isplaćene naknade, troškove smještaja, troškove treniranja (grupne i individualne), troškove trening-centara, troškove korištenja infrastrukture, troškove opreme, troškove službenih utakmica, troškove medicinske opreme i dr. Također, FIFA sustav naknada za usavršavanje slijedi u jednom dijelu razmišljanje Nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Bernard, te uzima u obzir iznos naknada za usavršavanje koje je novi klub uštedio stekavši usluge „gotovog igrača“ umjesto da ga sam usavršava.</s><s>1224 Neki autori smatraju da je navedeno trebalo prepustiti tržištu, pogotovo imajući u vidi činjenicu da niti klubovi iz iste kategorije na jednaki način ne ulažu u razvoj svojih igrača (razlike postoje u infrastrukturi, medicinskim laboratorijima, stručnom kadru i dr.).1225 Navedena naknada se primjenjuje na odnos novog i starog kluba, bez ikakvog utjecaja na samog igrača, a za utvrđivanje naknade razmatra se razdoblje od sezone u kojoj je igrač napunio 12. do 21. godine igračeva života.</s><s>Ovdje se ponovno ističe da igrači od 16. do 21. godine čine 18,6% momčadi europskih klubova, što svakako nije zanemariv podatak.1226 1221</s>
<s>Naknadu plaća novi klub starom koji je provodio razvoj igrača,1227 a igrač je po isteku svojeg ugovora slobodan prijeći u novi klub bez obzira da li su stari i novi klub međusobno uredili plaćanje predmetne naknade, što prije odluke Bosman nije bio slučaj.</s><s>Pravo na naknadu za razvoj igrača nastaje kada igrač prvi puta postane neamater, dakle kada sklopi svoj prvi profesionalni ugovor ili ugovor o treniranju (poznat negdje i kao stipendijski ugovor)1228, i plaća se u slučaju transfera iz amatera u profesionalca, te profesionalca (neamatera) u profesionalca (neamatera).</s><s>Kako je nemoguće zapravo utvrditi koliko neki klub ulaže u razvoj svojih igrača, stvorene su tzv. flat-rate iznosi naknade na četiri razine.1229 Treba naglasiti da igračev transfer u profesionalni klub obvezuje novi klub na plaćanje naknade za razvoj svim klubovima koji su stvarali igrača, ukoliko ih ima više od onoga s kojim igrač ima posljednji zaključeni ugovor, i to za svaku godinu na način da se trošak treniranja procjenjuje različito i utvrđuje ovisno među kojim savezima dođe do transfera.1230 U slučaju da dođe do prijelaza igrača mlađeg od 23 godine, i to za vrijeme važenja ugovora sa starim klubom, kombiniraju se naknada za razvoj igrača sa naknadom za otkaz (prijevremeni raskid) ugovora.</s><s>U slučaju drugog i svakog sljedećeg transfera do 23. godine, plaća se naknada na način da novi klub plaća naknadu za razvoj klubu za koji trenutno igrač igra, uvećanu za naknadu za razvoj koju je taj klub platio prilikom prošlog transfera igrača.1231 Ovako dobivena naknada za razvoj, sukladno prethodno navednim parametrima umnožava se 1227</s>
<s>Jedni izuzetak kada se neće plaćati naknada za razvoj jest u slučaju da stari klub bez opravdanog razloga jednostrano raskine ugovor s igračem, tada nema pravnog osnova tražiti naknadu za razvoj.</s><s>1228</s>
<s>Navedeno ovisi o sustavu koji postoji u određenom savezu, u pravilu se stipendijski ugovori sklapaju sa juniorima, nakon navršene 16. godine, a profesionalni ugovori kasnije.</s><s>Zaključuje se na najduže 3 godine i može trajati najduže do 19. godine igračeva života.</s><s>Vidi primjer obrasca stipendijskog ugovora HNS-a: dostupno na: http://www.hns-cff.hr/upl/products/Stipendijski_ugovor_o_igranju.doc (28.11.2011.).</s><s>1229</s>
<s>Prvu razinu čine klubovi iz najvišeg ranga natjecanja – najbolji klubovi.</s><s>Drugu razinu čine profesionalni klubovi iz prvih liga onih država koje ne potpadaju pod prvu kategorju te klubovi iz kategorije 1 koji igraju niži rang natjecanja, treću razinu klubovi iz treće lige država 1. kategorije, te drugoligaški klubovi iz ostalih država, a četvrtu razinu klubovi iz četvrte lige uključujući i amaterske klubove.</s><s>Unutar EU/EEA svaki nacionalni savez utvrđuje za svaku godinu koji klub potpada pod koju kategoriju.</s><s>Kako ne bi došlo do pretjeranih iznosa, razdoblje treniranja od 12. do 15. godine igrača, procjenjuje se sukladno kategoriji 4, osim u slučaju ostvarenja transfera upravo tada.</s><s>U slučaju transfera igrača unutar iste kategorije, naknada je stvarni trošak te kategorije; u slučaju transfera iz niže u višu kategoriju, uzima se prosjek naknade za obje kategorije; u slučaju transfera iz više u nižu kategoriju, naknada se određuje po nižoj kategroji; a u slučaju transfera iz 1., 2., i 3. kategorije u 4. kategoriju, ne plaća se naknada.</s>
<s>Ukoliko dođe do transfera igrača u klub izvan EU/EEA primjenjuje se iznos određen za novi klub, a u slučaju transfera unutar EU/EEA ono se utvrđuje na navedeni način.</s><s>1231</s>
<s>U tom slučaju se naknada za razvoj raspodjeljuje svim klubovim a koji su doprinijeli razvoju igrača i to: u slučaju transfera igrača iz 3. i 4. kategorije u višu kategoriju, 75% iznosa koji nadmašuje naknadu odgovarajuće kategorije posljednjeg kluba, se raspodjeljuje klubovima koji su trenirali igrača; u slučaju transfera iz 2. u 1. kategoriju, 50% iznosa naknade se tako raspodjeljuje; u slučaju transfera između klubova iste kategorije, 10% naknade se raspodjeljuje klubovima; ukoliko se ne može utvrditi kategorija igrača od njegovih 12. godina, primijenit će se 4. kategorija.</s><s>244</s>
<s>1230 i s koeficijentom za samog igrača,1232 kojeg određuju FIFA/UEFA ovisno o odnosu broja igrača koji se treniraju i broja profesionalnih igrača.</s><s>Glede koeficijenta igrača ili faktora igrača ovdje treba napomenuti da je Nezavisni odvjetnik Lenz u svojem mišljenju naveo da bi naknada za razvoj igrača morala predstavljati razvoj i uložena sredstva u točno određenog igrača, te ista može biti isplaćena samo jednom; dok je ES u predmetu Bosman bio drugog mišljenja jer je zaključak bio da se moraju uzeti u obzir svi igrači koje klub trenira, kako oni koji ostvare profesionalnu karijeru tako i oni koji istu ne ostvare, jer klub ulaže u razvoj svih tih igrača.</s><s>1233 Za igrača koji potpiše svoj prvi profesionalni ugovor tijekom sezone svog 24. rođendana, neće se morati platiti naknada za razvoj.</s><s>Sama ideja plaćanja naknade jest ta da u najboljem slučaju klub koji je usavršavao igrača između 12 i 21. godine njegova života ima pravo na naknadu samo jednom.1234 Prva registracija igrača kao profesionalca „prekida taj U FIFA Pravilima od 2005. godine do važećih iz 2010. godine zadržala se pomalo čudna konstrukacija, i to isključivo za područje EU/EEA da posljednja sezona razvoja igrača može biti i prije sezone u kojoj igrač navrši 21 godinu života, ukoliko je njegov razvoj završio ranije (naime Pravila FIFA utvrđuju da razvoj igrača traje od 12. do 21. godine).1235 Nije jasno zašto je ostavljena mogućnost svojevrsne manipulacije, a otvoreno se može reći i diskriminacije sportaša, ali i klubova iz zemalja država EU/EEA.</s><s>Nakon 23. godine života ne plaća se navedena naknada, već se plaća tzv. naknada solidarnosti u slučaju transfera igrača u neki klub prije isteka njegova ugovora, klubovi koji su ga trenirali ostvaruju 5%, odnosno 10% ukupne naknade za transfer, koja se onda proporcionalno razdjeljuje među klubovima, zbog načela solidarnosti.1236 Navedeno je suprotno Sporazumu FIFA - Europska komisija, jer u navedenom sporazumu nije bilo moguće takvo plaćanje po 1232</s>
<s>Riječ je o koeficijentu za razvoj igrača, koji znači broj igrača koji se mora trenirati i razvijati za stvaranje jednog uspješnog igrača i FIFA je utvrdila koeficijent 10. 1233</s>
<s>1236 načelu solidarnosti za igrače mlađe od 23 godine,1237 a danas se ono odnosi na „profesionalno kretanje igrača za vrijeme trajanja njegova ugovora“.1238 Skreće se pozornost da se naknada za razvoj, sukladno „FIFA Pravilima 2010“, ne plaća u tri slučaja: ukoliko klub okonča ugovor jednostrano bez opravdanog razloga (navedeno nema utjecaja na pravo ostalih klubova na naknadu ako su ga trenirali), igrač prijeđe u klub iz 4. kategorije, ili igrač prijeđe iz profesionalnog u amaterski status.1239 U pogledu navedenog sustava vrlo je kritičan Blanpain, koji smatra da ovako postavljeni sustav, koji ne predstavlja stvarno ulaganje klubova u igrače, i koje se umnožava faktorom igrača od 10, zapravo u mnogočemu ograničava slobodu kretanja igrača, jer plaćanje visokih naknada za razvoj, mogu priuštiti sebi samo najbogatiji klubovi, a naknada solidarnosti također pokazuje da manjim klubovima pripadaju samo mrvice.1240</s>
<s>Ipak, u predmetu Bernard, Europski je Sud priznao usklađenost sustava naknade za razvoj igrača s čl. 45.</s><s>UFEU-a, no sporna je bila shema koja nije bila utvrđena na objektivnim kriterijima koji predstavljaju stvarno ulaganje u igrače.</s><s>Ovdje treba naglasiti da je u predmetu Bernard Nezavisna odvjetnica Sharpston, analizirala sustav utvrđivanja naknada za razvoj igrača.1241 Razlikuje četiri načina utvrđivanja navedene naknade: 1) novčani iznos koji bi osoba zaradila (očekivani prihod); 2) šteta koju poslodavac trpi zbog nepotpisivanja ugovora (gubitak zarade); 3) stvaran trošak usavršavanja pojedinog igrača (individuali trošak usavršavanja); 4) ukupan novčani iznos koji klub mora investirati u usavršavanje nekolicine igrača kako bi stvorio jednog igrača koji će imati tržišnu vrijednost (ukupan trošak usavršavanja).</s>
<s>načelu proporcionalnosti, jedino dva od četiri kriterija zadovoljavaju i to „model ukupnog troška usavršavanja“ zagovara kao primjeren i proporcionalan u slučaju da naknadu plaća igračev 1237</s>
<s>Jednina razlika između „FIFA Pravila 2010“ i „FIFA Pravila 2001“ jest da je sada navedeno da nema naknade ukoliko igrač prijeđe u klub iz 4 kategorije.</s><s>1240</s>
<s>Blanpain, The Legal Status of Sportsmen…, op. cit., str. 59.</s><s>Od ukupnog iznosa transfera (bilo koji iznos koji klubovi plaćaju izuzev naknade za razvoj) 5% ide u fond solidarnosti iz kojega se plaćaju klubovi koji su sudjelovali u razvoju igrača i to: klubovi koji su usavršavali igrača od 12.-15. godine za svaku godinu 5% od tog iznosa, a od 15.-23. godine za svaku godinu po 10% tog iznosa.</s><s>Razlika s naknadom za razvoj je da se navedeni iznos isplaćuju klubovima prilikom svakog transfera do okončanja karijere nogometaša (a ne računa se do 21. već do 23. godine igračeva života), za razliku od naknade za razvoj koja se u pravilu plaća samo jednom i plaća se isključivo u slučaju transfera igrača u vrijeme kada igrač ima važeći ugovor (dakle kada se ostvari transfer ne kada igrač kao slobodan igrač ostvari transfer).</s><s>Nužno je reći da je navedeni sustav u skladu s „FIFA pravilima“ primjenjuje samo u slučaju transfera profesionalnog igrača između klubova koji pripadaju različitim savezima.</s>
<s>246 novi klub, a „model individualnog troška usavršavanja“ ukoliko igrač sam snosi predmetnu naknadu.</s><s>U oba modela da bi bili proporcionalni iznos naknade mora se raspodijeliti svim klubovima koji su sudjelovali u igračevu razvoju i usavršavanju.1242 Kako smatraju Parrish i Miettinen, sustav održavanja plaćanja naknada za igrače za koje je trajanje ugovora prestalo (misli se na igrače do 23. godine) kao i način na koji se izračunava naknada za razvoj su protivni odluci Bosman, ograničavaju slobodu kretanja mladih sportaša odvraćajući ih od napuštanja svoje matične države i potrage za zaposlenjem u drugoj državi.1243 Navedeno ograničenje slobode kretanja radnika, kako je utvrdio i ES u predmetu Bernard, ipak je objektivno opravdano.</s><s>Također, da ne bi bilo nesporazuma, naknada za razvoj u kontekstu sporta ne može se primijeniti u drugim područjima ekonomije jer proizlazi iz ekonomske i kulturne dimenzije sporta kako klubovi ne bi financijski stjecali niti gubili zbog svoje socio-kulturne funkcije.1244 Ako poslodavac ulaže u svoje radnike, to je u pravilu motivirano komercijalnim razlozima, a navedeno se sukladno odluci Bernard ne može odnositi na sport, ali ni na područja poput glazbe, umjetnosti ili obrazovnih institucija, poglavito nakon što je Sud odbacio interese čisto ekonomske prirode kao opravdanje ograničenja slobode kretanja.1245 Glede naknada za razvoj, iz postojeće sudske prakse ES i mišljenja Nezavisnih odvjetnika, Hendrickx smatra da za opravdanje navedene naknade u odnosu na europsko pravo moraju biti zadovoljeni sljedeći kriteriji: mora biti riječ o naknađivanju stvarnih troškova ulaganja; mora biti riječ o pojedinačnim troškovima, ali koji su povezani s grupnim troškovima koje je klub imao trenirajući više igrača da bi razvio jednoga od njih; proporcionalni sustav naknada za sve klubove koji su sudjelovali u razvoju igrača; svakom godinom koju igrač provede u klubu nakon okončanja njegova razdoblja treniranja umanjuje se iznos naknade jer klub koristi ostvareno ulaganje u igrača;1246 mora se uzeti u obzir da u snošenju troškova naknade za razvoj, ovisno o okolnostima slučaja, ne bude teret isključivo klubova, već i pojedinih igrača (ukoliko su igrači po određenoj osnovi dužni platiti iznos naknade); zaključno postojanje sustava naknade za razvoj je opravdan ukoliko ne predstavlja neosnovano ograničenje slobode kretanja radnika.</s><s>1247 1242</s>
<s>Kako smatra Colucci, suci ES-a u predmetu Bernard nisu uzeli u obzir empirijsku analizu, kao i alternativne mjere za navedenu naknadu za razvoj koje su prisutne u drugim sportovima.</s><s>Da su navednim raspolagali, zasigurno bi donijeli drugačiju odluku ili bi detaljnije rekli o načinu utvrđivanja naknade za razvoj.</s><s>Naime, neki sportski savezi uopće ne poznaju sustav naknada za razvoj (kriket, biciklizam, hokey, moto sportovi, polo, skijanje, plivanje, odbojka i svi plivački sportovi) te isti i dalje postoje i ulažu u mlade igrače, iako je upravo to opravdanje koje je ES uzeo u predmetu Bernard.1248 U košarci primjerice postoji sustav „razumne naknade za razvoj“ koji utvrđuje Opći tajnik FIBA-e ukoliko se klubovi ne mogu dogovoriti, te sustav „fonda solidarnosti“ (nakon što se naknada za razvoj uplati nacionalnom savezu, ono će sukladno svojim pravilima, raspodijeliti novac klubovima koji su sudjelovali u razvoju igrača).</s><s>Naknada za razvoj se ima temeljiti, ali ne isključivo, na ulaganju kluba/klubova koji su doprinijeli razvoju igrača, a valja uzeti u obzir među ostalim i kriterije poput ulaganja u obrazovanje igrača, ulaganje u treniranje igrača i dr. 1249 Nakon što igrač navrši 18 godina, klub njegova porijekla (ili udruženje za koje je registriran s 18 godina) ima pravo potpisati prvi profesionalni ugovor s igračem s trajanjem od 1-4 godine, no ukoliko igrač ne želi potpisati ugovor i odluči otići u drugi klub u drugoj državi, klubovi se moraju dogovoriti oko naknade ili će konačnu odluku donijeti FIBA-tijelo, a sve dok naknada ne bude plaćena, igrač ne može nastupati za novi klub.1250 Jasno, je da se navedena pravila razlikuju od onih u nogometu, pogotovo promjena u pravilima nakon odluka Bosman i Bernard.</s><s>U ragbiju pak, sustav izgleda mnogo kompleksnije, jer se uzimaju u obzir izravni i stvarni troškovi koje je imao klub, kao i kvaliteta i regularnost usavršavanja koje je pruženo igraču te učinak na tržišnu vrijednost igrača; a naknada se utvrđuje između sindikata, određenog rugby tijela i kluba1251</s>
<s>Zaključno, kako Blanpain kaže, sustav transfera, unatoč promjenama i nadi da će se situacija popraviti nakon odluke Bosman, u mnogočemu utječe na slobodu kretanja radnika.</s><s>Naknade za razvoj igrača, koje visokim iznosima pogoduju jačim klubovima, a mali od toga imaju malo ili ništa.</s><s>Klauzula solidarnosti koja malo daje manjim klubovima, a načelo ugovorne 1248</s>
<s>Colucci, The Bernard Case…op. cit., str. 151.</s><s>Zanimljivo je da Standardni godišnji investicijski razvojni nacrt (engl. figure) koji predstavlja prosječnu razinu sredstava koji proizlaze po igraču u prostupku razvoja izričito isključuju neke važne faktore poput: liječničkih troškova i troškova nastalih izvan rugbija (troškovi školovanja i obrazovanja), troškovi domaćeg i međunarodnog natjecanja, te troškovi okupljanja igrača; koji su u nogometu u pravilu priznati.</s>
<s>248 sigurnosti s određivanjem najkraćeg i najduljeg trajanja ugovora, kao i zaštićeno razdoblje unutar kojega ne dolazi do transfera, ili se plaća visoka naknada diskriminiraju sportaše kao radnike i značajno utječu na njihova prava, kršeći ne samo pravo EU, već i međunarodna vrela prava zaštite radnika.</s><s>On predlaže da se navedena pravila ukinu, pogotovo naknada za razvoj igrača, a da se osnuju određeni fondovi iz kojih bi se ostvarivalo načelo solidarnosti, a u koja bi ulazio određeni postotak autorskih prava, televizijskih prava, marketinških prava itd.1252</s>
<s>Prvotno je nužno objasniti što su to pravila o kvotama igrača.</s><s>Naime, osim pravila o naknadama u slučaju prijelaza igrača iz jednog kluba u drugi, Bosman je pobijao i zakonitost pravila o „nacionalnim kvotama“ kojima se ograničavao broj igrača državljana bilo koje druge države, dakle i one koje su bile članice tada EZ i EEA, koji mogu u nekoj utakmici nastupiti za određenu momčad.</s><s>Kada govorimo o kvotama igrača, misli se na kvotu, odnosno broj igrača drugog državljanstva koji mogu nastupiti/igrati za određenu momčad, dakle radi se o uvjetima temeljenim na državljanstvu.</s><s>Takvi preduvjeti ograničavaju bez dvojbe sportaševu mogućnost sudjelovanja u određenom sportskom susretu.</s><s>Takvo ograničenje u pravilu ima dva oblika: ili je riječ o uvjetima koji su apsolutni i isključuju mogućnost određenom sportašu da postane član određene momčadi ili da sudjeluju u nekom natjecanju temeljem državljanstva (primjerice da zaigra za reprezentaciju druge države); ili su takva ograničenja relativna i sadrže kvantitativna ograničenja – kvote, o broju stranih igrača koji mogu sudjelovati u službenoj utakmici.1253</s>
<s>Do odluke Bosman dugo je trajalo rješavanje pitanja nacionalnih odredbi u svijetu sporta, pogotovo nogometa.</s><s>Još su davne 1978. godine vođeni pregovori između UEFA-e i Europske komisije o rješavanju problema nacionalnih kvota, a privremeni sporazum utvrdio je ograničenje o pravu dvoje stranih igrača da igraju za svoj klub.1254 Nakon sedam godina 1252</s>
<s>1254 postignut je još jedan sporazum kojim je potvrđeno pravilo o najviše dvoje stranih igrača koji mogu nastupiti u utakmici, uvođenje „sportskog državljanstva“ koje se stječe nakon pet godina neprekidne aktivnosti za pojedini savez, i to s početkom s 1.7.1984. godine, a odlučeno je da će se ponovno 1989. godine cjelokupna problematika ponovno analizirati.1255 Štoviše 1987. godine je Europska komisija zatražila da se tržište rada u sportu prilagodi europskom pravu, najkasnije do ostvarenja jedinstvenog tržišta 1992. godine, ali su se sportska udruženja poduprta državama članicama oglušila na taj zahtjev.1256 Još je Europski parlament u svojoj Rezoluciji iz 1989. godine o slobodi kretanja profesionalnih nogometaša1257 istaknuo da UEFA i neki nacionalni savezi krše nacionalno i europsko pravo (sloboda sklapanja ugovora i sloboda kretanja suprotno tadašnjem čl. 85 UEZ-a) osim zbog razloga što se odštetama prisiljavaju igrači da moraju neograničeno nastavljati svoj ugovor s klubom i onemogućava ih se tako u slobodi izbora njihova poslodavca, što je izmijenjeno nakon presude Bosman,1258 već i uvođenjem kvota koje su tada, 1989. godine, bile da su 2 igrača druge države mogla igrati u prvoj ligi državnog prvenstva, te najviše još 3 igrača koja su igrala za neprekidno razdoblje od 5 godina (od toga 3 godine u juniorskom uzrastu) pod okriljem navedenog saveza („pravilo 2+3“, koje je 1991. godine,1259 dakle i u vrijeme odluke Bosman, preraslo u „pravilo 3+2“).1260 Na taj način izravno se krše, prema mišljenju Europskog parlamenta, proklamirano načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva, krše se pravila slobode kretanja (iz tadašnjeg čl. 48.</s><s>UEZ-a), te pravila zajamčena tadašnjim čl. 85.</s><s>UEZ-a, kada je riječ o građanima EU, a koji je stav već prethodno prepoznat od strane ES-a u predmetima Walrave i Koch, te Dona.</s><s>Coccia, je primjerice, mišljenja da su navedena pravila determinirana motivima koji su neekonomski, već prvenstveno sportski i da su kao takvi sukladni pravu EU.1261 Autor ne dijeli isto mišljenje jer ukoliko neki klub ima u svojem sastavu više stranih igrača iz država članica EU, neće moći 1255</s>
<s>U navedenom razdoblju, primjerice u Španjolskoj klubovi su mogli imati ugovore s najviše 4 igrača, koji nisu mogli igrati za španjolsku reprezentaciju, a samo su se 3 u isto vrijeme mogla nalaziti na terenu.</s><s>U Italiji i Francuskoj je bio sustav „3+2“.</s><s>Van den Bogert, Practical Regulation…, op. cit., str. 329. 1261</s>
<s>250 svi ti igrači nastupiti upravo zbog navedenog pravila, a osim toga klub neće zaposliti nove igrače ako zna da će imati problema zbog ograničenja navedenim kvotama.</s><s>Na taj način se utječe na pravo na rad i pravo traženja zaposlenja sportaša državljana država članica jer su diskriminirani u odnosu na državljane države članice.</s><s>Naime, i sam je ES u svojoj judikaturi ustvrdio da je sudjelovanje u sportskim natjecanjima osnovna svrha bavljenja sportskom aktivnošću, a upravo zbog ovakvih pravila koja kvotama ograničavaju mogućnost sudjelovanja u samim susretima utječe na nemogućnost stvarnog bavljenja sportskom djelatnošću, a što svakako inkorporira ekonomsku aktivnost jer je riječ o radu koji je plaćen.</s><s>Zanimljivo je i što je još 1989. godine ustvrdio Parlament da nema bojazni za razvoj budućih naraštaja igrača, jer međusobna razmjena igrača te velik broj samih klubova, poglavito u amaterskom području, neće utjecati na očuvanje identiteta samih momčadi zahvaljujući vodećim ljudima u klubovima i navijačima.1262 Danas se upravo bojazan od gubitka identiteta klubova i nacionalnih vrsti spominje kao opravdanje uvođena pravila poput „home-grown players“ pravila.1263 Parlament je također naglasio da su UEFA, nacionalni savezi, pa čak i pojedinačni klubovi, dužni direktno primjenjivati i poštivati odredbu tadašnjeg čl. 48.</s><s>UEZ-a, te je pozvana Komisija da protiv istih pokrene postupak temeljem čl. 85.</s><s>UEZ-a, kako bi se ukinuo sustav transfera kakav je postojao, što je kasnije učinjeno, kao i da se postepeno poveća udio stranih igrača državljana država članica u određenim klubovima, sve do potpunog ostvarenja načela slobode kretanja sportaša, uz ograničenje i ostvarenje načela nacionalnosti isključivo za reprezentacije jer tu nije riječ o profesionalnom nogometu već o nacionalnom ponosu i identitetu.1264</s>
<s>Prema autoru, ovakav stav Parlamenta iz 1989. godine podupire tezu ovoga rada da su navedena pravila poput pravila o „home-grown players“ ili „pravila o kvotama stranih igrača“ suprotna europskom pravu, te „potpuno ostvarenje načela slobode kretanja“, kako se 1262</s>
<s>Zanimljiv je podatak da je Italija nakon neuspjeha na svjetskom nogometnom prvenstvu 1966. godine donijela odluku da u talijanskom prvenstvu mogu igrati samo Talijani.</s><s>Navedeno je pravilo ukinuto tek u sezoni 1980./81., zbog toga što se nakon predmeta Donà, još jedan predmet pojavio pred ES-om, no nakon ukidanja zabrane igranja za strane igrače tužba je povučena.</s><s>Skreće se pozornost da je 1970. godina Italija bila finalist, a 1982. godine je osvojila Svjetsko nogometno prvenstvo.</s><s>Pitanje da li je riječ o slučajnosti?</s><s>Štoviše, od 1981. do 1987. godine klubovi Serie A nisu smjeli imati pod ugovorom više od dva netalijanska igrača, a od sezone 1988/.89. klubovi su mogli imati tri takva igrača.</s><s>Tek od 1995./96. pravi se razlika između igrača iz EU/EEA i igrača iz trećih država.</s><s>Van den Bogaert, Practical Regulation…, op. cit., str. 325., 328. 1264</s>
<s>251 navodi u predmetnoj Rezoluciji, u biti znači da je ne samo moguće, već i sukladno europskom pravu da u jednom sportskom klubu svi igrači koji su uredno registrirani budu državljani država članica EU, te da čak nema niti jednog igrača državljana navedene države iz koje klub potječe.</s><s>Navedeno možda nije „u duhu sporta“, ali prema autorovu mišljenju jest „ne samo u duhu, već sukladno europskom pravu“ i svaka pravila ili kvote koje onemogućavaju ostvarenje navedenog načela slobode kretanja suprotne su europskom pravu i ne mogu opstati.</s><s>Prema autorovu mišljenju, navedeni stav iz 1989. godine nije izolirani slučaj, već tomu u prilog ide i sudska praksa ES-a, kako je prethodno navedeno.</s><s>Specifičnost sudske prakse jest da ona tumači pravne akte i pomaže u razjašnjenju pitanja europskog prava, no bez pokretanja samih sudskih postupaka, Sud se ne može izjasniti.</s><s>Premda bi prema navedenom stavu Europskog parlamenta iz 1989. godine možda bilo za očekivati jasnije očitovanje Europske komisije kao „čuvara Ugovora“ u tom svijetlu, dogodio se svojevrsni obrat.</s><s>Naime, Europska je komisija 1991. godine donijela neku vrstu „odluke tj. odobrenja“1265 na traženje UEFA-e u pogledu nacionalnih odredba koje se primjenjuju na nacionalna prvenstva, kao i u pogledu naknada za prijelaz igrača iz jednog u drugi klub.1266 Protiv navedene odluke ustao je pred ES tužbom Jean-Marc Bosman1267 i tražio usvajanje privremene mjere kojom bi se stavila izvan snage takva, „odluka tj. pristanak“ Komisije na pravila UEFA-e.</s><s>ES je tužbu odbacio jer se u navedenom predmetu nije radilo o „odluci“ već o „neformalnom prijelaznom dogovoru“ koji se ne odnosi izravno na tužitelja niti je od utjecaja na njegov status nogometaša.</s><s>No, Bosman tu nije stao te je iste godine pokrenuo još jedan postupak pred ES1268 u kojemu je ovoga puta tražio poništaj prethodno navedene „odluke“ Komisije.</s><s>Komisija je u svojemu odgovoru ostala na tragu prethodnog postupka te je nadodala da bi navedeni „neformalni prijelazni sporazum“ trebao olakšati postupak k potpunoj liberalizaciji pravila nacionalnih nogometnih saveza i UEFA-e.</s><s>ES je opet uzeo prvotno u razmatanje, pravnu prirodu same mjere koja se pobija, kako bi mogao donijeti odluku,1269 te je ustvrdio da Komisija nije donijela nikakvu jednostranu odluku s pravnim učinkom na treće stranke, niti je stupila u neki ugovor ili 1265</s>
<s>Navedenom „odlukom“ poznatijom kao „gospodski sporazum“ prihvaćena je nacionalna odredba kojom se od nacionalnih nogometnih saveza od sezone 1992/.93. pa nadalje zahtjevalo da se odobri najmanje 3 igrača s državljanstvom druge države, zajedno s još 2 igrača s državljanstvom druge države koji su aktivno obavljali svoju profesiju bez prekida u predmetnoj državi u razdoblju od 5 godina, i to za prvoligaške klubove, a što se do sezone 1996./97. trebalo odnositi na sve razine natjecanja u kojima sudjeluju profesionalni sportaši.</s><s>U pogledu transfera igrača, naglašeno je da je svaki igrač slobodan po isteku svojega ugovora igrati za drugi klub bez obzira na pregovore njegova kluba i kluba koji ga želi kupiti.</s><s>1267</s>
<s>Kao što je prethodno rečeno, samo one mjere čiji se pravni učinak odnosi na, tj. koji ima sposobnost da utječe na interese tužitelja tako da dovodi do promjena u njegovom pravnom položaju, mogu se pobijati i može se tražiti njihov poništaj.</s><s>O tome vidi odluku, C-60/81, IBM v Commission, ECR Š1981Ć 2639. 252</s>
<s>1269 sporazum s UEFA-om kojega bi ES moga uzeti u razmatranje, što je rezultiralo odbačajem tužbe.</s><s>Gotovo četiri godine nakon toga donesena je povodom treće tužbe odluka koja je svojevrsni kamen temeljac europskog sportskog prava, zapravo odluka, prema autorovu mišljenju imajući u vidu prethodne dvije, u predmetu Bosman III.1270 U pogledu nacionalnih kvota ES je u odluci Bosman utvrdio da je irelevntno što se „nacionalne odredbe“ ne odnose izravno na zapošljavanje igrača iz drugih država članica već na pravo klubova da navedene igrače uvrste u svoje momčadi.</s><s>Jer kako je sudjelovanje igrača u takvim utakmicama osnovna svrha profesionalne igračeve aktivnosti, pravilo koje ograničava takvu aktivnost ograničava i pravo na zaposlenje igrača.1271 Nezavisni odvjetnik Lenz je u predmetu Bosman istaknuo činjenicu da, unatoč tomu pravilu mali je broj klubova koji temelje svoj razvoj i sportske uspjehe na vlastitom razvoju igrača, činjenica da bi ukidanje nacionalnih klauzula otvorilo mogućnost većem zapošljavanju stranih igrača je normalna posljedica ostvarenja slobode kretanja radnika.1272 Odluka ES-a je bila na tragu navedenog mišljenja Nezavisnog odvjetnika, s time da je ES naglasio da „otvaranje tržišta rada stranim igračima u nekoj državi članici smanjuje mogućnosti zaposlenja državljana te države, no ti isti onda imaju mogućnost zaposlenja u drugim državama članicama pod istim uvjetima kao i njihovi državljani“.1273</s>
<s>U Engleskom nogometu prije učinaka presude Bosman u ligaškim natjecanjima moglo je za klub nastupiti najviše tri ne engleska igrača s time da su se državljani Welsa, Škotske, Republike Irske i Sjeverne Irske smatrani igračima u kvoti „engleskih igrača“, dok su primjerice u europskim natjecanjima smatrani igračima koji ulaze u kvotu „ne engleskih igrača“, s time da su se dvojica mogla smatrati „engleskim igračima“ ukoliko potječu iz omladinskog pogona kluba za koji igraju.1274 Talijanski nogometni savez FIGC je tek 2001. godine promijenio svoja pravila o kvotama igrača izvan EU, iako je FIFA još 1997. godine svojom Okružnicom br. 611 pozvala saveze da ukinu diskriminaciju s obzirom na plaćanje naknada za transfere i po isteku ugovora.</s><s>Do tada je svaki klub mogao imati najviše petoricu igrača državljana država izvan EU, a od njih su samo trojica mogla nastupiti istovremeno za klub u istom susretu.</s><s>Novim pravilom ukinuto je ograničenje da samo trojica mogu 1270</s>
<s>253 istovremeno igrati.1275 U svijetlu razvoja mladih igrača i zaštite državnih reprezentacija valja naglasiti da je primjerice u Austriji 2001. godine zaključen „gospodski sporazum“ između predstavnika nacionalnog saveza, klubova, igrača i Vlade, kojim je uvedeno „pravilo 9+9“, kojim je svaki klub na popisu za utakmicu morao imati 9 igrača koji mogu nastupiti za austrijsku reprezentaciju, no „gospodski sporazum“ je ubrzo prekršio Sturm Graz koji se nije želio lišiti usluga svojih bitnih inozemnih igrača.1276 Ipak, vodeći ljudi austrijske Bundeslige su nakon neuspjeha s „pravilom 9+9“, uveli sustav, doduše na dobrovoljnoj osnovi sudjelovanja klubova, koji nagrađuje korištenje usluga austrijskih igrača, tzv. ÖsterreicherTopf („austrijski lonac“) kojim je utvrđeno da će se prihodi od tv prava isplatiti klubovima prema minutama koje su na travnjaku proveli igrači koji mogu nastupiti za austrijsku reprezentaciju (uključujući U-21 igrače).</s><s>1277 Navedeno je imalo učinka, jer je broj neaustrijskih igrača od 41% 2003./04. godine pa na 37% u sezoni 2007./08.1278 Sportska tijela i države članice, u predmetu Bosman tvrdile su da su „nacionalne odredbe“ opravdane neekonomskim temeljima, jer su čisto sportske prirode; da su iste nužne radi očuvanja tradicionalne veze između kluba i njegove države, kako bi se omogućilo navijačima da se identificira sa svojim klubom i da taj klub onda predstavlja određenu državu u međunarodnim natjecanjima; da su nužna radi stvaranja skupine igrača koji bi mogli nastupiti za nacionalnu vrstu; da im je uloga očuvanje natjecateljske razine između klubova, te onemogućilo bogate klubove da kupe usluge najboljih igrača te, konačno, jer su navedena pravila osmišljena u suradnji s Europskom komisijom i redovito se moraju propitivati kako bi ostala u skladu s politikom Zajednice.</s><s>1279 ES je sva predložena opravdanja odbio kao neosnovana.</s><s>Utvrdio je da navedena pravila „nisu dovoljna za postizanje cilja održavanja natjecateljske razine, jer ne postoje pravila koja ograničavaju mogućnost bogatijim klubovima da okupe najbolje igrače dotične države, te tako umanje ravnotežu na jednaki način.</s><s>“1280</s>
<s>2. Sustav nacionalnih kvota danas – FIFA prijedlog „pravila 6+5“ Da sustav kvota, odnosno ograničenja broja igrača još uvijek postoji,1281 pokazuje primjer spora Europske Komisije i Luksemburga, koji je okončan tek u lipnju 2010. godine iako je započeo još 2004. godine.</s><s>Naime, Luksemburški nogometni savez je pravilima propisivao da za svaki klub koji nastupa u nacionalnom natjecanju najmanje 7 igrača na listi od 16 moraju imati državljanstvo Luksemburga ili su prvu licencu za igranje stekli u Luksemburgu, a najviše je po 4 igrača moglo ostvariti transfer za svaki klub u jednoj sezoni.</s><s>Spor je okončan na način da je luksemburški savez izmijenio navedena pravila jer nisu bila u skladu s pravom EU.1282 Ipak, unatoč tomu FIFA i dalje ne odustaje od svoje ideje o nacionalnim kvotama predlažući „pravilo 6+5“, kojim bi svaka momčad morala započeti utakmicu s najmanje 6 igrača koji bi mogli nastupiti za reprezentaciju države u kojoj se natječe navedeni klub, s time da se tijekom utakmice može promijeniti 3 igrača, tako da u konačnici kvota iznosi 3+8 u korist „stranih igrača“, s time da nema ograničenja u pogledu zaključenja ugovora sa stranim igračima.1283 Kao razlog uvođenja navedenog pravila, slično kao i u slučaju pravila „homegrown players“, Predsjednik FIFA-e Blatter navodi da su dovođenjem sve više stranih igrača klubovi izgubili lokalni, ali i nacionalni identitet, a mladi igrači dobivaju sve manje prigoda ostvariti karijeru u matičnim klubovima.</s><s>1284 Parrish i Miettinen pak smatraju da je navedeno pravilo diskriminatorno, i to izravno diskriminatorno.1285 Prema planovima FIFA-e, navedeno se pravilo trebalo postupno uvoditi, radi prilagodbe klubova, počam od sezone 2010./11. s „pravilom 4+7“ do konačnog uvođenja u sezoni 2012./13., no u međuvremenu je Europski 1281</s>
<s>Jedan zanimljiv slučaj koji se tiče odnosa nacionalnih kvota državljanstva je i slučaj nizozemskog vaterpoliste Harry van der Meera koji je 1997. prešao u talijanski klub Savonu, te je uslijed pravila talijanskog saveza koja dopuštaju da najviše 3 igrača bez talijanskog državljanstva mogu nastupiti za klub, bio prisiljen uzeti talijansko državljanstvo.</s><s>Da to nije učinio klub bi doveo drugog istočnoeuropskog igrača koji je bio voljan promijeniti državljanstvo.</s><s>Na taj način je van der Meer ograničen u ostvarivanju njegova prava na slobodu kretanja radnika, a kada je nekoliko godina kasnije želio nastupiti za nizozemsku reprezentaciju to mu nije bilo moguće zbog talijanskog državljanstva.</s><s>Martins, Freedom of Movement in Relation to Sport, International 1282</s>
<s>Luksemburški je savez tvrdio da je riječ o privremenim pravilima o transferima, kao i da su statistički podaci pokazali da pravilo u prvoj ligi ne onemogućava zapošljavanje stranih igrača i ne predstavlja diskriminaciju za državljane drugih država EU.</s><s>Vidi opširnije: European Commission: Free movement: EU closes</s>
<s>Blatter, 6+5 rule is crucial, dostupno na: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/ president/ news/newsid=762500/index.html, (11.10.2011.).</s><s>1285</s>
<s>255 parlament1286 izrazio svoje protivljenje navedenom prijedlogu, kao i Europska komisija koja je priznala da je navedeno pravilo izravno diskirminatorno i krši čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>1287 U konačnici, barem za sada FIFA je odustala od uvođenja navedenog pravila na svojem 60.</s><s>Kongresu održanom u Johanesburgu u rujnu 2010.1288 Nužno je istaknuti još jednu činjenicu.</s><s>Navedeno „pravilo 6+5“, kao izravno diskirminatorno, sukladno čl. 45(3).</s><s>UFEU-a u pogledu slobode kretanja radnika, moglo bi biti opravdano na temelju javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja.</s><s>Kako je u konkretnom slučaju jedino moguće primijeniti tek „javni poredak“, prema Langeu, niti ovo se opravdanje ne bi moglo primijeniti, jer nogomet je postojao i prije uvođenja pravila o kvotama 6+5, stoga ne postoji opravdanje u pogledu javnog poretka kojim bi navedeno pravilo opstalo.</s><s>Osim toga, navedeno pravilo je protivno i ostvarenju tržišnog natjecanja u EU.1289 FIFA je uvođenje „pravila 6+5“ opravdala potrebom zaštite nacionalnog identiteta nogometa i državnih reprezentacija, nužnošću promicanja mladih igrača, te poboljšanjem tržišne utakmice među klubovima, no navedena opravdanja, poput onih u pogledu nužnosti postojanja pravila o naknadama za slučaj transfera, koje su uspješno pobijene pred ES, ne daju valjane argumente za uvođenje navedenog pravila.1290 S druge strane ima primjera sasvim suprotnih od predlaganih pravila o kvotama.</s><s>Tako u Njemačkoj svi državljani država članica UEFA-e ulaze u kvotu EU/EEA igrača, u prvoj i drugoj njemačkoj nogometnoj ligi, što je samo dokaz da je potpuna sloboda kretanja radnika, i to ona proširenoga tipa (ne ograničena samo na državljane EU) moguća, iako se treba naglasiti da ista pogoduje moćnije klubove.1291 Razlog takvoj liberalizaciji leži u posebnoj socijalno-političkoj situaciji, jer ako se prisjetimo da je padom Berinskog zida došlo do spajanja Istočne sa Zapadnom Njemačkom, jasno je zašto su uvedeni tzv. UEFA-rezidenti (državljani država čiji su savezi članovi UEFA-e), (njem.</s><s>UEFA-Ausländer).</s><s>Možemo reći da je strategija njemačkog saveza bila dugoročna, smatrajući da će prije ili kasnije doći do daljnjeg proširenja EU.</s><s>Ipak, zamjetan je utjecaj presude Bosman na broj njemačkih igrača u klubovima.</s><s>Naime, početkom 90-tih godina prošlog stoljeća približno 80% igrača su bili njemački državljani, 13% iz država područja UEFA-e (bez Njemaca), te 7% državljani izvan područja UEFA-e, da bi 2005. godine odnos bio slijedeći 50 % igrača s njemačkim 1286</s>
<s>Grafički prikaz 2: Udio nogometaša u Njemačkoj 1990-ih godina, te 2005. godine § 2 Autonomno uređenje specifičnih odnosa u sportu s naglaskom na pravila regionalnih i nacionalnih saveza u pogledu ograničenja broja igrača – pravilo „home-grown players“ Ono što je zasigurno interesantno i što predstavlja jednu od hipoteza ovoga rada jest način na koji države članice, odnosno pojedini sportski savezi koji uživaju veliku autonomiju u okviru država članica, unatoč proklamiranim slobodama i zabrani diskriminacije s obzirom na nacionalnost, u biti, pod nekom vrstom opravdanja specifičnosti sporta, ograničavaju slobodu kretanja radnika na neizravan način.</s><s>Već je bilo riječi o odluci Bosman i načinu na koji je ta odluka utjecala na svijet sporta, poglavito nogometa.</s><s>Ovdje treba istaknuti da, pogotovo kada promatramo profesionalni sport, nužno je da što više mladih sportaša, koliko god je to moguće uspije, jer npr. u Engleskoj se manje od 10% mladih nogometaša ponudi prvi profesionalni ugovor.1293</s>
<s>Nakon što je odluka ES-a u predmetu Bosman dobrano uzdrmala način na koji su nogomet uredili FIFA i UEFA, već 1996. godine UEFA je započela s razmatranjem ideje o „pravilima koja će poticati razvoj mladih igrača u klubovima – „engl. home grown players regulation“, no istu je inicijativu Europska komisija odlučno odbila.1294 Navedeno se pravilo sastojalo u tomu da klubovi u svojim natjecanjima u sastavu imaju određeni broj igrača koji su trenirani i školovani u matičnom savezu.1295 Ova inicijativa je u biti sukladna pravilu koje je uvedeno 2005. godine, te se postavlja pitanje kako to da je nešto što prema mišljenju Komisije 1996. godine nije bilo u skladu s europskim pravom, danas uvedeno?</s><s>No, kako je došlo do uvođenja ovoga spornog pravila?</s>
<s>UEFA je po okončanju Kongresa u Tallinu 2005. godine izdala Deklaraciju o lokalnom usavršavanju igrača.1296 Navedena je Deklaracija naglasila značaj treniranja i razvoja mladih igrača; priznato je da financiranje igra izuzetnu ulogu u nogometu, ali da sportski interesi moraju prevladati, te da klubovi moraju prihvatiti određenu odgovornost oko razvoja igrača umjesto kupovine igrača koje su drugi klubovi stvorili; i konačno određeno je da će se od klubova od sezone 2006./07. zahtijevati da u svojim sastavima imaju određeni broj „engl. local trained players“.</s><s>U službenom priopćenju UEFA-e u obliku pitanja i odgovora,1297 kao glavno opravdanje uvođenju prijedloga o „igračima usavršavanim u lokalnoj sredini“ (engl. „local trained players“) navedeno je da se nastoji potaknuti klubove na usavršavanje vlastitih igrača, umjesto dovođenja igrača s raznih strana, kakva je praksa u nogometu.</s><s>Također, izričito se naglašava da ovo pravilo nije nikakva „osveta“ ES-u za odluku Bosman, te da UEFA sada s EU-om ima dobre odnose, pozivaju institucije EU i države članice na daljnju 1294</s>
<s>Ovdje treba naglasiti da je EU izuzetno osjetljiva na pitanje ulaganja u razvoj i obrazovanje mladih, poglavito kada je riječ o sportašima.</s><s>Tomu u prilog najbolje ilustrira predmet koji se našao pred Europskom komisijom, kojim se postavilo pitanje ulaganja Francuske države u profesionalne klubove koji imaju državne trening-centre, u iznosu od 2.3 milijuna € godišnje, i da li se na taj način krše pravila tržišnog natjecanja, državnim potporama (state aid).</s><s>DN: IP/01/599, „Commission does not object to subsidies for French Professional Sports clubs“, 25.4.2001., Vidi u Parrish, Sports law and policy…, op. cit., str. 138. 1296</s>
<s>258 suradnju kako bi se osiguralo da su navedena pravila u skladu s europskim pravom; rečeno je da navedene pravila ne krše prema mišljenju UEFA-e pravila europskog prava o slobodi kretanja, kao i da nisu povezana s državljanstvom igrača.</s><s>O navedenom stavu UEFA-e iz 2005. godine, na postavljeno pitanje što prema mišljenju UEFA-e čini zapravo „usavršavanje (engl. training)“ nije dat odgovor, već je rečeno da će naknadne konzultacije s udrugom profesionalnih igrača, institucijama EU i drugim partnerima iznjedriti pravi odgovor.1298 Igrači usavršavani u domaćoj sredini (engl. „home-grown players“) su od strane UEFA-e definirani kao igrači koji, bez obzira na svoje državljanstvo ili godine, su trenirani od strane svojih klubova, ili od strane drugog kluba iz istog nacionalnog saveza u razdoblju od najmanje 3 godine između 15. i 21. godine igračeva života.1299 Tako je UEFA navedenim pravilima u svojim natjecanjima (Champions league i UEFA Europa league) od 2008./09. godine zahtjevala da klubovi u svojem sastavu od 25 igrača1300 imaju 4 igrača koji su se usavršavali i razvijali u navedenom klubu za koji su registrirani i druga 4 igrača razvijaju u klubovima koji pripadaju nacionalnom savezu navedenog kluba, tzv. „pravilo 4+4“.</s><s>II.</s><s>POTPORA EUROPSKOG PARLAMENTA I EUROPSKE KOMISIJE U pogledu pravila o „home grown players“ Europski parlament i Europska komisija su se pozitivno očitovale na predložena pravila.</s><s>Naime, Europski je parlament 2007. godine „izrazio jasnu podršku UEFA-inim mjerama kojima se obrazovanje mladih igrača zahtijeva određeni najmanji broj „home-grown“ igrača u profesionalnoj momčadi, kao i ograničenjem broja igrača u momčadi; te vjeruje da su takve poticajne mjere proporcionalne i poziva 1298</s>
<s>Ovo je dosta zanimljivo pitanje, jer mnoštvo moćnijih klubova ima otvorene vlastite trening-centre (kampove i akademije) diljem svijeta, čak i na drugim kontinetima poput primjerice Afrike; a također je zanimljivo pitanje što s klubovima „kćerima“ ili kako se znaju još zvati „podružnicama“ moćnijih klubova, u koje se u pravilu šalju igrači koji su tek završili juniorski staž i nisu sposobni odmah nastaviti s radom u prvoj momčadi ili novo dovedeni igrači koji trebaju aklimatizaciju.</s><s>Npr. Chelsea FC je brazilca Alexa ustupio nizozemskom klub PSV-u u razdoblju od 2004. do 2007. godine jer navedeni igrač nije ispunjavao uvjete za dobivanjem radne dozvole u Engleskoj.</s><s>Od 1999. godine odlukom Odjela za obrazovanje i zapošljavanje u Engleskoj strani nogometaš (izvan EU) može dobiti radnu dozvolu ukoliko je riječ o vrhunskom igraču koji će unaprijediti kvalitetu nogometa, a za to moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti: mora imati najmanje 75% natjecateljskih utakmica za najbolju seniorsku vrstu svoje države u protekle 2 godine prije podnošenja zahtjeva i reprezentacija za koju igra mora biti u posljednje 2 godine prosječno rangirana u najboljih 40 prema FIFAljestvici.</s><s>Dostupno na službenim stranicama Engleskog nogometnog saveza FA : http://www.thefa.com/ TheFA/RulesandRegulations/FARegulations/NewsAndFeatures/2009/work_permits_players.aspx, (1.7.2011.).</s><s>1299</s>
<s>259 profesionalne klubove da striktno primjenjuju navedena pravila“.1301 Godinu dana kasnije u Rezoluciji o Bijeloj knjizi o sportu, Europski je parlament istaknuo da je „pravilo FIFA-e 6+5“ izravno diskriminatorno, ali shema pravila o „home grown“ igračima prihvaćena je kao proporcionalnijom i nediskriminatornom.1302 Europska komisija je 2008. godine, također, dala pozitivno očitovanje,1303 te je član Komisije zadužen za zapošljavanje, socijalne odnose i jednake mogućnosti, Vladimir Špidla izjavio da „U usporedbi s namjerom FIFA-e o uvođenju tzv. „6+5 pravila“, koji je izravno diskriminirajući, pa slijedom toga nije u skladu s pravom EU, pravilo o „home grown players“ predloženo od strane UEFA-e čini mi se proporcionalno i u skladu s načelom slobode kretanja radnika“.</s><s>Član Komisije zadužen za obrazovanje, usavršavanje, kulturu i mladež, Ján Figel također je istaknuo da „Mjere koje zahtjevaju od najboljih europskih klubova očuvanje strukture kvalitete usavršavanja se nameću kao nužnost, a pravila UEFA sprječavaju rizik da profesionalni nogometni klubovi napuste strukture treniranja“.</s><s>U Bijeloj knjizi o sportu, Komisija je istaknula da su kvote o broju stranaca izravno diskriminatorne, te slijedom toga protivne europskom pravu, no s druge strane, u mjeri 9,1304 kao i u Akcijskom planu Pierre de Coubertin1305 koji čini sastavni dio Bijele knjige o sportu, u mjeri A3 (obrazovanje i usavršavanje) navedeno je da „Pravila koja zahtijevaju od klubova da uključe u momčadi određenu kvotu „home-grown“ igrača, može se prihvatiti kao sukladnom odredbama Ugovora o slobodi kretanja radnika, ukoliko ne dovode do izravne diskriminacije temeljene na državljanstvu i ukoliko njihovi mogući učinci neizravne diskiriminacije mogu biti proporcionalni legitimnim ciljevima kojima teže, poput osnaživanje i zaštita talentiranih mladih igrača“.</s><s>Navedeno pravilo podupro je i Arnautov-Izvještaj.1306 Iako nije obrazloženo, ipak izgleda da je pravilo opravdano u navedenom Izvještaju kao 1301</s>
<s>European Commision: UEFA rule on „home-grown players“: compatibility with the priniciple of free movement of persons, of 28.5.2008, IP/08/807.: „UEFA-a „Home-grown pravilo“ je potencijalno sukladno pravu EU iako mjera može dovesti do indirektne diskriminacije temeljem državljanstva, ista slijedi legitiman cilj promicanja razvoja i obrazovanja (engl. training) mladih igrača i konsolidiranje ravnoteže u natjecanju.“ 1304</s>
<s>Arnaut-Izvještaj, op. cit., str. 49. i 50.: „takav sustav, koji promiče obrazovanje, usavršavanje i tržišnu ravnotežu, treba biti shvaćen kao sukladan pravu Zajednice“.</s><s>260</s>
<s>U radnim materijalima uz tzv. Bijelu knjigu o sportu 2 iz 2011. godine, Komisija je ponovno, ovoga puta možda najsnažnije izrazila svoju potporu uvođenju ovoga pravila.</s><s>Utvrđeno je da navedeno pravilo, čija je svrha okupljanje i razvoj mladih igrača te osiguranje ravnoteže u natjecanju, može biti sukladno pravu EU, ukoliko: a) je navedeno pravilo sposobno učinkovito postići navedene ciljeve; b) ukoliko nema drugih mjera koje su manje diskiminirajuće od ovih pravila, te c) ukoliko navedena pravila ne idu izvan onoga što je nužno za postizanje svojih ciljeva, a Komisija će nadzirati provedbu navedenih pravila od slučaja do slučaja kako bi se ostvarili proklamirani ciljevi, uz naglasak da navedeno pravilo nije analizirano s aspekta tržišnog natjecanja.1308 No, zanimljivo je da Komisija u istome aktu navodi da „zahtijevanje boravka određenog broja godina na području države članice, kao uvjet sudjelovanja u sportskim natjecanjima jednako kao domaći sportaši predstavlja ograničenje slobode kretanja“.</s><s>1309 Kako je prethodno rečeno, pravilo „home-grown players“ upravo zahtijeva registraciju igrača pod matičnim savezom određeni broj godina, znači boravak određeni broj godina na području države navedenog saveza, kako bi taj igrač ostvario status „home-grown“ igrača.</s><s>Iz prethodno navednog jasno proizlazi da navedeno pravilo ograničava slobodu kretanja sportaša.</s><s>Da niti sama Europska komisija nije sigurna u usklađenost navedenih pravila s europskim pravom, ukazuje i činjenica da se obvezala promatrati način na koji će zaživjeti navedeno pravilo i da će o svemu dati svoje mišljenje u 2012. godini,1310 čime zapravo kupuje vrijeme i nastoji sagledati moguće probleme.</s><s>Ipak, treba istaknuti da je Rezolucija Europskog parlamenta o europskoj dimenziji sporta iz 2012. godine ponovno dala potporu tom pravilu, predlažući uvođenje tog modela u druge profesionalne lige u Europi, kao i stavljajući naglasak na nužnost razvoja mladih talenata i nastojanje smanjivanja ovisnosti klubova o transferima igrača.1311</s>
<s>III.</s><s>OPRAVDANJA UVOĐENJA PRAVILA „HOME-GROWN“ IGRAČA Navedeno se pravilo opravdava nužnošću potrebe promicanja usavršavanja i obrazovanja mladih igrača, jer bez navedenih pravila mladi igrači dobivaju sve manje prilika za obavljanje svojih aktivnosti u klubovima koji teže rezultatima; kao i da bez navedenih pravila se zapravo neće uspjeti popraviti situacija u pogledu manjka mladih igrača i „bazena talentiranih“ igrača koji bi mogli igrati za reprezentacije država;1312 održavanje natjecateljske ravnoteže među klubovima onemogućavanjem bogatih klubova da dovode najbolje igrače u svoje sastave, kao i održavanje povezanosti klubova s lokalnim zajednicama1313.1314 Štoviše, valja naglasiti da argumentu „povezanosti s identitetom kluba“ u odluci Bosman, Sud nije priznao postojanje.</s><s>1315 Činjenica da je UEFA dala preporuku da se navedena pravila uključe u autonomne akte nacionalnih saveza, može dovesti do nejednakosti jer je moguć slučaj da se u europskim natjecanjima zahtijeva provođenje takvih pravila, a u nacionalnom, koji bi trebao predstavljati „jaku povezanost lokalne zajednice s klubom“ takve potrebe za zaštitom i te iste povezanosti nema.</s><s>Navedeno pravilo nije izravno diskriminatorno, ali jest neizravno diskriminatorno jer ukoliko uzmemo čl. 19.</s><s>„FIFA Pravila“ koja tek pod iznimnim okolnostima dopuštaju transfere igrača mlađih od 18 godina, jasno je da se navedenim pravilima žele diskriminirati državljani i drugih država članica EU različitih od nacionalnih saveza, jer će navedene uvjete najlakše ispunjavati mlađi igrači državljani iste države u kojoj se nalazi i odgovarajući savez.</s><s>Ideja, kako je sadržano u Bijeloj knjizi o sportu, jest da se „promiče razvoj mladih igrača i potakne klubove da ulažu u razvoj mladih ljudi, a ne samo u transfere igrača“.1316 Navedeno proklamira i Europska sportska Povelja1317 naglašavajući da 1312</s>
<s>U pogledu navedenog treba istaknuti da su primjerice Europski nogometni prvaci Francuska 2000. (15 od 22 igrača) i Grčka 2004. u svojim sastavima imali gotovo sve igrače koji su igrali u inozemstvu, dok primjerice Italija koja je postala svjetski prvak 2006. ili Španjolska kao svjetski i europski prvak 2008. odnosno 2010. su imali gotovo isključivo igrače koji su igrali u matičnim ligama.</s><s>Čak i u momčadi koja je nedavno postala prvakom Europe 2012. godine, od 23 igrača samo su 4 igrača igrali izvan Španjolske.</s><s>Ipak, treba istaknuti da je liberalizacijom tržišta rada nogometaša prisutna pojava sve većeg broja igrača iz reprezentacija lige pet najvećih država koji igraju u inozemstvu.</s><s>Primjerice 2000. na europskom prvenstvu Italija je od 22 igrača imala 22 igrača koji su igrali u Italiji, da bi 2008. od 23 igrača njih 5 igralo u inozemstvu, isto je tako bilo i sa Španjolskom.</s><s>Vidi Dobson, Goddard, The Economics of Football, op. cit., str. 233. i 234. 1313</s>
<s>U pogledu opravdanja o nužnosti održavanja povezanosti klubova s lokalnom zajednicom, najbolje ilustrira studija sociologa Ranca koji je utvrdio da klubovi možda i simboliziraju lokalni identitet, ali ne nacionalni, no to nužno ne znači da navijači više cijene i podupiru lokalne igrače, štoviše u multietničkim i multinacionalnim sredinama upravo raznolikost igračkog kadra nekog kluba može dovesti do veće povezanosti drugih grupa s predmetnim klubom.</s><s>Vidi Ranc, „Vectors of Identification and Markets of Identity in Contemporary European Football“ u Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community Law…, op. 1314</s>
<s>„svi mladi ljudi trebaju imati priliku stjecanja sportskih vještina“.</s><s>Problem s navedenim opravdanjem jest taj da navedena pravila samo neizravno promiču razvoj i usavršavanje mladih igrača jer ne postoji mehanizam, poput u slučaju pravila o licenciranju klubova u pogledu ispunjavanja financijskih i drugih uvjeta za natjecanje, kojima bi se klubovima nametnula obveza ulaganja određenog financijskog iznosa u razvoj mladih igrača.</s><s>1318 Navedeno podsjeća na „pravilo 3+2“ – o nacionalnim kvotama iz odluke Bosman, za koju je Sud istaknuo da „nisu dovoljne za postizanje cilja održavanja natjecateljske ravnoteže, jer ne postoje pravila koja bi ograničavala najbolje klubove da dovedu najbolje nacionalne igrače, te na taj način opet umanje ravnotežu kojoj se teži“.1319 Bogatiji klubovi će opet moći ulagati u razne akademije kojima bi mogli dovoditi mlade igrače u njima ostvarivati propisane uvjete o boravku i registraciji u nacionalnom savezu, odnosno klubu, a to je sve protivno ciljevima EU o usavršavanju i ulaganju u mlade igrače, jer se, zapravo, događa eksploatacija tih mladih sportaša.1320</s>
<s>Također, opravdanje da su navedena pravila nužna kako bi se stvorili uvjeti razvoja dovoljnog broja igrača koji bi mogli nastupati za nacionalnu reprezentaciju saveza koji primjenjuje navedena pravila, teško je prihvatiti imajući na umu činjenicu da većina reprezentacija može, a vrlo često to i čini, koristiti usluge njenih državljana koji igraju izvan matičnog saveza u drugim klubovima.</s><s>Drugo opravdanje koje se poziva na održavanje povezanosti s lokalnom zajednicom samo dodatno potkrjepljuje navode da su predmetna pravila u svojoj suštini diskriminatorna jer potiče igranje „lokalnih“ igrača umjesto stranih igrača.</s><s>Teško bi navedena pravila mogla opravdati načelo proporcionalnosti.</s><s>1321 Predmetna pravila, štoviše, ne zahtijevaju da navedeni „lokalni“ igrači uopće nastupe za svoj klub, te će mnogi klubovi u sastavu od 25 igrača imati igrače koji ispunjavaju navedene kriterije, ali ih nisu dužni koristiti, pa je vrlo izgledna situacija da klubovi pošalju na sportsko igralište opet sve igrače koji ne potječu iz navedenog saveza.1322 Stoga, ako se sjetimo da je igranje i nastupanje za klub ono što čini suštinu igračeve djelatnosti, jasno je da se istima ne postiže svrha da ti mladi „lokalni“ igrači ostvaruju svrhu svoje djelatnosti, a to je igranje.</s><s>1317</s>
<s>Deklaracija iz Nice, op. cit. t. 13. promiče zaštitu mladih igrača od ekonomske eksploatacije.; Isto je i u Rezoluciji Europskog parlamenta o budućnosti nogometa u Europi, iz 2006. godine (Belet-Izvještaj), op. cit., t. 1321</s>
<s>Temeljni analitički proces u definiranju da li su većina sportskih pravila, uključujući UEFA „home-grown players“ pravilo, sukladna u pogledu Ugovora, nije u utvrđivanju da li navedeno pravilo potpada pod polje primjene Ugovora, već da li su opravdana na temelju priznatih ciljeva, prikladna ciljevima kojima se teži i proporcionalna.1323 Neki autori navedeno pravilo još nazivaju i „pravilo 4+4“, te naglašavaju da u usporedbi s „kvotom 3+2“ koja je ukinuta nakon odluke Bosman, navedeno pravilo ne zahtijeva da navedeni „home grown“ igrači nastupe za klub, već isključivo moraju biti u sastavu igrača prijavljenih za natjecanja navedenog kluba, pa slijedom toga nisu izravno već neizravno diskriminatorni.1324 Kako smatraju Miettinen i Parrish, navedenim se pravilima mogućnosti zapošljavanja državljana drugih država neizravno umanjuju zbog razloga što će državljani predmetne države iz koje potječe klub jednostavnije i lakše ispuniti predmetne uvjete.1325 Opravdano Freburn ističe da se ovdje ne radi o domaće usavršavanom (engl. „home-grown“) ili klupski usavršavanim (engl. „club-grown“) igračima, već je ispravnije govoriti o nacionalno usavršavanim (engl. „nation-grown“) igračima, pa se teško oteti dojmu da je navedeno pravilo usmjereno na diskriminaciju temeljenu na državljanstvu, više no što je cilj promicanje usavršavanja mladih igrača.1326</s>
<s>Kako navedena pravila ne mogu biti uvrštena u kategoriju onih koja su svojstvena sportu, jer u prvom redu ne pogađaju sve sportaše na isti način, stoga ona strana koja pobija navedena pravila mora dokazati da nisu proporcionalna, odnosno na FIFA-i i UEFA-i je da dokažu da navedena pravila slijede legitimni cilj, te da nema manje restriktivnih mjera kojima bi se mogli isti ciljevi ostvariti.1327</s>
<s>IV.</s><s>MOGUĆE ALTERNATIVE NAVEDENIM PRAVILIMA Imajući u vidu načelo proporcionalnosti, postavlja se pitanje da li postoje manje restriktivne alternative navedenim pravilima?</s><s>Freeburn ih navodi nekoliko: sustav naknada za razvoj igrača i stvaranje određenog fonda iz kojega bi se financirao razvoj mladih igrača, koji iako ograničavajući na slobodu kretanja radnika, mogao bi biti objektivno opravdan i mogao bi biti uveden u okviru licencijskog programa FIFA-e za klubove, a koji postavlja program razvoja 1323</s>
<s>264 mladih igrača kao jedan od ciljeva licenciranja;1328 sustav solidarnosti u smislu raspodjele novčanih sredstava od prihoda među klubovima i dr. 1329 Miettinen i Parrish, predlažu i modele tzv. krutog ograničenja plaća (engl. „hard-salary cap“),1330 igračkih draftova,1331 kao i mogućnost da kolektivni ugovori reguliraju visinu plaća sportaša i dr. Kako navedeno pravilo, bez obzira na njegovu usklađenost s europskim pravom nije samo po sebi dovoljno za ostvarenje postavljenih ciljeva, postoje razni modeli koji bi zajedno s navednim pravilom mogli ostvariti ciljeve.</s><s>To su razna „bonus pravila“ kojim bi klubovi bili dodatno nagrađeni ukoliko bi nastupali s određenim brojem mladih igrača ili „pravila o porezu za promicanje mladih sportaša“ kojima bi klubovi bili u obvezi imati u svojem sastavu određeni minimalni broj mladih igrača, u protivnom bi plaćali određenu naknadu u obliku neke vrste tzv. poreza (engl. promotion tax).</s><s>Na tragu toga je i Van den Bogaert, koji je mišljenja da navedeno pravilo kojim se nameće obveza klubovima da u svojim sastavima imaju od 3 do 5 mladih igrača do 21/23 godine na listi za susret iz država EU/EEA sukladno je europskom pravu, a na treneru je odlučiti koliko će ih koristiti, s time da može biti i više takvih igrača u sastavu.</s><s>1332 Svakako je dobra alternativa ovim pravilima ostvarenje mehanizma solidarnosti, prethodno istaknutog, kao i raspodjela određenog postotka od televizijskih i drugih prava za razvoj mladih igrača.1333 1328</s>
<s>dostupno http://www.uefa.com/newsfiles/409406.pdf, (2.11.2011.); Zanimljivo je da postoje prijedlozi, kako smatraju i Miettinen i Parrish, da bi se od klubova u sustavu licenciranja moglo zahtjevati da određeni iznos svojega proračuna moraju potrošiti, bilo da je riječ o „mekom“ ili „krutom sustavu“, za razvoj i ulaganje u akademije za razvoj mladih igrača ili ukoliko to klubovi ne učine da plaćaju određene kazne kojih se onda iznos ponovno ulaže raspodjelom UEFA-e u razvoj mladih igrača.</s><s>Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community 1329</s>
<s>Oni smatraju da bi sustav ograničenja plaća tzv. „salary cap“ u odnosu na pravo tržišnog natjecanja mogao biti smatram svojstven organizaciji sporta pa tako isključen iz polja primjene čl. 101.</s><s>UFEU-a, ili bi mogao biti prikladan da bude izuzetak sukladno čl. 101(3).</s><s>UFEU-a.</s><s>Sve dok sustav „salary capa“, pogotovo onog „krutog“ (engl. hard) koji za razliku od „mekog“ (engl. soft) kod kojega dio koji otpada na plaće veže uz prihode, ovaj određuje iznos koji se može potrošiti na plaće ali u svim klubovima i na taj način štiti tržište, ima velikih izgleda da bude sukladan pravu tržišnog natjecanja.</s><s>Sve dok igrači mogu ostvariti slobodu kretanja kako bi se zaposlili, „hard cap“ ne bi trebao kršiti tržišno natjecanje.</s><s>A najbolje bi ga bilo uključiti i utvrditi u kolektivnom pregovaranju socijalnih partnera.</s><s>Miettinen, Parrish, Nationality Discrimination in Community 1331</s>
<s>Izbor igrača na početku natjecateljske sezone koji su rangirani prema svojoj talentiranosti, a klubovi ih imaju mogućnost dovesti na način da najlošije plasirani klub na isteku prethodne sezone ima pravo birati najbolje rangirane igrače i tako redom ostali klubovi.</s><s>Posljednji biraju najbolji klubovi prema rezultatima iz prethodne sezone.</s>
<s>Najbolji primjer navedenom ilustrira slučaj raspodjele prihoda od UEFA natjecanja Liga prvaka.</s><s>Tako je primjerice u sezoni 2005./06. u odnosu na sezonu 1992./93. raspodjela dobiti bila učinjena na sljedeći način.</s><s>Od ukupnih prihoda od 598 milijuna €, 430 milijuna € je podijeljeno između klubova koji su se natjecali (72%, za razliku od sezone 1992./93. kada je to bilo 54%), 22 milijuna € je pripalo nacionalnim savezima (4%, za razliku od sezone 1992./93., kada je to bilo 8%), a 145 milijuna € je pripalo UEFA-i kako bi se investiralo u 265</s>
<s>Ima autora poput Conzelmanna1334 koji smatraju da su navedena pravila opravdana pogotovo imajući u obzir nužnost zaštite kvalitete nacionalnih reprezentacija, također ističući da se temelje na razlozima koji su prepoznati i od strane ES-a i drugih europskih institucija, kao opravdani, a to je usavršavanje i razvoj mladim igračima kao legitimni cilj u sportu.1335 Protiv navedenog pravila je i udruženje nogometaša FIFPro koje je istaknulo da navedeno pravilo zapravo pogoduje trgovini mladih igrača, jer je u prvom redu rok od 3 godine prekratak za razvoj i usavršavanje, ali i igranje igrača.</s><s>S druge strane, „pravilo 17+8 o home-grown igračima“ je prema njihovu mišljenju diskriminatorno, pogotovo što su izgledne situacije da kvalitetniji igrači neće moći igrati za svoj klub, tj. uživati svoje pravo na rad, jer će biti izvan kvote od 8 takvih igrača, kojima se mora dati prednost iako su lošije kvalitete.</s><s>Povrh svega toga problem je što se navedeno pravilo ne uvodi u svih 53 saveza članica UEFA-e, već samo u europskim natjecanjima, pa dovodi do diskriminacije.</s><s>1336 Kako smatra Lange, a s čime se autor slaže, teško se oteti dojmu da navedena pravila nisu neizravno diskriminatorna u odnosu na strane igrače, jer ne poštuju načelo proporcionalnosti, no ukoliko bi ona bila umjereno primijenjena, zadovoljivši načelo proporcionalnosti, sukladno odluci Meca-Medina, mogla bi biti sukladna europskom pravu slobode kretanja radnika i tržišnog natjecanja.1337 Prilikom izmjene „FIFA Pravila“ nakon odluke Bosman, jedan od važnih ciljeva bio je stvaranje Fonda solidarnosti, kako na razini UEFA-e, tako i na razini nacionalnih saveza.</s><s>U taj se fond trebalo ulagati određeni postotak ostvarenih televizijskih prava, kazne koje nametnu disciplinska tijela UEFA-e, postotak svih uplata koje FIFA i UEFA uplaćuju nacionalnim savezima, postotak dobiti ostvarene kladionicama, mogući postotak od sponzora i dr. Iz navedenog bi se fonda nagrađivali klubovi koji ostvaruju iznimne rezultate u razvoju mladih igrača (npr. uzima se u obzir broj mladih momčadi, broj mladih igrača u prvoj momčadi, ulaganje u mlade igrače, kvaliteta trenera, broj transfera mladih igrača itd.).1338 razvoj nogometa, pogotovo u razvoj mladih igrača i promicanje ženskog nogometa (24% za razliku od sezone 1992./93. kada je to bilo 20%).</s><s>Vidi: Dixon, The Long Life of Bosman – A Triumph of Law over Experience, 1334</s>
<s>Problem s pravilom o „home-grown players“ jest taj da zapravo potiče trgovinu mladim igračima, jer će sada klubovima, pogotovo onima s više financijskih sredstava, iz najvećih europskih država biti isplatljivije dovesti za puno manji novčani iznos nekog mladog 16. godišnjaka iz neke južnoameričke ili afričke države, jer će isti taj igrač nakon tri godine imati status „home-grown player“ nego što bi bio slučaj s nekim 21. godišnjakom, po svoj prilici iz neke europske države.</s>
<s>Radi boljeg sagledavanja pitanja što predstavlja registracija igrača, koja je usko povezana s ostvarenjem predmetnog pravila, valja reći da ona predstavlja jedan od najvažnijih elemenata ostvarenja prava na rad sportaša.</s><s>U nastavku će se dati komparativni prikaz FIFA Pravila o statusu i transferu igrača iz 2001. godine (prva pravila koja su nastala nakon sporazuma s Komisijom) i trenutno važećih Pravila iz 2010. godine.</s><s>Sukladno „FIFA Pravilima 2001“ utvrđeno je da svaki igrač, bilo da se radi o amateru ili neamateru, u natjecanju koje organizira i priznaje nacionalni savez, mora biti registriran.</s><s>Igrači mogu biti registrirani samo unutar jednog ili dva registracijskog razdoblja, uz ograničenje jedne registracije po igraču za pojedini sport u razdoblju od 12 mjeseci.</s><s>Nacionalni savez može registrirati igrača koji dolazi iz drugog saveza tek nakon što taj drugi savez izda Međunarodni transfer-certifikat, a u slučaju neamatera još uz kopiju ugovora s novim klubom.</s><s>1339 Ovdje treba istaknuti da su odnos igrača i kluba regulirani u vidu radnopravnog ugovora (ili obveznopravnog) kojim se omogućuje, i koji je preduvjet, drugog odnosa, a to je onaj između igrača i nacionalnog saveza (putem kluba za koji igrač igra) u vidu registracije igrača, često nazvano i „savezno pravo“ (engl. federative right), a treba naglasiti da su bili česti slučajevi u kojima su vanjski investicijski fondovi stjecali tzv. „savezno pravo registracije igrača“ i mogli su ulaganjem u igrača raspolagati zapravo njegovom budućnošću dok ga ne bi prodali i tako vratili svoje ulaganje.1340 FIFA niječe postojanje „saveznog prava“, iako je ono još uvijek prisutno i kojim se onemogućuje sloboda kretanja igrača, jer sportaš, dok god je ugovorno vezan za klub i registriran za nacionalni 1339</s>
<s>Primjer je slučaj nogometaša Salomona Kaloua i Dirk Kuijta (tadašnjh igrača Feynord Rotterdama) čija su transfer prava željeli steći neki investicijski fondovi kako bi ih mogli kasnije prodati drugim klubovima, no navedeni ugovor nikada nije postao pravovaljan.</s><s>Vidi Martins, Freedom of Movement in Realtion to Sport, op. cit., str. 104. i Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, op. cit., str. 446. 267</s>
<s>1340 savez, ne može slobodno promijeniti svojega poslodavca.1341 Ipak, valja naglasiti da je pojam „saveznog prava“ kojim se odnos igrača i kluba temeljio na registraciji, a ne na ugovoru, zamijenjen pojmom ugovorne stabilnosti, koji se temelji na ugovornom odnosu kluba i igrača.</s><s>Navedeno, se ipak u većini slučajeva ne odnosi na igrače amatere.</s><s>„FIFA Pravila 2010“ sada propisuju detaljnije postupak registracije i ograničenja.</s><s>Tako je navedeno da igrač može biti registriran istovremeno samo za jedan klub, izmijenjen je broj klubova za koji igrač ukupno može igrati u jednoj sezoni, pa je tako rečeno da igrač može biti registriran za najviše tri kluba tijekom jedne sezone, ali da igrač može igrati službene utakmice za dva kluba.</s><s>Izuzetak je slučaj kada je igrač registriran za dva kluba koji pripadaju različitim savezima u preklapajućim sezonama (npr. u jednom savezu sezona je ljeto/jesen, a u drugom zima/proljeće), te tada igrač može nastupiti u službenim utakmicama za treći klub.</s><s>Još jedno ograničenje, kako bi se zaštitio sportski integritet natjecanja, da igrač ne može nastupiti u služenim utakmicama za više od dva kluba koji se natječu u istom natjecanju.</s><s>1342 Također, nužno je navesti da se registracija igrača ne može izvršiti u svako doba, već postoje točno određena razdoblja kada se navedeno može ostvariti, koja se poklapaju s razdobljima za transfere.</s><s>Naime, sukladno „FIFA Pravilima 2010“, igrač može biti registriran tijekom jednog od dva razdoblja za registraciju određenih pravilima nacionalnog saveza, uz izuzetak igrača čiji je ugovor istekao prije okončanja razdoblja za registraciju tzv. „slobodni igrači“, može biti registriran nakon isteka navedenog razdoblja.1343 Prvo razdoblje za registraciju počinje teči po okončanju sezone i traje u pravilu do početka sljedeće sezone, odnosno ne više od 12 tjedana.</s><s>Drugo razdoblje za registraciju igrača, u pravilu je u razdoblju sredine natjecanja, i ne smije trajati više od 4 tjedana.1344 Oba razdoblja moraju prije svojeg stupanja na snagu ući u FIFA bazu podataka o transferima (FIFA Transfer Matching system) najmanje 12 mjeseci prije namjeravanog stupanja na snagu.1345</s>
<s>U Italiji, Španjolskoj, Njemačkoj i Francuskoj prvo razdoblje traje od 1.7.-31.8., (u Engleskoj od 2001“ drugo razdoblje za transfere je imalo još jedan dodatni uvjet, a to je bilo da do registracije u tom razdoblju može doći isključivo zbog „tehničkog uravnoteženja momčadi, odnosno zbog čisto sportskih razloga“.</s><s>Navedeni je uvjet sada ukinut, jer zapravo nije imao učinka zbog preširoko postavljenog uvjeta.</s><s>Vidi Van den Bogaert, Practical Regulation…,op. cit., str. 306. 1345</s>
<s>Pravila UEFA-e o registraciji igrača već od sezone 2006./07. uključuju pravilo o igračima usavršavanim u lokalnoj sredini (engl. „locally trained players“).</s><s>Tako svaki klub koji se natječe u natjecanjima pod organizacijom UEFA-e (Liga prvaka (engl.</s><s>Chamiopns league) ili UEFA Europa liga (engl.</s><s>UEFA Europa league) ) ima „listu A“ koju čini najboljih 25 igrača određenog kluba i „listu B“ koju može sastaviti s neograničenim brojem igrača, te za svaku listu podnosi prijavu igrača UEFA-i prilikom registracije.</s><s>Na „listi A“ od 18. do 25. mjesta se mora nalaziti 8 „home-grown“ igrača nazvanim „locally trained players“.</s><s>1346 Lokalno usavršavani igrač (engl. locally trained player) je igrač koji je ili igrač usavršavan u određenom klubu (engl. club trained player) ili igrač usavršavan pod okriljem saveza (engl. association trained player).</s><s>Tako, pravila o natjecanju Lige prvaka pod okriljem UEFA-e ograničavaju broj igrača na način da na „listi A“ (listi prijavljenih igrača) nogometnog kluba koji se natječe u Ligi prvaka, igrači od broja 18 do broja 25 s liste vezani su pravilom „locally trained players“ a koje se odnosi na mlade igrače od 15 do 21 godine, bez razlike u odnosu na nacionalnost i godine života, i ti igrači moraju najmanje 3 godine provesti registrirani za taj klub ili drugi klub iz istog nacionalnog saveza.</s><s>Ukoliko klub ima manje od 8 „locally trained“ igrača na popisu od 25 igrača, razmjerno tomu lista se skračuje.</s><s>UEFA-a je dala preporuku svim nacionalnim savezima da radi boljitka nogometa navedeno pravilo uvedu u svoje natjecanje, te je prvotno željela da na listi od 18 igrača 7 do 8 igrača budu igrači koji potpadaju pod pravilo domaće usavršavanih igrača „home-grown player“.1347 Postepeno su nacionalni savezi počeli primjenjivati navedeno pravilo u svojim natjecanjima iako uz određene preinake.</s>
<s>Slično je pravilo uvelo Udruženje engleskih nogometnih prvoligaša (The Premier League)1348 engleskog nogometnog saveza (FA), koje ja za sezonu 2010./11. namjeravalo donijeti pravilo da svaki prvoligaš od 25 registriranih igrača mora imati najmanje 8 igrača s 1346</s>
<s>269 manje od 21 godine, s klauzulom „home-grown players“, dakle igrača koji su najmanje 3 godine proveli registrirani pod engleskim nogometnim savezom ili nogometnim savezom Wallesa.1349 Kasnije se ipak donekle odustalo od takvog broja, te se zahtijeva od svakog kluba da podnese listu igrača na kojoj ne smije biti više od 17 igrača koji ne ispunjavaju kriterije „home-grown players“, a ostatak do ukupnog broja od 25 igrača moraju činiti igrači koji ispunjavaju navedeni kriterij.1350 Naime, iako se čini da nema razlike s prvotno predloženim pravilom, ipak razlika postoji jer je prije morala postojati lista s 25 igrača i od toga je najmanje 8 igrača moralo biti „home-grown players“, a sada to nije slučaj.</s><s>Jedino je bitno da igrača koji nisu domaće usavršavani nema više od 17.</s><s>Tako npr. engleski prvoligaš Arsenal ima samo 20 igrača od mogućih 25, a od toga je 7 igrača „home-grown players“,1351 a s druge strane nogometni klub Chelsea ima svega 21 igrača, a samo 4 igrača koji potpadaju pod kategoriju „home-grown players“.1352 U Poljskoj je također uvedeno pravilo „home-grown players“.</s><s>Naime, od 28 igrača, 18 mjesta je slobodno i mogu ih zauzeti igrači bilo kojeg državljastva, a ostalih 10 mjesta je rezervirano i podijeljeno na način da 3 čine klupski trenirani igrač, a ostalih 7 igrači usavršavani unutar saveza.1353 Razlog ovako dosta liberalnom pristupu stranim igračima vjerojatno leži u činjenici da poljski savez ne strahuje od prevelikog dolaska stranih igrača zbog lošije financijske moći poljskih klubova, te je čak rijetkost vidjeti više od 2 ili 3 inozemna igrača u isto vrijeme na terenu.</s><s>U Švicarskoj su inozemni igrači značajno doprinijeli kvaliteti nacionalne reprezentacije.</s><s>Švicarska je nogometna liga od 1980. godine uvela status „nogometnog švicarskog državljanstva“ (Fussballschweizer) kojim stranci koji su najmanje 5 godina igrali u Švicarskoj nisu bivali naturalizirani, već im je dodijeljena licenca švicarskog igrača te nisu potpadali u kvotu za strane igrače.</s><s>Navedeni je koncept preteča pravila „home-grown players“ koje je pak u Švicarskoj najranije uvedeno još 1996. godine.</s><s>Razlikuju se sukladno navedenom pravilu igrači koji imaju švicarsko ili državljanstvo Lihtensteina, te strani igrači koji su u razdoblju od 11. do 18. godine najmanje 4 godine igrali 1349</s>
<s>Napominje se da ovih 7 igrača nisu isključivo Englezi, pa je primjerice Španjolac Francesc Fabregas koji je do sezone 2011./12. igrao za engleski Arsenal zbog činjenice da više od 3 godina bio registriran pri britanskom savezu prije svojeg 21. rođendana ulazi u navedenu kvotu.</s><s>1352</s>
<s>1353 u švicarskim klubovima.1354 Također, valja istaknuti da je u Švicarskoj na snazi pravilo „home-grown“ igrača.</s><s>Naime, državljani EU i država članica EFTA-e, s napomenom da državljani trećih država koji s EU imaju zaključene ugovore ne se smatraju „igračima Zajednice“.</s><s>U Prvoj švicarskoj ligi može u utakmici u isto vrijeme nastupiti 5 igrača izvan EU/EFTA, a u Drugoj ligi 3 takva igrača.</s><s>Od 25 igrača koji čine momčad, u Prvoj ligi njih najviše 17 mogu biti igrači bez švicarskog državljanstva ili koji nisu u statusu „local trained players“, dok u Drugoj ligi do 21 igrača, takvih igrača može biti najviše 9.1355 Navedenim pravilima ograničava se sloboda kretanja radnika, odnosno u ovome slučaju sportaša – nogometaša, jer se ograničava uživanje slobode zajamčene člankom 45.</s><s>UFEU-a, ispunjavanjem dodatnih pravila.</s><s>Glavno opravdanje ovakvih pravila je da se štiti dobrobit mladih igrača, o čemu se, kako je rečeno, pozitivno izjasnila Europska komisija u Bijeloj knjizi o sportu i drugim aktima europskog prava,1356 i omogućava im se da se razvijaju u svojim matičnim klubovima, a klubovima koji nisu toliko financijski jaki omogućava se da mogu zadržati mlade igrače.</s><s>Sve bi to trebalo koristiti i nacionalnim reprezentacijama, jer se ne bi smjele događati situacije da nema kvalitetnih igrača te države u klubovima prve lige, jer većinom igraju strani igrači.</s>
<s>Prema mišljenju autora, ovakvim se pravilima uopće ne ostvaruju proklamirani ciljevi, jer se zapravo događa da bogatiji klubovi u nogometu, rukometu, košarci i drugim sportovima dovode izuzetno mlade igrače i onda ih određeno potrebno vrijeme posuđuju drugim klubovima kako bi ostvarili uvjet od 3 godine registracije, da bi potom koristili njihove usluge za svoj klub.</s><s>Ulaganje u mlade igrače je investiranje, jer je puno isplativije kupiti mlađeg igrača koji je kvalitetan, efekt uloženog i vraćenog (engl. cost-effective)1357 puno je veći od ulaganja u starijeg igrača kojega se kasnije ne može „prodati“.</s><s>Nešto drugačija pravila od onih u Engleskoj postoje u Italiji, iako i Talijani imaju pravilo o ograničenom broju stranih igrača.</s><s>1354</s>
<s>Navedeno je pravilo donijelo međunarodne uspjehe švicarskim mlađim kategorijama.</s><s>Naime, 11 od 18 igrača U-19 momčadi koji su igrali polufinale europskog prvenstva bili su druga generacija imigranata (secundos), a 2/3 momčadi U-17 koja je 2009. osvojila svjetsko prvenstvo su bili igrači s dvojnim državljanstvom.</s><s>Lehmkuhl, Siegrist, Switzerland: Professionalisation and internationalisation, str. 221.-237., str. 228. u Niemann, Borja, Grant (Ur.), The transformation of European football, op. cit.</s><s>1355</s>
<s>Bijela knjiga o sportu, op. cit.: „Pravila koja zahtijevaju od klubova određenu kvotu „lokalno“ treniranih igrača mogla bi se prihvatiti kao sukladnom odredbama Ugovora o slobodi kretanja osoba ukoliko ne dovode do izravnih oblika diskriminacije temeljene na nacionalnosti i ukoliko je moguće neizravne diskriminacije koja bi mogla biti opravdana sukladnosti s legitimnim ciljevima, kao što je osiguravanje i zaštita usavršavanja i razvoja mladih igrača“.</s>
<s>Navedena pravila ne mogu prema mišljenju autora biti objektivno opravdana, jer kako smo prethodno vidjeli postoje alternativne metode koje ne ograničavaju slobodu kretanja radnika.</s><s>Kako ćemo vidjeti u nastavku, statistički podaci ukazuju da navedeno pravilo nije dovelo do porasta broja „home-grown“ igrača, već naprotiv u posljednjoj je godini još šire primjene pravila zabilježen pad.</s>
<s>Kako se može iščitati iz stava UEFA-e iz 2006. o „locally trained players“1358 jasnim se nameće svrha ovog pravila.</s><s>To nikako, prema mišljenju autora, nije poticanje ulaganja u razvoj mladih igrača, već isključivo ograničavanje bogatijih klubova da svojim neograničenim novčanim sredstvima dovedu bilo kojeg igrača kojeg ocijene da može ojačati njihovu momčad ili igrače dovode kako bi oslabili konkurenciju.</s><s>Prema mišljenju autora ovakvim se pravilima ne postiže proklamirani cilj „povećanje ulaganja u mlade igrače i poticanje njihova razvoja“.</s><s>Da li sport, sportski savez, klub, može biti prisutan i podložan zakonima tržišta, poput bilo kojeg trgovačkog društva, u kojem jači i moćniji uvijek mogu ponuditi bolje uvjete radniku iz konkurentskog trgovačkog društva ili za sport vrijede posebni zakoni?</s><s>Sport zasigurno ima svojih specifičnosti, no ne može se dopustiti da međunarodna sportska udruženja, a i klubovi iz zakona tržišta uzimaju ogromne profite u vidu TV prava, marketinških prava i dr., a s druge strane zaziru od pravila koja to isto tržište uređuju.</s><s>VII.</s><s>STATISTIČKI PODACI O STRANIM IGRAČIMA I „HOME-GROWN PLAYERS“</s>
<s>Već je bilo govora o tomu da je nakon objave odluke Bosman zamjetna veća mobilnost sportaša kao radnika u EU, jer je liberalizirano njihovo tržište rada.</s><s>Naime, sve do 1995. godine u pet najjačih nogometnih liga (Italija, Engleska, Njemačka, Španjolska i Francuska) postotak stranih igrača (dakle igrača nedržavljana države iz koje potječe klub) nikada nije bio viši od 10%, da bi od 1995. godine do 2000. godine taj broj porastao od 18,6% do 35,6%.1359 1358</s>
<s>Vidi odgovor na 10. pitanje o tomu da li se navedenim pravilima ograničava klubove da dovedu one igrače koje žele i da ojačaju momčad kako žele, UEFA, Investing in Local Training of Players iz 2006. godine, dostupno na: http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/uefa/UEFAMedia/273606_DOWNLOAD.pdf, 1359</s>
<s>Poli, Besson, From the South to Europe, A comparative analysis of African and Latin American football 1995.-2005. godine broj stranih igrača iz država koje ne pripadaju EEA je porastao od 6,4 % do 19,2 %, u sezoni 2005./06. ti igrači su predstavljali čak ½ svih stranih igrača u pet najvećih liga.</s><s>272</s>
<s>Naime, u sezoni 2007./08. više od 42,4% igrača koji su nastupali za klubove iz tih država u prosijeku su bili strani igrači, a u Engleskoj Premier ligi taj postotak seže do 52,6%.</s><s>Igrači izvan-EU čine više od 50% što je veliki porast u usporedbi s razdobljem prije liberalizacije tržišta nakon odluke Bosman, kada je broj bio oko 30%.1360 Navedeno dokazuje tezu da je učinak odluke Bosman i taj da mjesto kvota koje su u odnosu na europske državljane ostale ispražnjene većinom upotpunili igrači iz država Latinske Amerike, pogotovo onih koji imaju mogućnost stjecanja državljanstva neke od država EU (pa tako od svih stranih igrača u Portugalu igrači iz Latinske Amerike čine 79,6%, u Italiji 51%, a u Španjolskoj 47,8%).1361 U pogledu sve veće prisutnosti stranih igrača, odnosno sve veće mobilnosti radnika u europskom nogometu najbolje ilustrira podatak za Njemačku Bundesligu u kojoj je 1964. godine oko 97% igrača bilo rođeno u Njemačkoj, dok je 2004. godine taj broj pao na oko 47%.</s><s>Također, studije su pokazale da su u usporedbi s njemačkim državljanima, državljani država iz istočne Europe plaćeni 15% bolje, oni iz zapadne Europe oko 30 % bolje, dok igrači iz zemalja Latinske Amerike, čak 50% bolje.1362 Zanimljivi su podaci koji govore u prilog sve većem broju stranih igrača u Prvoj talijanskoj nogometnoj ligi (Serie A).1363 Naime, u posljednje četiri sezone zamjetan je očiti porast broja stranih igrača (uključuje igrače iz drugih država EU, te igrače izvan EU).</s><s>U sezoni 2006./07. od 613 profesionalnih igrača, njih 193 su bili strani državljani (31,5%), od kojih je 101 bio iz EU, a ostali su bili izvan EU prostora.</s><s>U sezoni 2009./10. od 738 profesionalna igrača, njih 297 su bili strani državljani (40,2%), od kojih je njih 184 bilo iz EU, a ostali su bili izvan EU prostora.</s><s>Dakle zamjetan je postotak rasta broja stranih igrača, no ono što je zanimljivo da je broj igrača izvan EU izuzetno velik.</s><s>Samim time se postavlja pitanje, da li je zaživjelo tržište rada i sloboda kretanja radnika-sportaša unutar EU kada se analiziraju ovi pokazatelji?</s><s>1360</s>
<s>Podaci ustupljeni autoru za natjecanja Talijanske prve lige (Serie A) i druge lige (Serie B) za razdoblje od sezone 2006./07. do sezone 2009./10., uz dopuštenje Talijanskog udruženja nogometaša Talijanskog nogometnog saveza (Associazione Italiana Calcatori della Federazione Italiana Giuoco Calcio).</s><s>273</s>
<s>Grafički prikaz 3: Udio stranih igrača u Italiji, sezona 2006./07. i 2009./10.</s><s>Zasigurno da je sloboda kretanja sportaša zaživjela i da je broj od 40,2% stranih profesionalnih igrača u talijanskoj prvoj ligi veliki, no to je zbog velikog broja igrača izvan EU.</s><s>O razvoju i sve većoj razlici između financijski jačih liga i onih slabijih iz manjih država, najbolje ilustrira primjer da je u razdoblju od 1994.-1998. godine među polufinalistima Kupa prvaka (preteće današnje Lige prvaka) bilo 55% klubova iz država velike četvorke: Italija, Engleska, Španjolska i Njemačka, dok u razdoblju od 1999.-2003., nakon liberalizacije tržišta sportaša po odluci Bosman, postotak je bio 95%.1364 Europska je komisija, 2008. godine naručila izradu studije o „home-grown players“.</s><s>1365 Navedena je studija pokazala zanimljive podatke.</s><s>Kada govorimo o trening-centrima, važno je istaknuti da takvi centri okupljaju veliki broj mladih sportaša, tako da primjerice u Španjolskoj okupljaju više od 100 mladih sportaša od 15 do 18 godina, dok je u Francuskoj broj manji zbog koncentracije kvalitete.</s><s>No, ono što je zanimljivo, je ilustrativni podatak da je broj stranih igrača u toj dobnoj kategorji izuzetno mali, od nekih danskih klubova (Midtjylland i Esjberg), belgijskih (Sporting Lokeren, KRC Genk), finskih (Tampere HJK) u kojima je 100% mladih igrača državljana te države, do poznatih klubova poput francuskog PSG (koji ima 8,3% stranih igrača koji su svi državljani EU), engleskog Arsenala (21,6% stranih igrača iz država EU), a prema raspoloživim podacima najviše stranih igrača, ali svih iz država članica EU (50%) ima engleska Aston Villa.</s><s>Najviši postotak stranih igrača izvan EU 1364</s>
<s>274 ima engleski Bolton Wonderers (12%), čemu valja pridodati strane igrače iz država članica EU (8%).1366 Što se tiče statističkih podataka, prosijek „home-grown players“1367 u Europi iznosi 44% za sezonu 2007./08., s time da je nerazmjer među ligama i klubovima izuzetno veliki.</s><s>Pa tako u sezoni 2007./08. u Engleskoj, Arsenal u svojim redovima imao 75,7% igrača koji zadovoljavaju uvjet „home-grown players“, dok je najmanje imao klub Bolton Wonders 30,3%; u Portugalu najviše je imao Sporting s 59%, dok najmanje je imala Sporting Braga svega 22%.1368</s>
<s>Da su proklamirani ciljevi navedenog pravila UEFA-e promašeni, najbolje ilustriraju navedeni podaci.</s><s>Od igrača koji mogu biti definirani kao „igrači razvijani u klubu“ (engl. club trained players) od 1990. godine postotak je od gotovo 7 igrača koji igraju u prvoj momčadi, pao 2004. godine na jedva 4,2, s time da po ligama najmanje takvih igrača ima u talijanskoj Serie A svega 15%, dok najviše u Francuskoj prvoj ligi 33 % (najviše klub Toulouse FC 64%, a najmanje Valenciennes FC, svega 4,5%).</s><s>Primjerice u Španjolskoj je nesrazmjer među klubovima još drastičniji, jer Athletic Bilbao ima najveći postotak 67%, 1369 dok primjerice Getafe CF se ističe s 0% takvih igrača.</s><s>U njemačkoj Bundesligi, najviše ima Hertha Berlin 53%, a najmanje VFL Bochum svega 4%; u Engleskoj Manchester United 46,9%, a najmanje Reading 4,1%, a u Italiji najviše Empoli 37%, a najmanje Livorno 0%.1370 Ipak, podaci za 2010. godinu, koje je svojoj studiji obradio Međunarodni centar za sportske studije1371 pokazuju da je u odnosu na 2009. godinu broj „club trained players“ smanjio,1372 te je do 1.10. 2010. godine na takve igrače otpadalo 23,3% igrača što je izrazito malo povećanje od svega 0,2% u odnosu na 2009. godinu, ali je trend pada prisutan u najjačim europskim ligama od 2005. godine, s time da je poljska liga pokazala smanjenje broja takvih igrača od čak 8,1%.</s><s>U sezoni 2010./11. nastavljen je negativni trend smanjenja broja „club trained 1366</s>
<s>Riječ je o skupnim podacima za igrače usavršavane u klubovima „club trained players“ i igrače usavršavane u klubovima unutar saveza „association trained players“.</s><s>1368</s>
<s>Napominje se da navedeni klub ima izravno diskiminatornu politiku zapošljavanja igrača, naime za navedeni klub mogu igrati isključivo Baski ili sportaši koji imaju baskijske korijene, uz vrlo rijetke izuzetke.</s><s>1370</s>
<s>Besson, Poli, Loïc, Demographic Study of Footballers in Europe 2011, op. cit., str. 27.-29.; Iz navedene studije proizlazi da islandska liga ima najveći postotak klupski usavršavanih igrača visokih 50% igračkog kadra, dok portugalska liga ima najmanji postotak svega 6,4%.</s><s>Hrvatska liga ima postotak od 34,5% (zazima 6. mjesto od 36. liga, dok Slovenija s 30,9% zauzima također visoko 11. mjesto).</s><s>1372</s>
<s>275 players“ za daljnjih 1.1%, te je on sada na razini Europe 22.2% igračkog kadra, s time da od 11 igrača koji imaju najviše nastupa manje od 1/5 su „club trained players“– 19% igračkog kadra.1373</s>
<s>Grafički prikaz 4: Postotak igrača usavršavanih u klubovima (club-trained players) od 2009.-2011.</s><s>Kako se pravila „home-grown“ igrača u prvom redu, dok svi nacionalni savezi ne uvedu ista pravila u svoje autonomne akte, odnose prvenstveno na klubove koji se natječu u UEFA-inim natjecanjima, u nastavku će se dati prikaz navedenih liga čiji klubovi sudjeluju u tim natjecanjima.</s><s>Naime, u 2010. godini od pet najkvalitetnijih liga, francuska liga ima postotak od 25,8% igračkog kadra koji otpada na takve igrače, u Španjolskoj 24,2% kadra, u Njemačkoj 19% kadra, u Engleskoj 16,2% kadra, a Italija je posljednja s 8,9%.</s><s>Ukoliko znamo da UEFA pravilima od kadra od 25 igrača, njih 4 moraju biti „club trained players“, što odgovara odnosu od 16%, zanimljivo je da jedino talijanska nogometna liga ne udovoljava navedenim kriterijima.</s><s>Navedeni podaci su u potpunosti u skladu s provedenim istraživanjima koja su pokazala da što je više riječ o ligi s kvalitetnijim i financijski moćnijim klubovima, to je udio stranih igrača veći (pogotovo onih izvan država EEA).1374 Tome u prilog ide i studija za sezonu 2010./11. koja je pokazali daljnji pad broja „club trained players“ pogotovo u Italiji, gdje je taj postotak sada svega 7.4%1375, usporedbe radi Island ima najveći postotak 43.4%.</s><s>1373</s>
<s>Besson, Poli, Loïc, Demographic Study 2012, str. 4, 33. i i 77.</s><s>Slovenska liga je na visokom drugom mjestu s 39% lokalno treniranih igrača odmah iza Islanda sa 43.4% (najviše ima ND Gorica sa 68.2% a najmanje NK Olimpija Ljubljana sa 12% takvih igrača), a na trećem je mjestu hrvatska liga sa 38% (najviše NK Osijek 77.8%, a najmanje NK Lučko svega 8.7%).</s><s>Od velikuh 5 liga, najviše je Španjolska 24.7%, pa Francuska sa 1374</s>
<s>Od velikih 5 liga, najviši je postotak u Španjolskoj 24.7% (jedina zabilježila porast), slijedi Francuska sa 22.9%1376, Engleska sa 16.2%1377, te Njemačka sa 16%1378.</s><s>Najveći je porast zabilježen u Austriji sa 17.3% na 25%; najveći je pad zabilježen u Bugarskoj sa 23.2% na Francuska</s>
<s>Grafički prikaz 5: Postotak igrača usavršavanih u klubovima (club-trained players) po ligama Zaključno, ukoliko usporedimo podatke iz 2004. godine s posljednje dostupnima iz 2011. godine, zamjetno je da umjesto da postoji tendencija povećanju „club trained players“ dakle ulaganja u mlade igrače iz vlastitog omladinskog pogona, dolazi do sve većeg manjka takvih igrača.</s><s>Navedeno dokazuje tezu da navedena pravila ne proizvode proklamirane učinke radi kojih su uvedena, a to je ulaganje u razvoj mladih igrača.</s><s>1376</s>
<s>U okviru teorije „ljudskog kapitala“ 1380 sportaša i ulaganja u iste, pokušati će se dati objašnjenje opravdanosti ili neopravdanosti sportskih pravila koja ograničavaju tržište rada sportaša, pogotovo mlađih igrača.</s><s>Navedena je teorija izuzetno važna s aspekta judikature ESa, pogotovo odluka Bosman i Bernard.</s>
<s>I. OPĆENITO O ULAGANJU U LJUDSKI KAPITAL SPORTAŠA Ljudski je kapital definiran kao ukupnost znanja i vještina koje pojedinac unosi u svoj rad.1381 Teorija ljudskog kapitala se temelji na premisi da je sadržaj učenja ili usavršavanja taj koji povećava produktivnost pojedinca (radnika), a samim time i volju poslodavca da plaća više plaće.</s><s>1382 Mnogi stručnjaci smatraju ukupnost znanja i vještina radnika (ljudski kapital) motorom razvoja, odnosno glavnog sudionika ekonomskih djelovanja, te osim formalnog školovanja, značenje usavršavanja na radu je jednako važno u determiniranju produktivnosti.1383</s>
<s>U teoriji ljudskog kapitala razlikujemo opće usavršavanje (obuka) koja se odnosi na stvaranje vještina ili značajki koje su jednako uporabljive svim poslodavcima, te specifično usavršavanje (obuka) koja se, u pravilu, može iskoristiti samo u onoga poslodavca koji osigurava obuku.1384 Becker je u svojem temeljenom djelu „Ljudski kapital“ jasno razlučio dvije vrste vještina i znanja: opće znanje i vještine, koje mogu koristiti i drugim poslodavcima, te posebno znanje i vještine, koje povećavaju i imaju značenje za radnika koji obavlja određene poslove, te prema njegovu mišljenju poslodavci nikada neće moći nadoknaiti ulaganje u opće znanje i vještine radnika, pa stoga neće niti ulagati u navedeno.</s><s>1385 Poslodavac će omogućiti opće usavršavanje jedino u slučaju kada vanjski čimbenici 1380</s>
<s>278 onemogućuju mobilnost radnika među poslodavcima.1386 Navedena teorija da poslodavci ne ulažu u opće znanje i vještine radnika opovrgnuta je istraživanjem i teorijom Acemoglua i Pischkea.1387 No, ono što su oni naglasili jest da poslodavac neće ulagati u znanje i vještine radnika ukoliko neće moći povratiti uloženo.1388 U svojem istraživanju Gathmann i Schönberg su ponudile model „ljudskog kapitala prema specifičnosti zadaća“ (engl. task-specific human capital), te su dokazale da se pojedinci u pravilu zapošljavaju kod poslodavaca koji zahtjevaju vještine slične onima koje su bile potrebne na prošlom zaposlenju, a udaljenost novog radnog mjesta i sposobnost promjene poslodavca s godinama izrazito opadaju.1389 Imajući u vidu specifičnost odnosa u sportu i ulaganja u ljudski kapital sportaša, navedena se teorija može svakako primijeniti.</s>
<s>Općenito teoriju ljudskog kapitala je dobro opisala i Nezavisna odvjetnica Sharpston u predmetu Bernard.</s><s>Navela je da: „ukoliko poslodavci mogu biti sigurni da će imati koristi za razumno razdoblje od usluga radnika koje usavršavaju, to je poticaj usavršavanju, a koji je također i u interesu samih radnika“.1390 No, postavlja se pitanje po čemu se sportski sektor razlikuje od drugih područja tržišta rada (poput primjerice pilota, znanstvenika i dr.) i u kojemu je prisutno opravdanje ograničenja slobode kretanja radnika.</s><s>Hendrickx smatra da razlog tomu leži u specifičnim karakteristikama sporta koje proizlaze iz čl. 165.</s><s>UFEU.1391 Ovdje treba naglasiti da je za razvoj kompletnog vrhunskog sportaša potrebno izrazito mnogo čimbenika, pa tako psihologija razlikuje mnoštvo istih (primjerice: internalna (lokus) kontrola kao izvor upravljanja osobnim ponašanjem sportaša; percepcija vlastite efikasnosti koja je bitna za determiniranje sportaševa pojma o sebi; motivacijski aspekt ličnosti (predanost, kompetitivnost i motiv za dostignućem); specifične osobine ličnosti bitne za savladavanje stresa (čvrstoća ličnosti, spremnost za kontakt igru, optimizam i atribucijski stil te strategija suočavanja sa stresom); specifične osobine ličnosti odgovorne za usklađeno i zajedničko djelovanje s momčadi (taktička disciplina, taktička odgovornost i kooperativnost); specifična znanja i vještine nužnih za rješavanje situacija u igri (razumijevanje igre, kreativnost, ambideksternost (uspješna igra objema rukama ili nogama), igračko natjecateljsko iskustvo, 1386</s>
<s>279 igračka prilagodljivost).1392 Treba istaknuti da su mnogi od tih čimbenika svojstveni svakom čovjeku – sportašu, i primarno ovise o njemu samome u kojoj i kolikoj će se mjeri razviti, no na mnoge od njih izravni učinak ima usavršavanje i razvoj u okviru procesa stvaranja igrača, koji obavljaju sportski klubovi i djelomice reprezentacije nacionalnih saveza.</s><s>U razvoju igrača veliku ulogu ima i razvoj ličnosti igrača u obliku pristupa i odnosa spram rada, zalaganju, stavljanja interesa momčadi ispred vlastitih interesa, igranju s nezaliječenim ozljedama itd.1393 Što se sve odvija u glavama sportaša, najbolje ilustrira primjer bivšeg irskog nogometaša Eamona Dunphya, koji je u svojoj autobiografiji iskreno priznao da se znao naći u situacijama unutarnjeg emotivnog sukoba kada je kao rezervni igrač morao gledati kako njegovi suigrači igraju, potajno se nadajući da će izgubiti kako bi ponovno postao standarnim prvotimcem.1394</s>
<s>Karakteristike ljudskog kapitala sportaša, uz karakteristike kluba koji „prodaje“, tako i onoga koji „kupuje“ igrača, imaju izuzetno važnu ulogu u utvrđivanju vrijednosti igrača.1395 Késenne je u svojem metodološkom ispitivanju utvrdio i dokazao da će veliki klubovi zaposliti više vrhunskih igrača od manjih klubova jer veličina tržišta ima pozitivan učinak na prosječan ishod, odnosno razlog leži u većoj produktivnoj razini vrhunskih igrača u velikim klubovima, pa će ih takvi klubovi onda i zapošljavati.1396 Usavršavanjem (obukom) i razvojem igrači stječu ljudski kapital specifičan za njihovu djelatnost, dok s druge strane njihov klub stječe samo djelomični ljudski kapital, pa je jasno da klubovi neće ulagati u razvoj mladih igrača ukoliko ne mogu očekivati povrat uloženog prilikom transfera igrača, a sam sustav transfera smatra se osiguranjem naknade uloženog u stručno osposobljavanje igrača.1397 Pogrešno je smatrati da profesionalni sportaši tjedno provedu malo vremena u okviru svojega radnopravnog odnosa.</s><s>Naime, istraživanja su pokazala da profesionalni sportaši provedu između 24 i 32 sata tjedno u okviru različitih djelatnosti svojega sporta (treninzi, utakmice, putovanja na utakmice, promidžba svojega kluba i dr.).1398 1392</s>
<s>Vidi o tomu opširnije u Trninić, Kardum, Mlačić, Hipotetski model specifičnih osobina vrhunskih sportaša u momčadskim sportskim igrama, Društvena istraživanja, vol.</s><s>19. (2010.) br. 3., str. 463.-485. 1393</s>
<s>Sportski klubovi ulažu u mlade igrače i na taj način oblikuju „općenitu obuku-usavršavanje i treniranje“ (engl. general training) što rezultira osposobljenim i, u sportskom smislu, obrazovanim sportašima.</s><s>Prethodno navedeno treba imati na umu kada se zna da karijera sportaša, primjerice nogometaša, i to onih najtalentiranijih započinje već s osam godina, ali mali broj igrača nastavi s aktivnim profesionalnim sportom iza trideset pete godine života.1399 Matični su klubovi, poput svih poslodavaca koji ulažu u svoje radnike zainteresirani vezati igrače duljim ugovornim razdobljima, kako bi zaštitili svoja ulaganja.1400 S druge strane sportaši pak takvo znanje i vještine stečene kod bivšeg kluba mogu primjenjivati kod drugoga poslodavca, odnosno u drugome klubu.</s><s>Također, drugim financijski moćnim klubovima također odgovara da mogu dobiti „gotova sportaša“ bez ulaganja u njegov dugogodišnji razvoj, kao što velike moćne korporacije i poslodavci mogu kupiti gotovog radnika, općenito obučenog za obavljanje poslova kod svih poslodavaca.1401 Ipak specifičnost sportaša kao radnika i nekog radnika u npr. tvrtki Microsoft ili Facebook je ta da radnici u tim globalnim korporacijama u pravilu u svojim ugovorima o radu imaju ugovorene tzv. klauzule o zabrani takmičenja s poslodavcem.</s><s>Navedene odredbe znače da i nakon prestanka radnog odnosa kod toga poslodavca, navedeni radnici ne smiju raditi kod drugog poslodavca koji se bavi istom djelatnošću.</s><s>Samo po sebi jasno je da navedena odredba nije primjenjiva u svijetu profesionalnog sporta jer bi se na taj način onemogućila karijera sportaša.</s><s>Navedeno je još jedan dokaz tezi o specifičnosti radnih odnosa sportaša.</s><s>Ukoliko je naknada – plaća koja pripada igraču vezana za njegove učinke na radnom mjestu (treningu i utakmicama), igrači će ulagati više truda u svoje zalaganje i u usavršavanje svojih vještina.1402 Trening-centri nacionalnih saveza odlučujući su čimbenik u organizaciji usavršavanja i razvoja mladih igrača u Europi, jer se na jednom mjestu okupljaju najkvalitetniji mladi igrači stariji od 15 godina, pruža im se mogućnost usavršavanja na najvišoj razini, najviša razina medicinske skrbi, obrazovanje i dr. Uz nacionalne trening-centre, važnu ulogu, pogotovo u velikim državama imaju regionalni trening-centri, koji okupljaju igrače od 12. do 15. godine.1403 O tomu o kolikom se ulaganju radi, najbolje ilustrira podatak da su najviše ulagali 1399</s>
<s>281 francuski nogometni klubovi u prvoj ligi 2008. godine.</s><s>Naime, oni su prosječno1404 po klubu uložili u proračun trening-centara za razvoj mladih igrača 3,5 milijuna €, engleski 3 milijuna €1405, talijanski 2,8 milijuna €, njemački i španjolski 2,4 milijuna €; slovenski 200.000 €, a mađarski prvoligaši najmanje, prosječno 21.000 € po klubu.1406 Ulaganje prvoligaša u trening centre - 2008. francuski</s>
<s>Grafički prikaz 6: Ulaganje prvoligaša u milijunima €.</s><s>Upravo je pitanje ulaganja u mlade igrače bilo ključno u predmetu Bernard.1407 Naime, kako je ES već utvrdio u predmetu Bosman,1408 očekivanje primitka naknade za treniranje može dovesti do poticanja klubova u traženju novih talenata i treniranju mladih igrača, ali povrat investiranog u treniranje koje čine klubovi nesigurno je po svojoj prirodi zbog toga što klubovi snose trošak u pogledu svih mladih igrača koje okupljaju i treniraju, ponekad i nekoliko godina.</s><s>Samo neki od tih igrača započnu profesionalnu karijeru po okončanju razdoblja usavršavanja (razdoblja stvaranja igrača) bilo pri klubu koji ih je trenirao ili pri drugom klubu.</s><s>1409 Štoviše, troškovi koji nastaju usavršavanjem mladih igrača, samo su djelomično naknađeni od koristi koje klubovi ostvare od igrača za vrijeme razdoblja u kojemu se kod njih usavršavaju.</s><s>Slijedom toga, klubovi koji pružaju usavršavanje mogu izgubiti 1404</s>
<s>Navedeni podaci predstavljaju prosijek, a razlike među klubovima izrazito su velike unutar istoga natjecanja, tako je u Francuskoj najviše ulagao 2008.</s><s>Lille oko 6,3 milijuna €, dok je prvi slijedeći klub PSG sa 1405</s>
<s>U Engleskoj su razlike među klubovima također velike, tako je 2008. godine Arsenal uložio najvše 3,76 milijuna €, dok je najmanje uložio Derby County svega 900.000 €.</s><s>1406</s>
<s>282 poticaj na ulaganje u usavršavanje mladih igrača ukoliko ne bi mogli dobiti povrat uloženoga u te svrhe kada, po okončanju razdoblja usavršavanja (razdoblja stvaranja) igrač sklopi profesionalni ugovor s drugim klubom.</s><s>To bi poglavito bio slučaj s manjim klubovima, čije je investiranje na okupljanje i usavršavanje mladih igrača na lokalnoj razini od značajne važnosti za socijalnu i odgojnu ulogu sporta.</s><s>Slijedom prethodno navedenog ES je ustvrdio da proizlazi da je shema koja predviđa plaćanje naknade za razvoj igrača u slučaju kada mladi igrač, po okončanju razdoblja usavršavanja (razdoblja razvoja igrača), potpiše profesionalni ugovor s klubom različitim od onoga koji ga je trenirao, u načelu opravdana svrhom poticanja okupljanja i usavršavanja mladih igrača.</s><s>Ipak, takva shema mora biti sposobna ostvariti taj cilj i mora biti primjerena istomu, uzevši u obzir troškove koje su imali klubovi u usavršavanju kako profesionalnih igrača kao i onih koji nikada neće postati profesionalcima.</s><s>Ovdje također valja naglasiti da će s aspekta teorije ljudskog kapitala, mladi nadareni igrači radije za svoje usavršavanje izabrati klub koji će im omogućiti kvalitetniji razvoj, te u početku manja primanja, ukoliko će im navedeno usavršavanje omogućiti bolji razvoj i u budućnosti veća primanja.1410</s>
<s>Glede ljudskog kapitala sportaša, studija koju je proveo Késene potvrdila je da je jedinica „troška“ razvoja talenta ili naknade za razvoj veća u većim državama s većim tržištem (poput Engleske ili Španjolske) nego u manjim državama (poput primjerice Belgije).1411 Također, kako je potvrdila studija koju su proveli Feess i Muhlheusser, vrlo je česta pojava da poslodavci ulažu u razvoj svojih radnika, što ima za posljedicu da poslodavci često zbog straha da uloženo u razvoj radnika može stvoriti veću dodanu vrijednost kod novog poslodavca koji je zainteresiran za usluge „kompletnog“ radnika, ulažu manje u razvoj radnika, a što je ugovorni odnos između radnika i poslodavca kraći, to je i ulaganje u ljudski kapital radnika manje.</s><s>Ipak, što je strah od odlaska mladog radnika (sportaša) kod drugog poslodavca (kluba) veći, to je češći slučaj da će poslodavac (klub) ukoliko to može ostvariti, ulagati više u razvoj tog radnika i ponuditi mu veću plaću ukoliko radnik (sportaš) pristane na ugovor o radu duljeg trajanja.1412</s>
<s>U pogledu rasprave između Europske komisije i sportskih organizacija u pravcu izmjene pravila o transferima nakon odluke Bosman, utvrđena su tri parametra koja su nužna kako bi 1410</s>
<s>283 se potaklo ulaganje klubova u razvoj vlastitih igrača.</s><s>Naknade koje klubovi prime u slučaju transfera moraju biti dovoljno visoke i učestale da: nadoknade stvarni trošak ulaganja u razvoj igrača; naknade trošak ulaganja u razvoj proporcionalnog broja igrača koji neće postati profesionalnim igračima u usporedbi s brojem onih koji hoće; te moraju biti proporcionalne i dovoljno visoke kako bi predstavljale dobit koju stječe novi klub koji nije ulagao u razvoj igrača, već je dobio „gotov proizvod“, ali opet ne previsoka već na efikasnoj razini.1413 Ono što je važno za svakog igrača, a poglavito za mladog igrača koji je tek u postupku razvoja na svojem profesionalnom planu, jest činjenica da jedino igranjem i stjecanjem iskustva u susretima na visokoj razini, može postati uspješnim igračem.</s><s>1414 Istraživanja pokazuju da u razdoblju od donošenja presude Bosman 1995. godine, pa do sezone 2002./03. je broj stranih igrača značajno porastao (primjerice u Njemačkoj 28%, Engleskoj 25%, Italiji 26%, Francuskoj 17%, dok je primjerice u Španjolskoj vidljiv porast, ali iznosi svega II.</s><s>PLAĆA KAO DETERMINANTA LJUDSKOG KAPITALA SPORTAŠA Jedno od ključnih pitanja u pogledu ljudskog kapitala igrača iz kojega se izvodi i ulaganje u igrače jest pitanje plaća igrača.</s><s>Primjerice u Engleskoj je dvadeset prvoligaša 2008. godine na plaće svojih igrača potrošilo 1.196 milijardi GBP, što predstavlja povećanje od 290% u odnosu na 1998. godinu kada su potrošili 305 milijuna GBP, s time da je 2006. godine prosječna godišnja plaća iznosila 676.000 GBP (umanjeno za razne bonuse koji plaću mogu povećato od 60-100 %).</s><s>Najnižu su prosječnu plaću imali igrači između 17. i 18. godina 24,500 GBP, a najvišu između 27. i 28. godina 899,500 GBP.1416 Postavlja se pitanje zašto su profesionalni sportaši tako visoko plaćeni?</s><s>Odgovor na navedeno pitanje ponudila je grupa autora iz Velike Britanije, koja tvrdi da razlog leži u činjenici da najbolje sportaše, koji imaju izuzetno (sportsko) znanje i vještine, nije lako zamijeniti na tržištu rada jer je broj takvih sportaša vrlo ograničen, u usporedbi s jednim liječnikom, 1413</s>
<s>Ibid, str. 217.</s><s>Napominje se da je u razdoblju od 2008. do 2012. godine Španjolska postala jednom svjetski i dva puta europski nogometni prvak, a svakako razlog u tome jest i činjenica da je navedeni savez karakterizirao najmanji postotak porasta stranih igrača.</s><s>1416</s>
<s>284 prometnim policajcem i sl.1417 Dakle, razlog leži u manjku ponude, koja onda po sebi diktira cijenu.</s><s>Također, valja naglasiti da ogromne razlike u primanjima između sportskih zvijezda s jedne strane i primjerice liječnika s druge strane, čija je društvena uloga nedvojbeno značajnija, leži u činjenici da zbog razvoja televizijskih i marketinških prava sportske zvijezde svojim uslugama „opskrbljuju“ puno širi spektar korisnika – gledatelja, od primjerice liječnika.1418 Kada govorimo o plaćama, nužno je istaknuti da su istraživanja pokazala da vratari u nogometu i drugim sportovima, kao usko specijalizirani sportaši koji mogu igrati samo na jednom mjestu u momčadi, imaju u pravilu najniže plaće, dok primjerice igrači koji igraju u veznom redu, zbog svoje polivalentnosti i manjka uske specijaliziranosti, mogu igrati i u obrani i u napadu, imaju u pravilu najviše plaće.1419 Kako pokazuju istraživanja, godine starosti, odigrane utakmice u karijeri kao i nastupi na međunarodnim utakmicama također utječu na visinu plaće igrača.1420 No kako su u svojem istraživanju pokazali Garcia-del-Barrio i Pujol, važno je naglasiti da treneri ne biraju uvijek najbolje igrače, već slijede ciljeve ekonomske prirode poput popularnosti i ekonomske vrijednosti igrača, te biraju one koji financijski mogu doprinijeti klubu.1421</s>
<s>U tom pogledu i CAS je prilikom utvrđivanja naknade za otkaz ugovora od strane igrača (jednostrani raskid ugovora) uzimao više parametara.</s><s>Pitanje glasi, kako utvrditi cijenu igrača kada se igrači pozovu na čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“ o otkazu ugovora?</s><s>Npr. U predmetu De Sanctis CAS je rekao: „kako utvrditi cijenu (vrijednost) igrača?</s><s>Mnogo toga može se dogoditi u nogometu u dvije godine, a koliko od naknade za razvoj koja se plaća otpada na „vlastiti trud, disciplinu i prirodni talent“ odnosno „karizmu i vlastiti marketing“.1422 Tako je u predmetu De Sanctis, Udinese istaknuo da je De Sanctis zarađivao godišnje plaću od 630.000 €, čemu treba dodati bonus za vjernost klubu svake godine u iznosu 350,878 €, i najam kuće od 9.700 €, što ukupno iznosi 990.578 €.</s><s>Navedenom iznosu treba dodati i bonuse 1417</s>
<s>Najbolji primjer da su izuzetno visoko plaćeni za svoje usluge ne samo sportaši iz momčadskih sportova, već i sportaši pojedinci.</s><s>Primjerice golfer Tiger Woods je 2008. godine zaradio 110 milijuna USD-a i bio je najplaćeniji sportaš na svijetu, dok je na drugom mjestu bio košarkaš Kobe Bryant s 45 milijuna USD-a.</s><s>Na listi od 20 najbolje plaćenih sportaša, čak je 11 sportaša iz pojedinačnih profesionalnih sportova (auto-moto utrke, 1418</s>
<s>285 za uspjeh momčadi.</s><s>Zbog igračeve odluke da iskoristi pravilo čl. 17.</s><s>„FIFA Pravila“, ostalo je neispunjeno 3 godine ugovora.</s><s>U klubu Sevilla FC igrač je trebao zarađivati godišnje 331.578 € uz bonus radi ugovorne obveze sa klubom od 1.050.000 €, što ukupno iznosi 1.381.578 €.1423 U konačnici je CAS u pogledu plaće igrača, odnosno naknade koja mu pripada osim čiste plaće zaračunao i godišnji bonus za vjernost ugovoru, kao i stanarinu koju je klub plaćao igraču, jer je riječ o protuprestacijama koje su kontinuirane 1424 Opravdanost visokih plaća najboljih igrača Lazear i Rosen objašnjavaju povlačeći paralelu s ustrojstvom trgovačkih društva.</s><s>Naime, u trgovačkim društvima predsjednici uprava se u pravilu biraju iz reda zamjenika predsjednika.</s><s>Na dan kada jedan od zamjenika postane predsjednik, njegova se plaća zna utrostručiti, ali se njegova produktivnost ne razlikuje značajnije u odnosu na dan ranije.</s><s>Uloga toga je poticati djelatnike da svojim trudom, zalaganjem i ulaganjem u sebe jednoga dana postanu predsjednici s visokim primanjima.</s><s>Isto tako, se može primijeniti na sport – nogomet, gdje visoke plaće najboljih igrača u momčadi trebaju biti poticaj drugima da budu još bolji i da jednoga dana zarade takav unosan ugovor.1425</s>
<s>Ekonomski „Coase teorem“,1426 po kojemu je suština tržišne ekonomije da sustav cijena slijedi faktore proizvodnje, 1427 u svijetu sporta kaže da standardni natjecateljski model pojedinačne naknade za rad, znači da će radnik (igrač) koji je plaćen manje od njegove 1423</s>
<s>Inače, Coaese teorem se može objasniti raspodjelom (odnosno postojanjem ili ne postojanjem) imovinskih prava.</s><s>Primjer je onečišćenje okoliša: ukoliko npr. tvornica ima pravo zagađivati, trošak onečišćenja pada na teret vlasnika zemljišta uz rijeku, a ukoliko vlasnik zemljišta ima pravo na čistu vodu, plaća tvornica.</s><s>Optimalna alokacija resursa ne smije biti uvjetovana raspodjelom imovinskih prava.</s><s>Coaeseov teorem podupiru neoklasičari-ekonomisti, a u kontekstu radnih odnosa ono bi značilo da ukoliko pravo postavlja određene zahtjeve pred aktere na tržištu, a oni tim zahtjevima ne mogu udovoljiti, odnosno ukoliko to nametnuto pravilo dovodi do nedjelotvornog ishoda, isti će ga zaobilaziti tako da će međusobno ugovarati uvjete kako njima najbolje odgovaraju, sve dok ne postignu djelotvoran, zadovoljavajući ishod.</s><s>Naime, prema neoklasičnoj ekonomskoj doktrini slobodno djelovanje tržišnih sila, kao i tržišno orijentirana raspodjela prihoda stvara najbolje i najpoštenije gospodarske uvjete od najboljeg interesa za radnike, a sindikati, kolektivni ugovori, minimalna plaća i država blagostanja se smatraju čimbenicima koji ograničavaju kompetitivnost.</s><s>Treba naglasiti da se sedamdesetih godina prošlog stoljeća pojavila nova ekonomska doktrina – nova institucionalna ekonomija, koja ističe da neregulirano slobodno tržište često proizvodi neželjene posljedice, a rješenje vide u ulaganju u obrazovanje i usavršavanje radnika, a napredak mogu polučiti one djelatnosti u kojima se zahtjevaju posebne vještine i znanja.</s><s>Vidi detaljnije Summers, What Can Economics Contribute to Social Policy?</s><s>Some Simple Economics of Mandated Benefits, AEA Papers and Proceedings, vol.</s><s>79. (1989.) br. 2., str. 177.-183., dostupno: http://www3.amherst.edu/čjwreyes/econ77reading/Summers.pdf, Bilić</s>
<s>286 vrijednosti graničnog prihoda (engl. marginal revenue product MRP)1428 vjerojatno otići iz kluba ili tražiti otkaz ugovora, a s druge strane klub će prodati igrača ukoliko ocijeni da će više zaraditi od njegove prodaje u drugi klub nego što bi ostvario da ga zadrži.</s><s>Ipak su u sportu značajne specifičnosti, koje utječu na tržište rada, poput nemogućnosti utvrđivanja pojedinačnog doprinosa produktivnosti momčadi, nesigurnost mjerenja buduće produktivnosti kao i utjecaj navijača na tržište rada.1429 Ukoliko navedeni teorem primijenimo na uvođenje tzv. „slobodnih igrača“ (engl. free agency) nakon odluke Bosman, jasno je da sada slobodni igrači mogu odlučiti slobodno igrati – raditi, za klub za koji ocjene da može maksimizirati njihovu produktivnost i naknadu za rad.</s><s>Ipak, posljedice odluke Bosman u kontekstu naknade za rad gledano dugoročno znače produljivanje ugovorne vezanosti i ukupnosti izdvajanja za naknade za rad, no što ima za posljedicu smanjenje pregovaračkih mogućnosti između kluba i igrača, ali i one s potencijalnim novim klubom.</s><s>Najviše koristi imaju igrači kojima istekne ugovor jer se mogu zaposliti u drugom klubu kao igrači kojima se nudi novi ugovor jer u pravilu imaju bolje uvjete.</s><s>1430</s>
<s>Kako tvrde Dobson i Goddard, koji pitanje tržišta rada sportaša stavljaju u poveznicu s bilo kojim drugim tržištem rada, ukoliko klub želi maksimizirati prihode, najviši iznos plaće koji navedeni klub može ponuditi igraču jest vrijednost koju će navedeni igrač donijeti klubu: njegova vrijednost graničnog proizvoda (MRP).</s><s>Ukoliko je igrač plaćen više od njegova MRP-a, prihod kluba je manji nego bi bio da nije doveo navedenog igrača.</s><s>Ukoliko klub može igrača platiti manje od njegova MRP-a, klub u tom slučaju ostvaruje dobit.1431 Ovdje je nužno istaknuti da je napravljena studija utjecaja liberalizacije tržišta rada u američkom bejzbolu koja je pokazala da je prije uvođenja „slobodnih agenata“ (engl. free agency) MRP bacača i udarača, kao igrača čiji je učinak najlakše mjerljiv, bio znatno veći od njihove plaće.</s><s>Slabiji igrači primali su prosječnu plaću koja je bila 54% njihova MRP-a, a najbolji plaću jednaku 37% njihova MRP-a.</s><s>Ukidanjem pravila koja su ograničavala slobodu ugovaranja i kretanja sportaša, rezultiralo je činjenicom da su vlasnici bili primorani platiti igračima iznos proporcionalan njihovu doprinosu timskom dohotku, što je svakako ide u 1428</s>
<s>Vrijednost graničnog proizvoda (engl. marginal revenue product MRP) označava porast ukupnog prihoda poduzeća uslijed zapošljavanja dodatnog radnika.</s><s>Vidi McConnell, Brue, Suvremena ekonomija rada, op. 1429</s>
<s>287 korist sportaša.1432 Autor napominje da je u slučaju sporta poput bejzbola najlakše utvrditi MRP sportaša, dok je u drugim sportovima to znatno teže.</s><s>Primjerice u nogometu, relativno je lako utvrditi MRP napadača ili vratara, ali je teško utvrditi MRP obrambenog igrača.</s><s>S aspekta radnopravne znanosti načelo slobode ugovaranja na tržištu rada u snažnom je sukobu s načelima tradicionalnog radnog prava i to zbog toga što su pregovaračke pozicije poslodavca i radnika nejednake, i radnik se nalazi u nepovoljnijem položaju.</s><s>Kada govorimo o nejednakom položaju, navedeno najbolje ilustrira ekonomski model „Principal-Agent“ u kojemu je Agent – radnik u podređenom položaju, a Principal – poslodavac je ugovorna strana koja nudi ugovor.1433 Ekonomija rada ugovor o radu ne promatra isključivo kao sporazum ugovornih strana o cijeni po kojoj se rad obavlja, već i kao instrument strukturiranja čimbenika-poticaja (engl. incentives) i podijelu rizika (engl. risks).1434 S aspekta teorije ugovora, nameće nam se pitanje implicitnih i eksplicitnih ugovora.</s><s>Implicitni su oni ugovori koji su zasnovani na razumijevanju, sporazumu radnika i poslodavca (nazivaju se još i „nevidljivi stisak ruke“) a ne na zakonskim pravima, za razliku od eksplicitnih ugovora kod kojih su svi važni parametri određeni (može ih utvrditi primjerice i sud).1435 Implicitna teorija ugovora pogodna je u vrijeme teških gospodarskih situacija kada, s jedne strane, poslodavcima omogućuje određenu fleksibilnost, a s druge strane, radnicima jamči određena prava, pogotovo pravo na plaću u situaciji kada prijeti otpuštanje radnika.1436 Prema toj teoriji ugovor o radu je instrument dugotrajne izmjene usluga rada.1437 U kontekstu sporta, nezaobilazni su kompletni ugovori (engl. complete contracts) u kojima su sve stavke ugovora unaprijed utvrđene,1438 pogotovo kada se uzme u obzir da sportski savezi 1432</s>
<s>O modelu Principal-Agent vidi opširnije u: Salanié, The Economics of Contracts, 1997.; Laffont, Martinort, The Theory of Incentives, The Prinicipal-Agent model, 2002.</s><s>Navedeni model razrađuje odnos poslodavca i radnika, pogotovo u vidu dostupnosti informacija.</s><s>Naime, redovito će radnik biti ta strana koja neće poslodavcu dati sve informacije o sebi, kako bi zadržao neke svoje interese, a s druge strane poslodavac želi saznati što je više moguće informacija o radniku kako bi imao kompletniju sliku.</s><s>Opet s druge strane, ima i situacija da poslodavac ne želi dati radniku sve podatke, kako bi svoju poziciju zadržao.</s><s>U slučaju kada npr. radnik poduzima mjere bez nadzora poslodavca govorimo o moral hazard ili hidden acton, odnosno u slučaju kada radnik ima znanje o svojim troškovima ili vrijednosti koje poslodavac ignorira govorimo o adverse selection ili hidde knowledge.</s><s>Treba naglasiti da podjela rada za sobom povlači i potrebu delegacije rada i ovlasti.</s><s>1434</s>
<s>288 određuju formalne, tipske obrasce ugovora, u kojima je pregovaranju, ali i to je upitno kada se klub i igrač ne nalaze u istom pregovaračkom položaju, raspoloživo samo trajanje ugovora i visina plaće.</s>
<s>Kada navedeno stavimo u kontekst sporta, sloboda ugovaranja pripada samo rijetkim pojedincima, tzv. „zvijezdama“, a velika većina drugih tzv. „običnih“ sportaša nije u mogućnosti pregovarati s poslodavcima.</s><s>Kada još uzmemo u obzir činjenicu da se ugovori između klubova i igrača određuju u formularnom obliku, gdje je već sve praktički unaprijed utvrđeno osim visine naknade i trajanja ugovora, jasno je da danas u svijetu profesionalnog sporta ne možemo govoriti o ostvarenju načela slobode ugovaranja.</s><s>Pojedinačni sportovi poput tenisa ili golfa kod kojih je prisutno snažno poistovjećivanje potrošača s pojedinim sportašem, kao i mogućnost osvajanja pojedinačnih turnira, lakša je mogućnost ostvarenja statusa „zvijezde“ općenito, pa tako i u pogledu iznimnih primanja, no li što je to u momčadskim sportovima gdje je teže utvrditi koji pojedinac će ostvariti status zvijezde.1439 1439</s>
<s>DRŽAVAMA ČLANICAMA EUROPSKE UNIJE I HRVATSKOJ Za sadržaj ovoga rada i odgovor na posljednju hipotezu, iznimno je bitno definirati pravni (radni) status profesionalnih sportaša, poglavito u kolektivnim sportovima.</s><s>Nacionalna zakonodavstva svojim heteronomnim normama, kao i nacionalni sportski savezi svojim autonomnim normama različito uređuju odnose sportaša i klubova.</s><s>Zbog tog je razloga nužno utvrditi da li profesionalni sportaši, kojima je bavljenje sportom isključiva djelatnost od koje osiguravaju egzistenciju, imaju status osoba u radnopravnom odnosu (odnosu subordinacije ili parasubordinacije odnosno „osoba sličnih radniku“) ili status osoba u ugovorima građanskog, obligacijskog ili trgovačkog prava.</s><s>Radnopravni odnos, kao društveni odnos, je dobrovoljno (sporazumom subjekata) zasnovano osobno, neposredno i kontinuirano obavljanje određene vrste poslova koje određena fizička osoba (radnik, namještenik, službenik i dr.) obavlja na određenom radnom mjestu kroz ugovoreno radno vrijeme kao zanimanje na sredstvima rada koja nisu njezino vlasništvo, a uz naknadu.1440 To je odnos između radnika i poslodavca, u kojemu se radnik nalazi unutar radnog procesa poslodavca na temelju ustavnih vrednota prava na rad, a što predstavlja temelj razlikovanja radnog odnosa od građanskopravnog odnosa temeljenog na ugovoru građanskog prava.1441 Radnik se smatra osobom u slabijem položaju od poslodavca, dok u slučaju autonomnog odnosa obje se ugovorne strane smatraju izjednačenima.</s>
<s>Subordinacija1442 kao jedna od bitnih elemenata radnog odnosa ključna je riječ za odgovor na dva bitna pitanja radnog prava 21. stoljeća: koji su kriteriji za određivanje granice između posloprimca i samozaposlenih radnika te pitanje koliko je daleko moguće pomaknuti tu granicu između samostalnog i nesamostalnog rada.1443 Subordinacijom je radnik podvrgnut 1440</s>
<s>Tintić kao bitne elemente radnog odnosa ističe: dobovoljnost, obvezu osobnog obavljanja rada, subordinaciju, oneroznost, uključivanje radnika u radnu zajednicu i profesionalnost.</s><s>Tintić, Radno i socijalno pravo, Knjiga prva: Radni odnosi (I), 1969., str. 355.-372.</s><s>Ipak, kako tvrdi Laleta suvremeni razvoj radnog prava nameće potrebu novog definiranja bitnog obilježja radnog odnosa i propitivanje njegova sadržaja.</s><s>Laleta, Prestanak ugovora o radu, 2011., str. 6. 1441</s>
<s>Subordinacija kao jedan od bitnih elemenata radnopravnog odnosa, predstavlja jedan od najvažnijih, ako ne i najvažniji kriterij razlikovanja radnopravnog odnosa od odnosa građanskog prava.</s><s>1443</s>
<s>290 nalozima, uputama i kontroli poslodavca u organizaciji i obavljanju rada, a može se raditi o pravnoj (podvrgnutost uputama i kontroli poslodavca) ili ekonomskoj subordinaciji (ekonomska ovisnost o poslodavcu).</s><s>Za razliku od autonomnih radnika, subordinirani radnici1444 ulaze u okvir radničkog zaštitnog zakonodavstva kroz propise zaštite radnika i socijalne sigurnosti (zabrana diskriminacije, pravo na plaću, pravo na naknadu plaće, na obvezno zdravstveno osiguranje, osiguranje za slučaj nezaposlenosti, doplatka za djecu, mirovinsko-invalidsko osiguranje i dr.) putem zakonodavnih akata ili kolektivnih ugovora.1445 Indikatori postojanja subordiniranog radnog odnosa jesu: postojanje organizacije na strani poslodavca, nepostojanje ekonomskih rizika vezanih za proizvodnju, plaćanje plaće, postojanje radnog vremena, kao i činjenica da radni materijal i oprema nisu u vlasništvu radnika.1446</s>
<s>Treba naglasiti da je ponekad vrlo teško utvrditi da li se u nekom odnosu radi o subordiniranom odnosu ili o autonomnom odnosu.</s><s>U tome je veliku ulogu dala sudska praksa, prvo anglosaksonska, a potom i kontinentalna.</s><s>Razlikujemo više vrsta testova temeljenih na određenim karakterističnim činjenicama, ali niti jedan od njih nije sama po sebi dovoljan za valjanu identifikaciju subordiniranog odnosa.</s><s>Razlikujemo test aktualne kontrole (nadzora): ugovor o radu postoji ako su kumulativno ispunjeni uvjeti da poslodavac: ima moć i mogućnost izbora radnika, pravo nadzora nad radom radnika i pravo suspenzije i otkaza.</s><s>Drugi je test mogućnosti vršenja kontrole: odlučujuća je mogućnost vršenja kontrole nad radom radnika, jer je sve veći broj radnika čija ih tehnička stručnost čini neovisnima u poduzeću.</s><s>Treći test je organizacijski (integracijski) test temeljem ugovora o radu, rad radnika čini integralni dio poslovanja poslodavca, dok je kod ugovora o uslugama rad obavljen za poslovanje, ali ne kao sastavni dio poslovanja već kao dodatak.</s><s>Zatim, test ekonomske ovisnosti postavlja pitanje da li radnik radi za svoj račun kao poduzetnik ili radi za račun drugoga koji onda preuzima na sebe rizik gubitka profita u poslovanju.</s><s>Potom slijedi test uzajamne obveznosti koji postavlja pitanje uzajamnog obećanja ispunjenja obveza koje proizlaze iz radnog odnosa kroz vremenski period.</s><s>Posljednji jest hibridni test, koji je zbog manjkavosti svih prethodnih testova svojevrsna kompilacija.</s><s>Prema njemu suci će prilikom utvrđivanja postojanja ugovora o radu uzeti u obzir ekonomsku ovisnost radnika, te obavljanje stvarnog nadzora od strane poslodavca.</s><s>Ako uporabom ta dva testa ne dođu do utvrđenja da se radi o radnom odnosu, ispitat će mogućnost nadzora poslodavca nad radom radnika, te integriranost radnika u organizaciji poslodavca.</s><s>Kada je riječ o radnim odnosima, razlikujemo tri teorije radnih odnosa.</s><s>Prva je ugovorna (kontraktualna) teorija prema kojoj upravo ugovor o radu, kao normativni akt i izvor prava, predstavlja pravni osnov radnog odnosa.</s><s>Ugovor o radu ne smatra se klasičnim građanskopravnim odnosom, već specifičnom vrstom ugovora.</s><s>Kritika te teorije razvila je dvije druge teorije polazeći od pretpostavke da radni odnos ne nastaje ugovorom o radu, budući da je sadržaj odnosa već unaprijed utvrđen propisom kojeg donosi poslodavac, kolektivnim ugovorima ili heteronomnim aktima, a sam odnos nastaje konstruktivnim aktom inkorporacije radnika kod poslodavca.</s><s>To su teorija ugovora o pristanku, koja ističe neravnopravnu pregovaračku pozicjiu radnika i poslodavca, u kojoj uvjete diktira poslodavac i negiraju važnost ugovora o radu jer su pozicije strana neravnopravne.</s><s>Druga je teorija institucije koja također negira radni odnos kao ugovorni odnos, a težište radnog odnosa čini statusni položaj radnika prema poslodavcu kao instituciji.</s><s>Obična prisutnost radnika na radnom mjestu, dovoljno je da se zasnuje radni odnos.</s><s>Posljednja je mješovita teorija (dupliciteta), koja nastoji prevladati krajnosti prethodnih teorija.</s><s>Ugovor o radu je ugovor kojim stranke radnopravnog odnosa uređuju svoja prava i obveze, ali nije tipičan ugovor, a težište radnopravnog odnosa je status radnika, jer su međusobna prava i obveze obiju strana uređene zakonom ili kolektivnim ugovorom.</s><s>Kako zaključno smatra Bilić, ugovor o radu predstavlja pravno priznati akt kojim se zasniva radni odnos između radnika i poslodavca, a njime se reguliraju i ona pitanja koja nisu regulirana zakonom ili kolektivnim ugovorom.</s><s>Koristi se kao instrument zasnivanja radnog odnosa, ali ne i kao pravni akt kojim se utvrđuje njihov sadržaj.</s><s>Vidi opširnije: Bilić, Transformacija radnopravnog odnosa, Zbornik 1445</s>
<s>Pojam radnik (engl. worker) iz čl. 45.</s><s>UFEU-a, u svjetlu sudske prakse ES obuhvaća pojam radnika u širem smislu, uključujući i pojam zaposlenika (engl. employed person), te bez obzira o kojem je obliku odnosa riječ, povezano za promjenjivu strukturu i zahtjeve tržišta rada, bitno je da navedeni pojam zadovoljava formulu iz odluka Levin i Lawrie-Blum, a na nacionalnom je sudu utvrditi karakter odnosa.</s><s>Prema mišljenju O'Leary, navedeno zahvaljujući raznolikosti radnopravnih sustava država članica, svakako implicira mnoga različita tumačenja.1447</s>
<s>U Bijeloj knjizi o socijalnoj politici je istaknuto da je podizanje radnopravnih standarda i prava radnika važan dio dostignuća Unije u području socijalne politike, a ciljevi su bili osigurati da uspostava jedinstvenog tržišta neće rezultirati pritiscima na umanjenje radnopravnih standarda ili stvaranja nejednakosti u natjecanju.1448 I u okviru zakonodavne djelatnosti ILO-a, važna je Preporuka br. 198 o radnom odnosu koja potiče države članice da „jamče učinkovitu zaštitu radnika koji rad obavljaju u okviru radnog odnosa“, te ih „savjetuje da njihove nacionalne politike trebaju uključiti mjere u borbi protiv prikrivenih oblika radnih odnosa kojima se prikriva pravi status radnika, uslijed situacija kojima ugovorni odnosi onemogućuju radnike u uživanju zaštite koja im pripada“.1449 Ipak, kako ćemo vidjeti u nastavku države poput Italije (tal. lavoro para-subordinato) i Njemačke (njem. arbeitnehmerähnliche Personen) razvile su kategoriju autonomnog odnosa s određenim karakteristikama subordiniranog radnog odnosa.</s><s>Blainpain tvrdi da je presudom Bosman postalo jasno da je došao kraj „trgovini ljudima“ koju su provodili klubovi i savezi sa svojim radnicima-igračima, te je postalo jasno da su sportaši 1447</s>
<s>O'Leary, Free movement of persons and services, str. 499.-545., str. 526. i 527. u Craig, de Búrca, The 28., 33.</s><s>ES je istaknuo da je nužni sastojak radnog odnosa da za određeno vremensko razdoblje osoba pruža usluge za i prema uputama druge osobe (subordinacija), a za uzvrat kao kontraprestaciju svojega rada dobiva naknadu.</s><s>Činjenica da neka osoba prima izrazito nisku naknadu (175 € - 25% minimuma za preživljavanje) i radi izrazito malo sati (5,5 sati tjedno – 14% radnog vremena utvrđenog kolektivnim ugovorom) samo po sebi nije dovoljno da bi se utvrdilo da se ne radi o radnom odnosu, ako postoje drugi pokazatelji koji idu u prilog tvrdnji da se radi o profesionalnom odnosu koji je stvaran i istinski: u ugovoru o radu je određeno 28 dana plaćenog dopusta, pravo na naknadu za rad u slučaju bolesti te je sam ugovor o radu podvrgnut kolektivnom ugovoru.</s><s>Povrh svega radilo se o turskoj državljanki koja ima temeljem Odluke 1/80 Vijeća o pridruživanju EEC-Turska, pravo u statusu radnice na uživanje zaštite od diskriminacije u odnosu na građane EU.</s><s>1448</s>
<s>292 radnici kao i ostali, sa svojim obvezama, ali i pravima.1450 Prevladavajuća ideja u EU koju promiču institucije EU jest da su klubovi poslodavci, a sportaši radnici, što znači da su oboje subjekti radnog prava, kao i da se primjenjuje radno pravo kada je riječ o ugovoru među njima.1451 Kada se govori o sportašima, pogotovo profesionalnim sportašima, bilo da su nogometaši, igrači američkog nogometa, košarkaši i dr., u pravilu se pred očima pojavljuju „zvijezde“ koje primaju izuzetno visoke plaće, naknade za sponzorske ugovore i druge prihode, no valja gledati sport u glavnini, a tamo su takvi igrači izuzetak.</s><s>Radni vijek, karijera sportaša ovisi o mnoštvu čimbenika, što objektivnih što subjektivnih, i u mnogo čemu pridonosi specifičnosti kao posebne vrste radnika.1452 Kako tvrdi Hughes, karijera uključuje ne samo postupke i slijed učenja tehnike u radu već i progresivnu percepciju cijelog sustava i mogućih mjesta u tom sustavu, kao i prateće promjene u shvaćanju rada, ali i samoga sebe u odnosu na rad.1453 Većina sportaša bavi se profesionalno sportom jer se ne zna baviti ničim drugim, kako je za samoga sebe ustvrdio nekadašnji irski nogometni reprezantativac Tony Cascarino.1454</s>
<s>UEFA je mišljenja da je europski nogomet u pogledu kretanja radne snage i integracija jedan od najnaprednijih sektora u društvu, kao i da se UEFA slaže s kozmopolitskom prirodom sporta, no mišljenja je da svi moderni trendovi nisu dobri i da europski sportski svijet ne smije ići putem koji je išao sportski svijet SAD-a.1455 Autor ne dijeli u potpunosti ovaj stav, što će se naknadno detaljno objasniti.</s><s>Prema Blanpainu, radnik (zaposlena osoba) je ona osoba koja obavlja rad u položaju subordinacije nekoj drugoj vlasti (engl. authority) i plaćena je za to, tj. prima više od onoga što su njeni stvarni troškovi za taj rad.</s><s>Prema njemu u sportu se navedena definicija odnosi na sve sportaše, u momčadskim sportovima, pa i na one koji jesu amateri koji žele postati profesionalci te namjeravaju sklopiti ugovor.</s><s>1456 S druge strane, kada govorimo o samozaposlenim osobama, mora se priznati da je jasna razlika teško utvrdiva.</s><s>1450</s>
<s>Najbolju ilustraciju ovoj tezi daje primjer nogometaša engleske druge lige iz 1998., koji je imao povoljniju ponudu svojega kluba da nastavi igrati za nj, no zbog smrti majke odlučio je preseliti obitelj što bliže ocu i prešao je u klub nižeg ranga.</s><s>Tijekom sezone 1998./99. njegov novi klub je zbog loših rezultata promijenio čak pet trenera, a posljednji ga trener više nije vidio kao kvalitetnog igrača za klub.</s><s>Te iste sezone njegov je bivši klub imao izuzetno dobre rezultate i ušao je u viši rang natjecanja (englesku Prvu ligu - Premier league).</s><s>Tako da je zbog jedne svoje odluke motivirane isključivo subjektivnim čimbenicima propustio priliku da ostvari bolju karijeru ili da kao neki njegovi bivši suigrači zaigra za neki veći, financijski i organizacijski jači klub.</s><s>Vidi o tomu: Roderick, The Work of Professional Football…, op. cit., str. 2. 1453</s>
<s>Naime, glavna razlika između radnika, dakle osoba u odnosu subordinacije s jedne strane i samozaposlenih osoba spektar je zaštite radnopravnog i socijalnopravnog zakonodavstva.</s><s>Kako kaže Engels, samozaposlena osoba nije zaštićena za slučaj nezaposlenosti, mnogo su veća izdvajanja po osnovi zdravstvenog i mirovinskog osiguranja.1457 Općenito u mnogo je nezavidnijem položaju od osoba koja se nalazi u odnosu subordinacije temeljem ugovora o U okviru prava EU, temeljem čl. 2(3). i čl. 5. UFEU-a, utvrđeno je da će države članice koordinirati svoje ekonomske i radnopravne politike, temeljem mjera EU, poglavito putem smjernica.</s><s>Ovdje treba naglasiti da se sustav radnog prava u svijetu, a pogotovo u EU nastoji transformirati.</s><s>Tradicionalni model radnog odnosa nije u mogućnosti kvalitetno odgovoriti potrebama svih radnika, kao i složenim ekonomskim situacijama.1458 Potiču se alternativni modeli ugovornih odnosa: ugovori na određeno, ugovori s nepunim radnim vremenom, ugovori na poziv (engl. on-call contracts), ugovori s radnicima zaposlenim kod privremenih agencija za zapošljavanje, ugovori „slobodnih strijelaca“ (engl. freelance contract).</s><s>Navedeno se u okviru EU nastoji ostvariti i primjenom nordijskog modela kombinacije fleksibilnosti i sigurnosti – tzv. „fleksigurnost“ i putem otvorenih metoda koordinacije.1459 Važno je naglasiti da se radnopravni odnos ne smije poistovjećivati s pojmom ugovora o radu, budući da ugovor o radu samo jedan od oblika zasnivanja radnog odnosa.1460 Kada govorimo o sportašima, često se zna koristiti kritika, kako je bilo i u predmetu Walker, da sportaši ne mogu biti radnici jer ne ispunjavaju elemente radnika i da je njihovo radno vrijeme izuzetno kratkog trajanja.</s><s>No, kako je prethodno navedeno, ES je u pogledu trajanja radnog tjedna, jasno istaknuo radni tjedan od jedanaest1461 ili dvanaest radnih sati1462 isto predstavlja ekonomsku aktivnost, i to istinsku i stvarnu, stoga nema argumenata po tom pitanju da se ne smatra da sportaši obavljaju ekonomsku aktivnost, naravno oni koji su za svoj rad i usluge plaćeni.</s><s>S duge strane sportaši u pojedinačnim sportovima poput tenisa, boksa, biljara nisu definirani kao radnici, jer iako mogu biti zastupani ili vođeni od strane nekog 1457</s>
<s>294 agenta ili trenera i podliježu pravilima sporta u kojem se natječu, oni sami pregovaraju u svoje ime ili zastupani od agenta koji ih zastupa oko natjecanja u kojemu će sudjelovati, ne i naknade koju će ostvariti za pružanje određenih usluga.1463 Uslijed nedovoljno kvalitetnog reguliranja statusa profesionalnih sportaša, pogotovo s aspekta radnog prava, pojavljuju se pogotovo u državama istočne Europe primjeri standardiziranih ugovora kojim se igrači stavljaju u nezavidniju situaciju u odnosu na klubove.</s><s>Tako se primjerice plaća određuje u 10% utvrđenog iznosa i 90% promijenjivog, ovisno o rezultatima koje opet ocjenjuje klub; nema ugovorne sigurnosti u slučaju ozljeda ili bolesti; nema zdravstvenog i mirovinskog osiguranja igrača; mogućnost kažnjavanja igrača putem jednostranih odluka kluba u rasponu je od 10% - 100% plaće itd.1464 Upravo stoga, jedan od osnovnih ciljeva socijalnog dijaloga u europskom nogometu je postizanje dogovora oko minimalnih zajamčenih elemenata ugovora, što bi se trebalo utvrditi i potpisati u 2012. godini, o čemu je svoju spremnost pokazala i UEFA.1465 U Češkoj je primjerice Visoki upravni sud 1463</s>
<s>dostupno http://www.uefa.com/uefa/aboutuefa/organisation/executivecommittee/news/newsid=1731774.html#uefa+execut ive+committee+decisions+from+venice, (2.1.2012.).</s><s>Ipak, treba istaknuti da su još 2006.</s><s>UEFA, FIFPro i EPFL utvrdile Sporazum o minimalnim zahtjevima za profesionalni ugovor za nogomet, no očito isti nije polučio odgovarajuće rezultate.</s><s>Naime, u siječnju 2011. osmišljen je prijedlog sporazuma o Minimalnim zahtjevima u ugovoru profesionalnih nogometaša između UEFA-e, FIFPro-a i EPFL-a koji je u suštini ponovio sadržaj sporazuma iz 2006. godine, te je dodao i određene odredbe o zabrani rasizma i diskiminacije, odredbe o trajanju ugovora i dr. Zanimljivo je da se tekst sporazuma iz 2011. izričito poziva na osnivačke ugovore EU, Povelju o temeljnim pravima i sekundarno pravo EU, te da se navedeni izvori primjenjuju na ugovore profesionalnih igrača bez obzira na sadržaj pojedinačnih ugovora.</s><s>Ugovor mora biti u pisanoj formi; mora imati podatke o strankama, mjestu i vremenu zaključenja; odredbe o trajanju ugovora; igrač i klub imaju jednako pravo na produljenje ugovora ili raskid ugovora (navedeno je važno jer su česti slučajevi ugovornih odredbi koje isključivo klubovima omogućuju jednostrano produljenje ugovora.</s><s>Takve odredbe je FIFA Komora za rješavanje sporova proglasila ništetnim – Vidi primjerice odluku DRC-a od 9.1.2009., t. 26., dostupno na: http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/drclabour/19174.pdf, (5.1.2012.); u pogledu mjerodavnog prava za ugovor mjerodavno je pravo države u kojoj je klub registriran, osim ukoliko stranke drugačije ne ugovore, s time da igrač ne može biti onemogućen u uživanju onih prava koja mu jamči pravo države u kojoj je registriran klub i koja ne mogu biti derogirana; ugovor mora imati odredbe o plaći i drugim naknadama i bonusima, zdravstveno osiguranje i medicinsku njegu za ozljede i bolesti, te mirovinsko i socijalno osiguranje igrača (kako je određeno pravom države registracije kluba ili drugim mjerodavnim pravom, odnosno kolektivnim ugovorom), odmor (prvenstveno godišnji), odredbe koje su specifične za sportaše – zabrane klađenja i dr.; odredbe o ponašanju igrača (npr. da će slijediti upute trenera ili ovlaštenih osoba, da će paziti na zdravlje i dr.), a po jedan primjerak ugovora mora pripasti igraču, a jedan se mora dostaviti nacionalnom savezu na potvrdu.</s><s>FIFPro je zahtijevao da se ovaj sporazum primjeni za sve države članice UEFA-e, njih 53, a ne samo na 27 država članica EU, kako je zamišljeno, te da isti bude pravno obvezujuće, a ne da se primjenjuje na dobrovoljnom temelju.</s><s>Potom je Europska komisija izašla s prijedlogom sporazuma koja bi se mogao implementirati u državama članicama, no isti prijedlog tada nisu željele prihvatiti ECA, EPFL i UEFA.</s><s>U kolovozu 2011. godine UEFA, ECA i EPFL su dale prijedlog koji je FIFPro - odjel za Europu u suštini prihvatio i ostali su još detalji za utvrditi, te bi konačan tekst trebao biti potpisan kako je rečeno u 2012. godini.</s><s>Tekst u biti predstavlja u najvećem dijelu iako bez tolike „pravne jačine u provođenju“ prijedlog Europske komisije.</s><s>Zanimljivo je da je za Sloveniju (kao i Bugarsku, Rumunjsku, Grčku/Cipar, Mađarsku i Poljsku; za razliku od 295</s>
<s>dostupno po prvi puta presudio da je ugovor između profesionalnog hokejaša i kluba, kako se sportaš pozvao da je njegov ugovor o profesionalnom igranju kao ugovor građanskoga prava, zapravo ugovor o radu i da se naknada koju mu klub isplaćuje na ime naknade za prijevoz oporezuje na način kako se oporezuje i naknada za prijevoz temeljem radnog odnosa.</s><s>To je za radnikasportaša povoljnije u odnosu na ugovor građanskoga prava.</s><s>Ipak, sud je naglasio da je ugovor građanskoga prava uslijed nepostojanja zakonske osnove kojom bi se regulirao status profesionalnih sportaša s aspekta radnog prava, zakonski temelj reguliranja njihova statusa do donošenja novih zakonskih rješenja u kontekstu zakona o radu.1466 Kako tvrdi Van den Bogaert, s čijom se konstatacijom autor u potpunosti slaže, da bi utvrđivali da li je riječ o sportašu profesionalcu ili amateru nužno je utvrđivati status pojedinog sportaša od slučaja do slučaja, jer niti se svim sportovim diljem EU ne može dati jednaki status kada je poznato da npr. neki nogometaši u talijanskoj trećoj ligi mogu biti profesionalci, dok u Luksemburgu u prvoligaškom klubu mogu igrati igrači amateri.</s><s>1467 Također, kada govorimo o profesionalnim sportašima u statusu radnika, ti sportaši primaju naknadu u obliku trajne plaće, kojoj se pridodaju još razni bonusi, sve u skladu s ugovorom o radu kojega sportaš ima s klubom.</s><s>S druge strane, profesionalni sportaši koji prakticiraju svoj sport pojedinačno, kao samozaposlene osobe, najčešće će biti definirani kao pružatelji usluga u smislu odredaba o slobodi kretanja, a oni svoja financijska primanja ostvaruju iz više izvora (primjerice visina primanja ovisi o poziciji u natjecanju koju postignu, jer npr. igrač tenisa koji igra finale nekog turnira zaradi po nekoliko stotina puta više novaca od igrača koji sudjeluje samo u prvom kolu;1468 čak se i samo sudjelovanje ponekad nagrađuje od strane organizatora), te iako se ne može u potpunosti jamčiti da će ti sportaši ostvariti redovna primanja, ne može im se zanijekati ekonomski karakter. drugih država EU u kojima je radnopravi status nogometaša kvalitetnije uređen) predviđeno da navedeni Sporazum stupi na snagu u roku od 2 ili 3 godine od potpisivanja.</s><s>Vidi opširnije Colucci, Geeraert, The Social Dialogue in European Professional Football, Comparative Labor Law and Policy Journal, vol.</s><s>33. (2012.) br. 1., 1466</s>
<s>§ 1 Sportaši kao radnici ili pružatelji usluga?</s><s>Prilikom definiranja sportaša u svijetlu njihova pravnog statusa u europskom pravu postavlja se pitanje da li su oni radnici ili pružatelji usluga, odnosno potpadaju li pod gospodarsku slobodu kretanja radnika ili pružanja usluga?</s><s>Ovdje se skreće pozornost da se ne spominje sloboda poslovnog nastana stoga što u svim predmetima o kojima je odlučivao ES, nikada sportaši nisu razmatrani u svijetlu gospodarske slobode poslovnog nastana, kao i da po definiciji potpadaju pod slobodu pružanja usluga.</s><s>Kako je prethodno rečeno, ukoliko sportaši ne potpadaju pod gospodarsku slobodu kretanja radnika, sukladno čl. 57.</s><s>UFEU, potpadaju pod gospodarsku slobodu pružanja usluga, kako je utvrdio i Nezavisni odvjetnik Warner u predmetu Walrave i Koch.1469 No, bez obzira na to, točna priroda pravnog odnosa temeljem kojega se navedene sportske usluge obavljaju nije od većeg značenja, jer pravila o zabrani diskriminacije obuhvaćaju i rad i usluge, a razlika među njima je postojanje ugovora o radu.1470 U sljedećem predmetu pred ES Donà, Nezavisni se odvjetnik Trabucchi u pogledu navedenog razlikovanja očitovao na način da je „u odnosu između sportaša i kluba, prevlast elementa naplatnog zaposlenja nad sportskim elementom vrlo jasna kada je riječ o biciklizmu u kojemu neki od sudionika igraju sekundarnu i subordiniranu ulogu, a u slučaju momčadi u nogometu toga nema.</s><s>Igrači imaju profesionalni ili polu-profesionalni status koji ih stavlja u položaj radnika nasuprot klubu“.1471 U odluci Bosman, zahtjev za prethodnim pitanjem se svojoj odluci u pogledu čl. 39.</s><s>UEZ-a istaknuo da se taj članak primjenjuje na pravila sportskih udruženja poput URBSFA, FIFA i UEFA, koja determiniraju uvjete na temelju kojih profesionalni sportaši mogu ući u odnos zaposlenja.1472 Nezavisni odvjetnik Lenz je pak istaknuo da je „ispravno smatrati da su profesionalni nogometaši koji su aktivni u nogometu radnici u smislu odredbi koje uređuju taj pojam, ali konačan ishod ne bi bio drugačiji ukoliko bi se analiziralo s aspekta čl. 49.</s><s>UEZ-a.</s><s>U pogledu odredaba nacionalnog prava nije važno na koji su način definirani sportaši, važno je da li te odredbe ometaju međugraničnu ekonomsku aktivnost i ako da, jesu li opravdane.</s><s>“1473 Također, naglašava da „se ne isključuje mogućnost razlikovanja s obzirom na opravdanja radi li se dikriminatornoj ili nediskriminatornoj prirodi pravila, a činjenica o trajnoj ili privremenoj aktivnosti u drugoj 1469</s>
<s>297 državi članici također može opravdati različitost, s obzirom na postojeću judikaturu ESKako je prethodno rečeno, profesionalni sportaši u pravilu su definirani radnicima u smislu čl. 45.</s><s>UFEU-a, pogotovo ako se uzme u obzir trajnost obavljanja rada, jer čl. 57(2).</s><s>UFEU-a u pogledu slobode pružanja usluga stavlja naglasak na „privremeno obavljanje“, a profesionalni sportaši u pravilu potpisuju ugovore na razdoblje od jedne do pet godina, no ipak je moguće da u nekim sportovima klub angažira nekog spotaša za svega nekoliko utakmica, te bi u tom slučaju u obzir mogle doći odredbe ugovora o slobodi pružanja usluga.1475 Profesionalni sportaši sudjeluju u radu koji se temelji na visokoj razini radnih vještina i sposobnosti, iako kao forma zaposlenja može se slobodno reći da se razlikuje od ostalih radnih odnosa poput onih u industriji po svojim specifičnostima, kao primjerice duljina karijere koja u prosjeku traje svega oko osam i pol godina.1476 Može se slobodno reći, kako tvrdi Spielerman,1477 da je kod sportaša prisutna „linija karijere koja je, kao nigdje drugdje, najranjivija“.</s><s>Sportaši su, pogotovo nogometaši, zbog svoje velike medijske pažnje jedinstvena vrsta radnika kako kaže McGovern 1478 i po tomu „što je radni učinak tih radnika najtrasparentiniji i svaki se potencijalni novi poslodavac može uvjeriti u sposobnosti igrača za kojega je zainteresiran“.</s><s>Opravdano se postavlja pitanje kako definirati sportaše, s aspekta radnog prava, ali i europskog prava, da bi se uvidjelo ostvarivanje načela slobode kretanja na tu kategoriju osoba.</s><s>Prema autorovu mišljenju sportaši se zbog svoje specifičnosti ne mogu definirati na jedinstveni način.</s><s>Naime, valja razlikovati profesionalne sportaše u momčadskim sportovima, poput primjerice nogometa, košarke, vaterpola, rukometa i dr., od profesionalnih sportaša u pojedinačnim sportovima poput primjerice tenisa, streljaštva, juda itd.</s><s>Prije donošenja odluke u predmetu Bosman već je Europski parlament u svojoj Rezoluciji o profesionalnim nogometašima na području Zajednice iz 1989. godine 1479 o navedenom 1474</s>
<s>298 progovarao, te je istaknuo da su „profesionalni nogometaši radnici koji su oformili službeno priznate sindikate u svih 10 država,1480 te da postoji međunarodna organizacija FIFPro“.</s><s>Oni kao i svi drugi radnici na području Unije, trebaju uživati zaštitu europskog prava i pogodnosti, poglavito one koje se odnose na slobodu kretanja i zabranu diskriminacije“.</s><s>U odluci Bosman, ES je naglasio da se sport kao ekonomska aktivnost primjenjuje na profesionalne i poluprofesionalne nogometaše, kada su u zakonitom radnom odnosu ili pružaju uslugu.1481</s>
<s>No, kako sportska udruženja kvalificiraju sportaše?</s><s>FIFA npr. radi razliku između amatera i profesionalaca (prije ih je definirala neamaterima).</s><s>Pa su tako „FIFA Pravila 2001“ razlikovala dvije vrste nogometaša: amatere (koji nisu nikada primili nikakvu naknadu osim one za nadokandom troškova (npr. trošak hotela, putovanja, osiguranja i dr.) tijekom sudjelovanja u aktivnostima u pogledu nogometa) i neamatere (igrač koji je bilo kada primio naknadu povrh one za nadoknadom troškova natjecanja).1482 FIFA profesionalne nogometaše definira kao profesionalne sportaše koji imaju zaključen pisani ugovor o radu1483 s klubom i koji su plaćeni za svoje usluge više no što iznose troškovi za njihovo igranje, a svi ostali su igrači amateri.1484 U definiranju da li je riječ o igraču profesionalcu ili amateru, važni su prethodno navedeni elementi definicije, pogotovo kriterij naknade koja se igraču isplaćuje.1485 Zaključno, profesionalni i poluprofesionalni sportaši u momčadskim sportovima, poput nogometaša, ispunjavaju uvjete iz definicije o pojmu radnika ES-a iz predmeta Lawrie-Blum, jer oni ne biraju sami koju će uslugu pružati, moraju slijediti upute nadređenih (uprave kluba, 1480</s>
<s>Sukladno Komentaru „FIFA Pravila“, riječ je o ugovoru o radu, koji se još naziva i „profesionaalnim ugovorom“, a važno je istaknuti da je uvedeni pojam „Profesionalni igrač“, zamijenio pojam „igrač ne-amater“, 1484</s>
<s>Primjerice, u predmetu Magnus Troest (Aston Villa FC v B.93 Copenhagen, CAS 2006/A/1177), CAS je zaključio da je važnan kriterij iznosa koji klub plaća igraču, koji je bio viši od troškova koje je igrač imao za igranje, nevezano što je bila riječ o „stipendijskom ugovoru“.</s><s>Jednako je bilo i u predmetu Sarr (FC Girondind de Bordeaux v Lyngby Boldklub & Lundtofe Boldklub, CAS 2005/A/838), u kojem je utvrđeno da pravna priroda odnosa novog kluba i igrača nije relevantna – nije bila riječ o profesionalnom ugovoru, ali je novi klub igraču ponudio naknadu višu od one nužne za pokriće troškova, te igrač više nije bio amater.</s><s>U predmetu Piqué (FC Barcelona SAD v Manchester United, CAS 2004/A/691) CAS je utvrdio da je riječ o igraču amateru, ne zbog činjenice postojanja „amaterskog ugovora“, već isključivo zbog činjenice da je igraču isplaćivana naknada isključivo za pokriće troškova.</s><s>Stoga se klub nije mogao pozvati na odredbe o kršenju ugovora – ugovorne stabilnosti, jer nije riječ o profesionalnom igraču na kojeg bi se te odredbe primjenjivale.</s><s>Ipak, treba naglasiti da Barceloni pripada naknada za razvoj iako je riječ o igraču amateru, jer je iz statusa amatera prešao opet u status amatera.</s><s>O tomu detaljnije u Bilić, Contractual stability…, op. cit., str. 884. i 885. 299</s>
<s>1485 trenera, kapetana), ne mogu sami određivati svoje radno vrijeme već se moraju pojavljivati u zakazano vrijeme na treninzima, utakmicama, moraju odlaziti u karantene prije utakmica ako tako odredi klub, moraju biti na raspolaganju medijima kada to klub odredi itd.</s><s>Zamjetan je element subordinacije, pogotovo ako se još uzme u obzir i definicija pružanja usluga iz predmeta Agegate, pošto sportaši ne ostvaruju dobit u poslovanju svojeg kluba kao dioničari kluba, nemaju slobodu angažiranja vlastitih suradnika (ne mogu sami birati s kime će igrati, već je odluka na trenerima) itd.1486 S druge strane, kada je riječ o sportašima koji se natječu u individualnim sportovima, oni tamo nastupaju ne pod nadzorom i uputama poslodavca već u svojstvu samozaposlene osobe, a svoje usluge pružaju organizatorima sportskog susreta, sponzorima i oglašivačima, te su pružatelji usluga u smislu čl. 49.</s><s>UEZ-a, kako je među ostalim utvrdio i ES u predmetu Deliège.1487 Pojavljuje se problem da nije lako ponekad određene sportove klasificirati kao momčadske ili pojedinačne.</s><s>Kako kaže Van den Bogaert, biciklizam iako naizgled ima sve elemente pojedinačnog sporta, ima i elemente momčadskog sporta jer svaki biciklist mora biti članom određene momčadi kako bi dobio licencu za nastupanje na određenom sportskom natjecanju, također unutar momčadi postoji hijerarhija te je uspjeh podređen najboljem pojedincu, a ostali biciklisti moraju raditi na njegovu uspjehu.</s><s>S druge strane, navedena se sportska diciplina ne može zapravo potpuno svrstati ni u jednu grupu, već da ima status sui generis, govori činjenica da na svakom natjecanju poput Tour de France ili Giro d'Italia postoje utrke na kronometar, gdje biciklisti zapravo voze za svoje osobno najbolje vrijeme.1488 U tenisu npr. tenisači kada nastupaju sami zasigurno predstavljaju pružatelje usluga, ali što kada igraju u parovima?</s><s>Van den Bogaert razlikuje momčadski sport strictu sensu u kojemu se natječu različiti klubovi za koje igraju igrači koji su za te iste klubove ugovorno vezani, i momčadski sport lato sensu, u kojima se pojedinci udruže kako bi igrali zajedno, ali bez ugovornih obveza i bez stalnog kluba, jer kada prestanu igrati u istom sastavu, ta momčad prestane postojati.1489</s>
<s>Ibid, str. 66.</s><s>Isto je primjerice u sportovima poput juda, u kojima sportaši ne nastupaju samo individualno već nastupaju i na momčadskim državnim i međunarodnim natjecanjima, pa se ne može a priori reći da li su oni u smislu prava EU pružatelji usluga ili su radnici u smislu gospodarske slobode kretanja radnika.</s><s>300</s>
<s>Treba naglasiti da jasna defnicija sportaša amatera i sportaša profesionalaca ne postoji u međunarodnom sportu.1490 Kako je prethodno rečeno, sportaši mogu biti u statusu amatera i svejedno obavljati ekonomsku aktivnost, kako je utvrđeno u predmetu Deliège.</s><s>U tom slučaju, potpadaju pod jednu od gospodarskih sloboda.</s><s>Ukoliko se radi o osobama koje ne obavljaju ekonomsku aktivnost, one se mogu pozivati na odredbe čl. 18. i 21.</s><s>UFEU-a o zabrani diskriminacije s obzirom na državljanstvo.</s><s>Također, takvi sportaši imaju i određena prava zajamčena sekundarnim zakonodavstvom.</s><s>Primjerice iz čl. 7(2).</s><s>Uredbe 1612/68 proizlazilo je da imaju prava u odnosu na određene socijalne i porezne povlastice na području druge države članice.</s><s>Kako je uloga čl. 7(2).</s><s>Uredbe 1612/68 olakšati integraciju radnika migranata i njihovih obitelji u novoj državi članici,1491 zasigurno je bavljenje sportom, pa i ono na amaterskoj ne-ekonomskoj razini jedan od načina integracije u novoj državi.</s><s>Napominje se da je navedenu Uredbu zamijenila Uredba br. 742/2011, koja je kodifikacija mnogobrojnih izmjena Uredbe iz 1968. godine.</s><s>Svakako da Direktiva 2004/38/EZ o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na kretanje i boravak na području država članica upravo potkrepljuje ovu tezu, jer se navedene osobe iako amateri mogu pozivati na nju kao državljani država članica EU.</s><s>Kako proizlazi iz odredaba čl. 18. i 21.</s><s>UFEU-a, državljani država članica EU imaju pravo slobodno se kretati i boraviti u drugim državama članicama i zabranjuje se svaki oblik diskriminacije na temelju državljanstva.</s><s>No, sudska praksa ES-a razvila je i institut „pratećih prava načelima slobode kretanja“ (engl. corollary rights to the free movement).</s><s>1492 Tako je primjerice Sud utvrdio da bavljenje zabavnim aktivnostima (engl. leisure) u državi domaćinu čini prateće pravo slobodi kretanja radnika.1493 Osim dakle prava na zabranu diskriminacije s obzirom na državljansvo država članica EU, radnici i samozaposlene osobe, imaju slijedom toga pravo na bavljenje sportom rekreativno, dakle u svojstvu amatera bez ekonomske aktivnosti, temeljem svojeg pratećeg prava uz ostvarenje slobode kretanja.</s>
<s>Zaključno, kako tvrdi Van de Bogaert, iz odluka Walrave, Donà i Bosman, pravila o transferima i pravila o nacionalnim kvotama pripadaju materijalnom polju primjene ratione materiae Ugovora, pa slijedom toga sportaši amateri koji zakonito imaju boravište na području države članice, koji zadovoljavaju uvjet dovoljnih ekonomskih sredstava 1494 i pokriveni su zdravstvenim osiguranjem iz čl. 21.</s><s>UFEU-a izvode pravo na pobijanje pravila o transferima i odredbe o nacionalnim kvotama jer ih navedena pravila stavljaju u nepovoljniji položaj od državljana države članice domaćina.</s><s>1495 Ipak treba naglasiti da su u praksi, primjerice u Nizozemskoj, česti slučajevi zaključivanja raznih tzv. „ugovora o usavršavanju“ (engl. training agreements) s igračima u ligama koje nisu amaterske.</s><s>Radi se o odnosu koji ima sve elemente radnog odnosa, no navedenim ugovorom igrač ima obvezu trenirati s prvom momčadi određenog kluba s kojim sklopi ugovor, i to u trajanju od 1 godine, a koji će, sukladno jednostranom pravu na strani kluba, nakon što igrač nastupi u pet službenih utakmica, s igračem sklopiti ugovor o radu.</s><s>Igrač ne biva plaćen za svoj rad (tek ukoliko zaključi ugovor o radu biva plaćen za svoje nastupe).</s><s>Ovakva vrsta ugovora onemogućuje igrače u ostvarivanju njihova prava na slobodu kretanja jer treneri u pravilu imaju zabranu davanja prilika igračima u više od 4 susreta kako im se ne bi ponudio novi ugovor, a na taj način rotiraju igrače, što im je financijski isplatljivije.</s><s>S druge strane igrač za vrijeme trajanja tog ugovora ne može sklopiti ugovor (o radu ili bilo koji drugi oblik ugovora) niti s jednim drugim klubom.1496 Također, treba naglasiti da, kako kaže Colucci, ono što je karakteristično za sportaša amatera jest da oni nisu ovlašteni na sustav zaštite i informiranja koji pripada profesionalnim sportašima, uslijed različite ugovorne osnove s klubom odnosno savezom, dakle nalaze se u nezavidnijoj situaciji.1497 § 3 Komparativni prikaz uređenja radnih odnosa Radi shvaćanja pojma radnika ili zaposlenika, pokazat ćemo kako neki pravni sustavi čine razliku između ova dva pojma, napraviti će se komparativni prikaz pravnog uređenja radnih odnosa u Italiji, UK i Njemačkoj kao državama s iznimno uređenim sustavom sportskog prava, te SAD-u sa svojim američkim modelom sporta, kojem prema mišljenju autora europski model sve više sliči, pogotovo što su sve snažnije tendencije da se određeni instituti poput 1494</s>
<s>302 sustava ograničenja plaća, tzv. „salary cap“, uvedu u profesionalnom europskom sportu kako bi se rješili financijske poteškoće sportskih klubova.</s><s>U navedenim se državama provodi analiza ugovora o radu na određeno vrijeme, jer, kako je prethodno navedeno ugovori (o radu) sportaša imaju određeno trajanje, zahvaljujući u prvom redu autonomnim pravilima FIFA-e.</s><s>Također, je analizirano kolektivno pregovaranje i institut kolektivnog ugovora.</s><s>Zaključno će se dati prikaz uređenja radnih odnosa profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima.</s><s>Radi preglednosti će se uzeti nogomet, u Sloveniji i Hrvatskoj.</s><s>U EU se nastoji smanjiti razlika u pogledu sustava radnopravne i socijalnopravne zaštite radnika i samozaposlenih osoba, ali problem postoji kada znamo da je razvijanje sustava radnog zakonodavstva u domeni država članica, uz ograničene ovlasti institucija EU u tom području.1498 Upravo iz toga razloga, nužno je proučiti nacionalna zakonodavstva kako bi se uvidjele razlike.</s><s>Ipak, skreće se pozornost da u državama poput Njemačke i Italije nalazimo i odnos koji ima elemente radnopravnog odnosa subordinacije, ali je zapravo riječ o autonomnom odnosu („parasubordinirani odnos“ ili „osobu sličnu radniku“).</s><s>Upravo zbog nezadovoljenja bipartitne diobe, teorija radnog prava, 1499 pogotovo Freedland 1500 nastoji razviti nove oblike radnog odnosa koji se ne temelje isključivo na ugovoru o radu, već i na drugim odnosima, poput osobnog rada (engl. personal work relations ili personal employment contract) putem „tzv. obitelji ugovora o osobnom radu“ odnosno tzv. pojam veze osobnog rada (nexus osobnog rada).</s><s>Cilj je da ugovorno radno pravo pokrije još šire područje odnosa povezanih s radom, ne samo ugovor o radu.</s><s>Tu svoje mjesto mogu naći i sportaši u odnosima spram klubova.</s><s>Kako bismo uvidjeli posebnosti nacionalnog uređivanja odnosa sportaša i klubova, u nastavku se daje komparativnopravni prikaz pojedinih država.</s><s>1498</s>
<s>Načelo jednakog postupanja spram žena i muškaraca obuhvaća radnike i samozaposlene osobe Direktiva 86/613/EZ i Direktiva 76/207/EZ, odnosno u pogledu zaposlenja i uvjeta rada Direktiva 2000/78/EZ, Direktiva 2000/43/EZ, Direktiva 2002/73/EZ.</s><s>Načelo jednakog postupanja u pogledu sheme socijalne sigurnosti primjenjuje se na radnike (Direktiva 79/7/EZ i 86/378/EZ) odnosno samozaposlene (Direktiva 86/613/EZ).</s><s>Trend je u EU zakonodavstvu ne činiti razliku između ova dva odnosa, već jednostvano koristiti pojam „osoba koja obavlja rad“.</s>
<s>Kada je riječ o radnom pravu u Italiji, važno je reći da se ono primjenjuje u pravilu na rad obavljen u odnosu subordinacije, u smislu da samo subordinirani radnici uživaju potpunu radnopravnu zaštitu, iako je tijekom vremena navedeno prošireno i na određene kategorije nesubordiniranih radnika, za koje je zakonodavac odredio da uživaju istu zaštitu kao subordinirani, tzv. parasubordinirani radnici.1501 U pogledu trajanja radnog odnosa, temeljem čl. 2097.</s><s>Građanskog zakonika i Zakona br. 230, zakonska je presumcija da je ugovor o radu zaključen na neodređeno vrijeme.</s><s>Ugovor o radu na određeno vrijeme može se zaključiti samo u iznimnim slučajevima.1502 Ugovor o radu na određeno vrijeme može se obnoviti samo jednom za istu djelatnost i za iste objektivne razloge, s time da ukupno trajanje ne može biti dulje od 3 godine.1503 Treba istaknuti da se u Italiji, na razini države, nacionalnim kolektivnim pregovaranjem utvrđuje maksimalan broj ugovora na određeno vrijeme za svaki sektor gospodarstva, kategoriju ili područje.1504 U talijanskom pravnom sustavu bilo je velikih dvojbi, ne samo teorijskih već i onih u pogledu primjene zakonodavstva u odnosu na sportaše.</s><s>Još relativno davne 1966. godine FIGC je svojim autonomnm pravilima prisilio „profesionalne nogometne klubove“ da postanu trgovačkim društvima, i to dioničkim društvima ili društvima s ograničenom odgovornošću.</s><s>Klubovi su 1981. godine postali društva kapitala „posebnog prava“, dok su 1996. godine uvršteni na burzu.1505 Prekretnica je bio Zakon br. 91,1506 koji iako osmišljen za rješavanje 1501</s>
<s>Marotta, Calcio professionistico e sfruttamento economico degli asset dei club: il contesto nazionale ed europeo, str. 41.-51. u Lombardi, Rizzello, Scoca, Spasiano (Ur.), Ordinamento sportivo e calcio professionistico: tra diritto ed economia, 2009., str. 42. 1506</s>
<s>Zakon br. 91, od 23.3.1981.</s><s>U isto vrijeme kada je i u Italiji donesen zakon, i u Španjolskoj je 1981. godine donesen zakon o sportu, koji je popratio Kraljevski dekret 1006/1985 kojim je utvrđen čisto radnopravni odnos profesionalnih sportaša, koji je uvijek određenoga trajanja, u formi ugovora o radu na određeno vrijeme u području prakticiranja sporta.</s><s>Čl. 16. utvrđeno je da ugovor o radu može prestati jednostrano na traženje sportaša, pod uvjetom isplate naknade poslodavcu-klubu (engl. buy-out clause), dakle Španjolska je još 1985. godine bila mnogo naprednija od drugih država, uključujući i propise FIFA-e i UEFA-e, jer je navedeno 304</s>
<s>1505 problema u nogometu, i koji je na kompleksan način uredio sve odnose (radnopravne) između klubova i profesionalnih sportaša.1507 Povod navedenom Zakonu bili su postupci koji su vođeni pred talijanskim sudovima zbog povrede zakona u pogledu posredovanja za zapošljavanje, jer sportski klubovi nisu koristili usluge zavoda za zapošljavanje već su neposredno provodili zapošljavanje,1508 odnosno provodili su transfere igrača autonomno.1509 Apsolutnih kriterija za definiranje subordiniranog radnog odnosa nema, pogotovo kada se uzme u obzir postojanje „parasubordiniranog“ radnog odnosa, a sudovi u definiranju samih radnih odnosa uzimaju u obzir nekoliko kriterija (utvrđeno radno vrijeme od strane poslodavca, mogućnost korištenja kontrolnih i disciplinskih ovlasti poslodavca, kontinuitet rada i dr.).1510 Na odnose između sportaša i klubova, bez razlike, primjenjuju se sve odredbe radnopravnog zakonodavstva u pogledu rada u poduzeću koje nisu izričito derogirane ili isključene Zakonom br. 91, iz 1981. godine, ili koje nisu neprikladne za specifičnosti navedenog odnosa.1511</s>
<s>Talijanski pravni sustav razlikuje s jedne strane radnopravni odnos s elementom subordinacije te s druge strane autonomni radni odnos.</s><s>Autonomni radni odnos je onaj odnos u kojemu radnik sam organizira sredstva i načine prestacije i obvezuje se drugoj strani gotov proizvod koji može biti materijalno dobro (npr. krojač izradi odijelo) ili pružanje usluga (npr. kakvu pružaju liječnici, odvjetnici, inženjeri u privatnoj praksi).1512 Ugovor o radu je definiran čl. zaživjelo tek nakon presude Bosman.</s><s>Borja, Olmeda, González, Spain: Parochialism or innovation?, str. 134.151., str. 141. u Niemann, Borja, Grant, The transformation of European football, op. cit.</s><s>1507</s>
<s>Mazzotta, Diritto del lavoro, 2008., str. 133.; Čl. 1. Zakona br. 91: „Obavljanje sportske aktivnosti, bilo da se radi na individualni ili kolektivni način, bilo na profesionalnoj ili amaterskoj osnovi, slobodno je.“ Čl. 2.: „Odredbe se odnose na profesionalne sportaše (sportaše, trenere, tehničko-sportske direktore, članove stručnog stožera), koji obavljaju sportsku djelatnost naplatno, na kontinuirani način, ali samo u pogledu onih disciplina koje uređuje CONI (Talijanski olimpijski odbor) i koje su kvalificirane od strane nacionalnih sportskih saveza“.</s><s>1508</s>
<s>Sada čl. 4(1) Zakona br. 91 izričito spominje da se radni odnos zasniva izravnim zapošljavanjem, a može biti na neodređeno vrijeme ili sukladno praksi i pravilima sportskih udruženja na određeno vrijeme.</s><s>Ipak, nakon 2006. donošenjem Zakona br. 296, i u odnosu na sportaše mora se napraviti on-line prijava budućeg zapošljavanja sportaša, kao i obveza javljanja Zavodu za zapošljavanje svih promjena u pogledu radnog odnosa.</s><s>Vidi Pellacani, Il lavoro sportivo, u Valebona (Ur.), I contratti di lavoro, 2009., str. 1419. 1509</s>
<s>Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1403.-1404.</s><s>Navedeni je Zakon donesen nakon dugotrajne parlamentarne rasprave i nakon što su prvotni zahtjevi bili da se radnopravni odnos sportaša definira kao čisto autonoman, odnosno oblik suradnje koji je koordiniran i kontinuiranog trajanja, no u konačnici je navedeni odnos, s brojnim specifičnostima potpao pod subordinirani pravni odnos.</s><s>Ovdje treba istaknuti da je u razdoblju do donošenja Zakona br. 91 i Vrhovni sud Italije u svojoj odluci presudio da se na odnose u nogometu ne primjenjuje radnopravno zakonodavstvo.</s><s>Colucci, Sports Law in Italy, op. cit., str. 74. 1510</s>
<s>2094.</s><s>Građanskog zakonika1513, u kojemu je pružatelj subordiniranog rada definiran kao ona osoba koja se „temeljem naknade za rad obvezuje na rad pri poslodavcu, pružajući svoj intelektualni ili manualni rad prema uputama i u ovisnosti spram poslodavca“.</s><s>Što razlikuje autonomni od subordiniranog radnog odnosa, nastojala je odgovoriti i sudska praksa, pa su stoga pokazatelji subordiniranog radnog odnosa: uvođenje u posao kod poslodavca, kontinuitet obavljanja poslova za poslodavca, podčinjenost ovlastima kontrole i upravljanja od strane poslodavca i dr. Jedan važan indikator utvrđen od strane suda je i pojam rizika, temeljem kojega radnik u subordiniranom odnosu nije odgovoran za proizvodni učinak svoje aktivnosti već za ispravnost svojeg ponašanja, dok u autonomnom odnosu rizik pada na osobu koja obavlja rad.1514 Treba istaknuti da je talijanska teorija shvaćanja da na navedeni način judikatura izlazi izvan okvira normi i sama stvara pravo.1515 Između ta dva odnosa, nalazi se parasubordinirani odnos koji je zapravo autonomni odnos kojemu se daje određena radnopravna zaštita, npr. zdravstveno osiguranje od ozljeda na radu i profesionalnih bolesti, mirovinsko osiguranje (ipak postoji razlika sa subordniniranim, jer ovdje klijent plaća 2/3 doprinosa, a 1/3 plaća radnik), porezno opterećenje i dr.1516 2. Radnopravni odnosi sportaša</s>
<s>U Italiji u pogledu sportaša razlikujemo profesionalne sportaše1517, ne-profesionalne sportaše i mlade igrače 1518 .</s><s>Klubovi 1519 koji zapošljavaju profesionalne igrače i natječu se u profesionalnom nacionalnom prvenstvu čine jedno ili više saveza s nazivom liga (tal.</s><s>Lega; Lega Serie A, Lega Serie B) i profesionalnim statusom; dok su s druge strane klubovi i savezi koji okupljaju ne-profesionalne igrače i natječu se u ne-profesionalnim natjecanjima (tal.</s><s>Lega 1513</s>
<s>Zakon br. 91, čl. 2.: „profesionalni igrači su oni igrači koji poduzimaju sportsku aktivnost na trajnoj razini i za uzvrat bivaju plaćeni, a odnos s klubom temelji se na ugovoru o radu.</s><s>Članovi su nacionalnih profesionalnih liga.“.</s>
<s>Obuhvaća maloljetnike od 8-15 godina.</s><s>Između 14-18 godina mogu biti „mladi igrači amateri“ ili „mladi igrači serije“ (tal. giovani giocatori di serie), te kao takvi imaju obveze usavršavanja i pripremanja, a taj status mogu imati do svoje 19. godine kada mogu ili postati profesionalni igrači ili neprofesionalci.</s><s>Colluci, 1519</s>
<s>http://www.figc.it/Assets/ contentresources_2/ContenutoGenerico/60.$plit/C_2_ContenutoGenerico_3827_Sezioni_lstSezioni_numSezione _0_lstCapitoli_numCapitolo_0_upfFileUpload_it.pdf, (28.11.2011.).</s><s>306</s>
<s>Nazionale diletanti).1520 Zakonom br. 91 utvrđeno je da je bavljenje sportskom aktivnošću, individualno ili u momčadi, kao profesionalac ili amater, slobodno.1521 Prema Colucciju, unatoč činjenici da talijanski CONI propisuje profesionalne sportske discipline, CONI definira profesionalne sportaše kao one sportaše koji imaju odobrenje – licencu od nacionalnog sportskog saveza i primaju plaću za posao kojim se bave.1522 No, treba istaknuti da CONI samo potvrđuje autonomne odluke sportskih saveza koji sami utvrđuju da li je neka sportska djelatnost profesionalna ili amaterska, pa tako postoje nelogičnosti jer primjerice nogometaši iz druge talijanske lige imaju status profesionalaca, dok prvoligaški odbojkaši imaju status amatera jer je tako određeno autonomnim aktom sportskog saveza.1523 Ugovor o radu s profesionalnim igračem može sklopiti isključivo sportsko društvo koje mora udovoljavati određenim kriterijima: mora biti osnovano u pravnom obliku dioničkog društva ili društva s ograničenom odgovornošću; mora imati sindikalno vijeće; mora obavljati isključivo sportsku djelatnost i druge s njom povezane djelatnosti; određeni dio svojih prihoda mora biti usmjeren u razvoj mladih sportaša; mora biti članom nacionalnog sportskog saveza te mora proći kontrolu financijskih institucija.1524 Članak 6. Zakona sadržavao je obvezu plaćanja „naknade za pripremanje i razvoj sportaša“1525 u slučaju prijelaza sportaša u drugi klub i nakon prestanka ugovora između kluba i igrača, i nakon najdužeg trajanja ugovora od 5 godina.</s><s>Nakon odluke Bosman, navedeni je članak izmijenjen, 1526 te je uveden institut „nagrade za usavršavanje i tehničko formiranje sportaša“,1527 koja pripada isključivo društvu ili sportskom udruženju u kojem je sportaš obavljao svoju prvu amatersku djelatnost ili djelatnost mlađih uzrasnih kategorija.</s>
<s>Ovdje se napominje da do 2002. godine, kada je došlo do izmjene zakonodavstva, profesionalni sportaši sa zaključenim ugovorom o radu spadali su u skupinu profesija koje nisu potpadale pod režim radnih dozvola.</s><s>Do uvođenja kvota za radne dozvole i za profesionalne sportaše je došlo nakon presude suda u pokrajini Regio Emiliji u predmetu 1520</s>
<s>Drugačija pravila vrijede za amaterske klubove, koji ne moraju biti osnovani kao društva kapitala.</s><s>Vidi Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1407. 1525</s>
<s>Ekong v FIGC.1528 U talijanskom nogometu od sezone 2011./12. može svaki klub dovesti po dva nova igrača izvan EEA, s time da svaki dolazak mora biti nadomješten jednim odlaskom takvog igrača, a svaki strani igrač, koji je došao iz nogometnog saveza članice UEFA-e i koji je registriran u FIGC-u najmanje 5 godina izjednačuje se u svojemu statusu s talijanskim igračima (tzv. asimilirani igrači).1529</s>
<s>Kao odgovor na pitanje da li je riječ o subordiniranom ili autonomnom radnopravnom odnosu, pomažu sljedeći pokazatelji koji ukazuju da je riječ o autonomnom odnosu: a) da je riječ je o obavljanju djelatnosti u jednoj određenoj sportskoj djelatnosti ili u više međusobno povezanih sportskih manifestacija u kratkom vremenskom razdoblju, b) nedostatak ugovorne osnove kojim se sportaš obvezuje na kontinuirano treniranje ili boravak na pripremama, c) obavljanje prestacija koje, iako imaju kontinuirani karakter, ne prelaze osam sati tjedno ili pet dana u mjesecu ili trideset dana u godini.</s><s>Odnosno, argumentum a contrario, obavljanje sportske djelatnosti u subordiniranom odnosu mora zadovoljavati sljedeće uvjete: a) da nije riječ o povremenom (tal. occasionabilità) obavljanju djelatnosti, b) podčinjavanje ovlastima koordiniranja od strane sportskog kluba, c) postojanje zadovoljavajućeg trajanja odnosa, koja označava odnos ovisnosti.1530 Zaključno možemo reći da temeljem Zakona br. 91 sportska djelatnost ima elemente subordiniranog radnog odnosa, a u određenim slučajevima i autonomnog, ali se naglašava da je u svakom slučaju riječ o specifičnom radnopravnom odnosu.1531</s>
<s>U Italiji radni odnosi sportaša spadaju u posebne kategorije radnih odnosa zbog statusa poslodavca (sportskog društva ili udruženja) te naplatne prirode djelatnosti koji pruža sportaš.1532 Specifični radni odnosi razlikuju se u odnosu na subordinirani pravni odnos prema pravnom položaju pružatelja prestacije ili konteksta u kojem se obavlja prestacija, odnosno pravnog statusa osobe koja obavlja rad, poput radnih odnosa pomoraca, novinara, osoba koje 1528</s>
<s>Tribunale di Regio Emilia, 2.11.2000., Ekong v FIGC.</s><s>U navedenom predmetu se radilo o nigerijskom nogometašu koji je pobijao pravila Talijanskog nogometnog saveza koja su ograničavala broj ne-EU igrača u momčadima (klub iz Serije A je mogao zaposliti 5 igrača zvan EU, klub iz Serije B 3 igrača, dok klubovi od Serije C naniže nisu smijeli zapošljavati igrače koji nisu iz EU, pa je tako dolazilo do situacija da igrač momčadi iz Serije B koja je ispala zbog loših rezultata u niži rang, zbog navedenih pravila dobije otkaz ugovora o radu, što je konkretno bio slučaj s nigerijskim nogometašem Ekongom).</s><s>Vidi Martins, The Kolpak Case,… op. cit., str. 1529</s>
<s>308 posao obavljaju kod kuće ili portira u stambenim zgradama; iako postoje mišljenja da je riječ i o subsubordiniranom pravnom odnosu.1533 U prilog specifičnosti tog i takvog radnopravnog odnosa idu i sljedeće činjenice.</s><s>Ugovor između igrača i kluba mora sadržavati odredbu o „poštivanju tehničkih uputa i ostalih uputa radi ostvarivanja sportskih ciljeva“,1534 a ne smije sadržavati klauzulu o zabrani takmičenja s poslodavcem, 1535 jer bi ista značila potpuno isključenje radnika iz područja kojim se bavi, a to je u potpunosti suprotno biti bavljenja sportom.</s><s>Također valja naglasiti da se na navedeni pravni odnos ne primjenjuju odredbe Zakonika o pojedinačnom otkazivanju ugovora o radu, odredbe koje se odnose na maksimalno trajanje ugovora o radu na određeno vrijeme, te još neke odredbe koje postoje radi zaštite prava radnika, zbog razloga što to ih Zakon br. 91 izričito isključuje za radni odnos sportaša.1536 Također, važno je da se svakih tri godine utvrđuje tipski oblik ugovora između pojedinačnih sportskih saveza i predstavnika odgovarajućih kategorija, prije svega sportaša, a ugovor pod prijetnjom ništetnosti, mora imati pisani oblik i mora biti deponiran u odgovarajućem sportskom savezu radi odobrenja.</s><s>1537 Talijanski olimpijski odbor CONI svake godine1538 predlaže Ministarstvu za kulturna dobra i kulturnu djelatnost maksimalni broj mogućih odobrenja za ulazak stranih sportaša u Italiju radi obavljanja sportske djelatnosti, koja je naplatna.</s><s>Ministarstvo nakon konzultacija s Ministarstvom unutarnjih poslova i rada, određuje broj takvih stranih sportaša svojim dekretom.</s>
<s>Sportaši amateri, s druge strane se bave sportom bez primanja plaće strictu sensu, iako imaju pravo na određenu naknadu (poput primjerice troškova prijevoza ili registracije za natjecanje).</s><s>1539 Zanimljiv je podatak da se u Italiji nogometni treneri I. i II. kategorije smatraju profesionalcima, iako treniraju amaterske momčadi.1540 Daljnja specifičnost radnih odnosa u sportu u Italiji je da se na iste ne primjenjuju odredbe Radničkog statuta iz 1970. godine1541 u pogledu zaštite privatnosti radnika, zabrane ispitivanja 1533</s>
<s>II.</s><s>UJEDINJENO KRALJEVSTVO osobnih stavova radnika te pitanja o privatnom životu, uvode se obvezni detaljni liječnički pregledi koji su nužni u profesionalnom sportu, kao i da se na taj odnos ne primjenjuju odredbe koje se odnose na pravo na otkaz ugovora o radu od strane radnika, naravno sve zbog specifičnosti radnih odnosa sportaša.1542 Plaća nogometaša u Italiji određuje se pojedinačnim ugovorima o radu, s time da kolektivni ugovor uređuje da se ona ima platiti u 12 mjesečnih rata u bruto iznosu, odnosno za nogomet može se platiti igraču i u neto iznosu, a sastoji se od 2 dijela iz kojih su isključene naknade troškova (fiksni dio i varijabilni dio koji ne može biti veći od 50% fiksnog dijela plaće).1543 U slučaju kašnjenja plaća za razdoblje duže od 1 mjeseca, sukladno kolektivnom ugovoru,1544 igrač ima pravo na monetarnu revalorizaciju u kamate počam od prvog dana od kada je trebala biti plaćena, a u svakom slučaju nakon proteka 20 dana od kada je trebala biti plaćena, igrač može staviti klub u zakašnjenje (tal. mora) te temeljem zakašnjenja kluba može tražiti raskid ugovora.</s>
<s>U britanskom radnopravnom sustavu u kontekstu radnih odnosa razlikujemo dvije vrste odnosa: ugovor za usluge (engl. contract for services) kojega zaključuju samozaposlene osobe (engl. self-employed persons), te ugovorom o radu ili ugovor o uslugama (engl. contract of employment, contract of services), koji autor naziva ugovorom o radu, a koji se odnosi na radnike, zaposlenike (engl. employees), s time da valja istaknuti da engleski pojam radnika redovito je uži od personalnog polja primjene ugovora o radu iz kontinentalnog sustava.1545 Možda je najjednostavniju definiciju razlikovanja radnika i samozaposlenih osoba dao Taylor, koji smatra da ugovor o radu mora imati dva osnovna elementa: dvostrana obveza u odnosu te dovoljna kontrola jer ukoliko oba čimbenika nedostaju, nije riječ o ugovoru o radu, a ukoliko su oba prisutna može se raditi o ugovoru o radu, a da li će tako biti na sudu je da utvrdi uzevši u obzir sve činjenice.</s><s>1546 Pa će tako radnik u širem smislu (engl. worker), vjerojatno biti 1542</s>
<s>Pisalo je u starom kolektivnom ugovoru od 4.10.2005.</s><s>U Italiji je sporazumom Nacionalne lige profesionalaca, Lige profesionalaca Serije C, Talijanskog udruženja nogometaša i Talijanskog udruženja trenera ustrojen Fond jamstava iz kojega se isplaćuje igračima i trenerima ona davanja koja im je klub temeljem dokumenta ovjerenih od strane Saveza (ugovora, jednostranih izjava, sporazuma i dr.) dužan.</s><s>Vidi Pellacani, Il 1545</s>
<s>310 radnik u užem smislu (engl. employee) ukoliko: je zaposlen kao dio poslodavčevog poduzeća, njegova se naknada za rad sastoji od plaća i drugih naknada, plaćen je tijekom trajanja privremene nesposobnosti za rad, ima pravo na plaćeni godišnji odmor, dio je mirovinskog sustava poslodavca, potpada pod disciplinski sustav poslodavca, zabranjeno mu je raditi za drugog poslodavca; dok će vjerojatno biti riječ o samozaposlenoj osobi ukoliko: sam koristi svoja sredstva za rad, sam bira i zapošljava pomoćnike, sudjeluje u poslovnom riziku, ima dužnost ulaganja i upravljanja, može si sam naći zamjenu za obavljanje procesa rada, ima mogućnost ostvarivanja zarade vršeći svoje poslove.</s><s>Unatoč teškoćama u definiranju radnika, o čemu će više riječi biti u nastavku, radnik u širem smislu (engl. worker) je u pravilu pojedinac koji obavlja rad za drugoga, a on može biti radnik u užem smislu, posloprimac (engl. employee) ili autonomni suugovaratelj (engl. independent contractor).1547 Navedeno uređuje Employment Rights Act 1996. (dalje: ERA) koji u čl. 230. definira posloprimca (radnika u užem smislu) kao pojedinca koji je ušao u ugovorni odnos i radi temeljem (ili je radio temeljem u slučaju prestanka radnog odnosa) ugovora o radu (koji obuhvaća ugovor o pružanju usluga i pripravništvu), koji je kao takav utvrđen izričito ili implicitno, zaključen usmeno ili pismeno.</s><s>1548 Radnik u širem smislu označava osobu pojedinca koji je ušao u ugovorni odnos i radi temeljem (ili je radio temeljem, u slučaju prestanka radnog odnosa) ugovora o radu ili bilo kojeg drugog ugovora koji je kao takav utvrđen izričito ili implicitno, zaključen usmeno ili pismeno, kojim se obvezao osobno raditi ili pružati usluge za drugu osobu.</s><s>Ne predstavlja stranku ili kupca ili pojedinačnog poduzetnika.1549 Zaključno, kako bismo odgovorili na pitanje da li je riječ o radniku u užem smislu, treba odgovoriti na tri pitanja: da li postoji sporazum među strankama, da li je taj sporazum ugovor ili da li je taj ugovor ugovor o radu.1550 Odgovor tko sve predstavlja radnika u užem smislu nudi sudska praksa.</s><s>Tako je u predmetima Mersey Docks i Collins, korišten svojevrsni test koji je koristio elemente naredbe i subordinacije svojstvene radnopravnom odnosu, povezano s ovlasti poslodavca da vrši kontrolu načina kako se rad obavlja.</s><s>Prema ovome tzv. control testu ugovor o radu bi bio onaj u kojemu „poslodavac ne samo da naređuje i zahtijeva što se treba raditi, već i kako se neki radni zadatak treba izvršiti“.1551 No, 1547</s>
<s>311 navedeni se test nije pokazao potpuno zadovoljavajućim, poglavito jer se mogućnost nadzora ne može zadovoljavajuće koristiti u slučaju kada se radi o profesionalnim radnicima ili o osobama koje imaju iskustvo i znanje, kako je pokazala sudska praksa.</s><s>Što je radnik više kvalificiran i ima više vještina, to je manje relevatan nadzor kao faktor determiniranja da li je riječ o ugovoru o radu.1552 Sudska je praksa koristila i druge testove poput: testa integracije da li je radnik subjektom pravila i postupaka organizacije poslodavca; test ekonomske realnosti - analizira na koga pada financijski rizik poslovanja; test međusobnih obveza – riječ je o subordiniranom radnom odnosu ako postoji izričiti ili implicitni ugovor koji poslodavcu daje pravo od radnika tražiti obavljanje rada, a od radnika obvezu da taj rad obavi.1553 Nakon, mnogobrojnih teškoća, sudovi su ipak razvili složeniji test „engl. mixed test“ u kojemu se uzimaju u obzir mnogobrojni čimbenici, od kojih nužno niti jedan nije odlučujući.</s><s>1554 Najbolji je primjer predmet Ready Mixed Concrete, u kojemu je sudac primijeno test postavivši 3 pitanja: Da li je radnik pristao pružati svoje usluge kako bi kao kontraprestaciju dobio plaću ili drugu naknadu?, Da li je izričito ili prešutno pristao da druga osoba vrši nad njim nadzor i da joj bude počinjen?, Da li su ostale odredbe ugovora sukladne ugovoru o radu, jer ukoliko nisu u skladu s ugovorom o radu, riječ je o nekom drugom ugovoru.1555 Prvotno je važno postaviti pitanje postoji li dovoljna razina kontrole kako bi radnik postao posloprimcem, te potom da li su odredbe ugovora sukladne s ugovorom o radu.1556</s>
<s>Glede ugovora o radu na određeno vrijeme, isti su usklađeni s Direktivom 99/70/EZ, gdje je trajanje takvog ugovora ovisno o objektivnim okolnostima (protek roka, ispunjenje zadatka i dr.).</s><s>U odnosu na obveze radnika u pogledu ugovora o radu valja istaknuti dužnost radnika da %20and%20Harbour%20Board%20Appellants%20v%20Coggins%20and%20Griffith.doc, (20.9.2011), Collins v Hertfordshire County Council, KB 598, Š1947Ć 1 All ER 633. 1552</s>
<s>Odluka Ready Mixed Concrete (South East)Ltd v Minister of Pensions & National Insurance 2 Q.B. Š1968Ć u Bell, Employment Law, op. cit., str. 15.: Radilo se o osobi koja je imala vlastiti kamion i koja je s jednom kompanijom sklopila ugovor kojim je bilo utvrđeno da je on samozaposlena osoba, ali je bio temeljem ugovora obvezan obojiti svoje vozilo, nositi odgovarajuću odjeću koju imaju svi njihovi djelatnici, bio je odgovoran za održavanje i snošenje dodatnih troškova uslijed poslovanja, kao i gorivo, te je bio obvezan slušati upute odgovornih osoba, a bio je plaćen s obzirom na prijeđeni put prilikom dostave.</s><s>1556</s>
<s>312 slijedi zakonite i razumne upute poslodavca, vjernost pružanja usluga poslodavcu, dužnost korištenja dužne pažnje pri obavljanju poslova.1557 Kako kaže Barnard, utvrđivanje radnopravnog statusa primarno je važno radi mogućnosti uživanja opsega radnopravne zaštite koja pripada posloprimcu, određenih socijalno-pravnih prava, kao i poreznih tereta.1558 Zaključno, treba naglasiti da radnik u užem smislu je u puno boljem položaju od samozaposlene osobe jer: ima pravo na zaštitu u slučaju nezakonitog otkaza, ima pravo na naknadu za vrijeme nezaposlenosti, pravo na rodiljni i roditeljski dopust, pravo na naknadu za vrijeme privremene nesposobnosti za rad, pravo na zakonski utvrđeni minimalni rok za ostvarivanje prava na obavještenost.1559 2. Radnopravni odnosi sportaša</s>
<s>O značenju sportskog radnog prava u UK, najbolje ilustrira podatak o porastu zaposlenih u tom sektoru.</s><s>Tako je primjerice u Engleskoj 1985. godine u sektoru komercijalnog sporta (uključuje profesionalne sportaše, proizvođače sportskih proizvoda i dr.) bilo zaposleno 97.000 osoba, da bi 2005. godine taj broj porastao na 134.000 osoba.</s><s>U Škotskoj je 1995. godine bilo zaposleno 16.500 osoba u sektoru sporta, dok je 2004. godine taj broj porastao na 19.800 osoba.1560 U pogledu sportaša, i u UK razlikujemo sportaše amatere, samozaposlene profesionalne sportaše i profesionalne sportaše u random odnosu, za koje se primjenjuje ERA.</s><s>U britanskom pravnom sustavu dugo su trajala nastojanja da osobe uključene u sport, bez obzira da li su za to plaćene ili nisu, ne mogu biti shvaćene kao „radnici“.1561 Naime, sportska su se udruženja pozivala na prethodno navedeni „control test“ i tvrdila da zbog sposobnosti sportaša, koje njihovi poslodavci ne mogu kontrolirati, ne mogu biti radnicima.1562 Navedene je tvrdnje je prije punih sto godina odbacio Engleski prizivni sud u predmetu Walker v Chrystal Palace FC.</s><s>U navedenom je predmetu Sud priznao tužitelju, profesionalnom nogometašu, pravo na naknadu štete zbog ozljede na radu temeljem Zakona o naknadi štete radnicima iz 1906. godine (engl.</s><s>Workmen's Compensation Act 1906)1563 za ozljedu koja ga je 1557</s>
<s>Workmen's Compensation Act 1906, Section 13: „Definicija radnika ne uključuje osobu koja je zaposlena na drugačiji način od toga da obavlja ručni rad i čija naknada za rad iznosi više od dvjesto pedeset 313</s>
<s>1563 zadesila za vrijeme nogometne utakmice s obrazloženjem „možda je to sport za amatera, ali za osobu koja je za to plaćena i koja od toga živi, riječ je o radu, a ne sportu“1564.</s><s>Zasigurno, ovakvo tumačenje razlikovanja sporta i rada, ne treba shvaćati kao način da u okviru sporta nema radnih odnosa, sasvim suprotno.</s><s>Konstrukciju „riječ je o radu, a ne o sportu“ u kontekstu ovoga rada treba promatrati na način da je: riječ o radu, tj. ekonomskoj aktivnosti, a ne radi se o čisto sportskim pravilima i motivima sportaša za sudjelovanje u određenom sportskom susretu.</s>
<s>Sukladno navedenoj konstrukciji koja proizlazi iz „controll testa“, isto se primjenjuje i na igrače profesionalne kriketa (engl. cricketers), koji temeljem Standardnog ugovora profesionalnih igrača kriketa (engl.</s><s>Standard Contract for Professional Cricketers) „… su dužni slijediti sve zakonite i razumne upute kapetana ili izabranog kapetana“.1565 Za potrebe modernog sporta „control test“ je postao neprikladan za utvrđivanje da li je sportaš radnik ili ne, te je zamijenjen testom „da li pojedinac radi za svoj račun“, a to će ovisiti o okolnostima pojedinog slučaja.1566 Primjerice, zanimljiv je slučaj Sports Club plc v Inspector of Taxes1567 u kojem porezna tijela koja su tužila engleski nogometni klub Arenal nisu uspjela s navodima da iskorištavanjem prava na lik (engl. „image rights“) svojih igrača Dennisa Bergkampa i Davida Platta uplatama određenih iznosa off-shore kompanijama zaobilaze porezne obveze koje terete plaće i druge naknade koje se isplaćuju igračima.</s><s>Ovaj predmet nije samo interesantan s poreznopravnog stajališta, već i s radnopravnog jer u ovome slučaju je sud ustvrdio da navedena plaćanja nisu obuhvaćena radnopravnom ugovornom osnovom igrača i kluba, već je riječ o „per se odnosu“ iako su porezna tijela tvrdila da na ovaj način klubovi funti godišnje, ili osobu čije je zaposlenje povremene prirode (engl. causal) i koja je zaposlena za poslove različite od ciljeva poslodavčeve trgovine ili poslovanja, ili člana policije ili je riječ o „out-worker“ ili članu poslodavčeve obitelji koji radi kod kuće, a navedeno se odnosi na svaku osobu koja je ušla u ili radi temeljem ugovora o pružanju usluga ili pripravništvu pri poslodavcu, bilo da je riječ o ručnom radu (engl. manual labour), radu svećenika ili dr., i pod uvjetom da je ugovor izričito ili implicitno, usmeni ili pismeni.“, vidi u Van 1564</s>
<s>English Court of Appeal, Walker v Chrystal Palace FC Š1910Ć1 KB 87, t. 93. „…</s><s>Sud ne može prihvatiti tumačenje da klub ne može narediti igraču kako igrati.</s><s>Igrač je naime, obvezan izričitim ugovornim odredbama koje proizlaze iz njegova ugovornog odnosa s klubom, te je sud mišljenja da je u svakom pojedinom susretu koji igrač igra za svoj klub, obvezan slijediti upute svojega kapetan ili druge osobe ovlaštene u ime kluba davati takve upute.</s><s>Slijedom toga, Sud je mišljenja da pojedinac ne može biti izuzet od primjene odredaba Zakona jednostavno jer radi posebnu vrstu posla za koju je zaposlen i koju radi, dok slijedi opće upute, a za to vrijeme koristi vlastitu prosudbu o djelovanju koja nije ni pod čijim utjecajem“.</s><s>1565</s>
<s>Loc. cit.; Neki stručnjaci zagovaraju test „načina plaćanja poreza“, no taj je način relevantan, ali ne i odlučujući, jer, kako tvrdi Blackshaw, klupski treneri su radnici, iako su u pogledu poreznog sustava samozaposlene osobe.</s>
<s>314 zapravo plaćaju veće plaće igračima, što potom nije podložno oporezivanju.</s><s>U ovome slučaju igrači nisu tretirani kao radnici, već kao poduzetnici, odnosno samostalni ugovorni subjekti, nevezani za klub s kojim su u radnom odnosu, a odgovor na pitanje da li je neka osoba radnik ili nije, prema Blackshawu treba sagledati u svakom predmetu posebno, pogotovo uzevši u obzir odlučujuću činjenicu da li navedena osoba „sama sebi određuje radne zadatke ili ne“, nevezano kako je definirana u ugovoru koji je zaključen.1568 U pogledu ugovora o radu, koji u common law sustavu ne mora nužno biti u pisanoj formi, u pogledu sporta mora biti isključivo u pisanom obliku, a odredbe ugovornog prava o ponudi i prihvatu ponude se primjenjuju i u području sporta, što zna dovesti do problema u praksi prilikom utvrđivanja kada je i da li je ugovor o radu zaključen.</s><s>1569 Daljnja specifičnost ugovora o radu u sportu je ta da sadrži obvezu kluba da snosi medicinske troškove liječenja igrača, kao i da isplaćuje plaću igraču za svo vrijeme trajanja ugovora, unatoč njegovoj privremenoj nesposobnosti za rad.1570</s>
<s>U Njemačkoj radno pravo obuhvaća pravna pravila koja se primjenjuju na radni odnos i koja oblikuju kolektivni odnos između kapitala i rada, a u pogledu radnih odnosa radno se pravo primjenjuje samo na odnose temeljene na ugovorima privatnog prava.</s><s>1571 Njemačko zakonodavstvo ne poznaje zakonsku definiciju radnika.</s><s>Izvodeći iz rimske pandektne tradicije Njemački građanski zakonik (BGB) pravi razliku između ugovora o radu (njem.</s><s>Werkvertrag 1568</s>
<s>Gardiner, Sports Law in the UK, op. cit., str. 61.; Tako je u predmetu Stransky v Bristol Rugby Ltd 11/12/2002 QBD bilo sporno da li je prilikom večere direktora ragbi kluba i bivšeg igrača Joela Stranskya, došlo do prihvata ponude za zaključenje ugovora o radu trenera.</s><s>Nekoliko mjeseci nakon te večere, nakon što su započeli postupci pridobivanja radne dozvole i nakon što se Stransky upoznao s igračima, klub je istaknuo da ne računaju na njega, da nikakav ugovor nije zaključen i da mu na večeri nije bila dana ponuda za zaključenje ugovora.</s><s>Sud je presudio da je ugovor zaključen tijekom večere.</s><s>1570</s>
<s>– locatio operis) i ugovora o službi (njem.</s><s>Dienstvertrag – locatio operarum) iako navedeno ne odgovara razlikovanju zaposlenja i samozaposlenja.1572 Trgovački zakonik (njem.</s><s>Handelsgesetzbuch) jedino definira samozaposlene osobe na način da „svatko tko je nužno slobodan u organiziranju svojega rada i određivanju svojega radnog vremena, presumira se da je samozaposlena osoba“.1573 Argumentum a contrario, njemačka je teorija dala definiciju subordiniranog radnika, kao „osobu koja je obvezna raditi za drugu osobu temeljem ugovora privatnog prava u odnosu osobne subordinacije“.1574 Definiranje osobe kao radnika temeljem plaće ili naknade koju osoba prima, nema povezanosti s definiranjem u pogledu radnog odnosa, kao i činjenica da li je osoba dužna jednostavno pokoravati se uputama nadređenog u određivanju organizacije radnog vremena jer je sve više visoko obrazovnih i kvalificiranih osoba koje uživaju više ili manje slobode u određivanju kako i kada će obavljati rad.1575 Razlikovanje radnika kao subordiniranih osoba koje su obuhvaćene radnopravnim zakonodavstvom i samozaposlenih osoba, koje su isključene iz sustava radnopravne zaštite, nikada nije dalo u potpunosti zadovoljavajućih rješenja, što je dovelo do razvoja instituta osoba „sličnih radniku“ (njem.</s><s>Arbeitnehmerähnliche Person) koji jesu samozaposlene osobe, ali karakter njihova odnosa sličniji je odnosu radnika i poslodavca te uživaju potpunu socijalnopravnu zaštitu (tu potpadaju trgovački putnici, osobe koje rad obavljaju kod kuće, radnici zaposleni u medijima i dr.).1576 1572</s>
<s>Indikatori postojanja statusa „osoba sličnih radniku“ jesu: nedostatak ekonomske neovisnosti, ekonomska ovisnost kao suprotnost personalnoj ovisnosti iz subordniniranog odnosa, potreba za socijalnom zaštitom, rad izvršen osobno i pretežno za jednu osobu odnosno prihod ovisi pretežno u više od polovine o jednoj osobi.</s><s>Perulli, Subordinate, Autonomous and Economically Dependent Work…, op. cit., str. 137.-187., str. 172. u Casale (Ur.), The Employment Relationship, op. cit.</s><s>U usporedbi s drugim samozaposlenim osobama, „osobe slične radnicima“ uživaju sljedeća prava karakteristična za radnike u subordiniranom položaju: za sporove koji nastanu između njih i osoba s kojima imaju zaključen ugovor nadležni su radni sudovi (Arbeitsgerichtsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 2. Juli 1979 (BGBl.</s><s>I S. 853, 1036), das zuletzt primjenjuju i odredbe o godišnjim praznicima i blagdanima (Bundesurlaubsgesetz in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 800-4, veröffentlichten bereinigten Fassung, das zuletzt durch Artikel 7 des mogu biti regulirani kolektivnim ugovorima (Tarifvertragsgesetz in der Fassung der Bekanntmachung vom 25.</s><s>August 1969 (BGBl.</s><s>I S. 1323), das zuletzt durch Artikel 88 des Gesetzes vom 8. Dezember 2010 (BGBl.</s><s>I S. 1864))(dalje: TVG), čl. 12a; te konačno imaju i pravo na zaštitu od diskriminacije na temelju godina i seksualnog opredjeljenja (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz vom 14.</s><s>August 2006 (BGBl.</s><s>I S. 1897), das 316</s>
<s>Njemačka sudbena vlast, poglavito Savezni radni sud (njem.</s><s>Bundesarbeitsgericht)) dala je veliki obol u definiranju osobne subordinacije.</s><s>Tako je na radnim sudovima da utvrde da li je u određenom predmetu kombinacija čimbenika dovoljna da bi se utvrdio status „subordiniranog radnika“, pa tako razlikujemo najvažnije čimbenike: 1) poslodavac očekuje od pojedinca (radnika) da uvijek bude spreman prihvatiti nove zadaće, 2) radnik nije slobodan odbiti zadaće naložene od strane poslodavca, 3) pojedinac je do određene granice integriran u organizacijsku strukturu poslodavca, te 4) vrijeme koje obvezuje radnika na izvršavanje povjerenih zadaća je dosta dugo.1577 Element osobne ovisnosti radnika, odlučan je čimbenik u utvrđivanju da li se radi o subordinaciji ili ne, a njemačka je sudska praksa upravo zbog veće fleksibilnosti u pojmu subordinacije, u usporedbi s talijanskim modelom, mogla lakše određene odnose podvesti pod korpus pravila radnog prava.1578 I u Njemačkoj ugovor na neodređeno vrijeme proklamiran je kao pravilo, te je kao takav i snažno poduprt radnopravnim zakonodavstvom, a ugovor o radu na određeno vrijeme je iznimka.</s><s>Ugovor o radu na određeno vrijeme u njemačkom radnopravnom zakonodavstvu reguliran je posebnim zakonom.1579 Ugovor o radu na određeno vrijeme je takav ugovor čije je trajanje određeno do određenoga dana ili ukoliko datum njegova prestanka proizlazi iz vrste, svrhe ili prirode rada.</s><s>1580 Prema tom zakonu ugovor na određeno vrijeme može biti pravovaljano zaključen ukoliko je opravdan objektivnim razlozima, a opravdanje nije potrebno ukoliko je ugovor zaključen na razdoblje od najduže dvije godine, a unutar tih dvije godine ugovor može biti produljen najviše tri puta.</s><s>Nakon isteka dvogodišnjeg razdoblja, treba postojati opravdani razlog za produljenje, a u tome može poslužiti kolektivni ugovor kojim se može produljiti maksimalno razdoblje od dvije godine i tri produljenja1581 1577</s>
<s>Zakon o radu s nepunim radnim vremenom i radnom odnosu na određeno vrijeme (Gesetz über Teilzeitarbeit und befristete Teilzeit- und Befristungsgesetz vom 21.</s><s>Dezember 2000 (BGBl.</s><s>I S. 1966), das zuletzt durch Artikel 1 des Gesetzes vom 19.</s><s>April 2007 (BGBl.</s><s>I S. 538); dalje: TzBfG.</s><s>Navedeni je Zakon donesen radi uslkađenja s Direktivom 99/70/EZ.</s><s>1580</s>
<s>Sloboda ugovaranja je kao takva priznata i u njemačkom Ustavu kroz slobodu razvoja osobnosti iz čl. 2 Ustava,1582 a koja ustavna sloboda inter alia uključuje i slobodu ugovaranja, što predstavlja temelj svim radnim odnosima.1583 Kao pandan slobodi ugovaranja spominje se pravo na rad, koje je kao takvo preuzeto hrvatskim i slovenskim ustavima.</s><s>2. Radnopravni odnosi sportaša</s>
<s>U njemačkom radnopravnom sustavu razlikujemo dvije vrste kolektivnog pregovaranja u kojima se može zaključiti kolektivni ugovor.</s><s>Prva vrsta je ugovor između radničkog vijeća i poslodavca (Betriebsverfassungsgesetz- BetrVG) – Works agreement.1584 Druga vrsta između sindikata i udruge poslodavaca ili pojedinog poslodavca (Tarifvertrag).1585 U Njemačkoj nije dopušteno ugovarati arbitražne klauzule u pitanjima iz radnih odnosa iako sukladno njemačkom Zakonu o radnim sudovima, za određene sektore je isto dopušteno iako ne izrijekom za područje sporta.1586 No, kako smatra Klose, kolektivnim ugovorom bi se mogla ugovoriti naležnost arbitražnog tijela u tom pogledu, a povrh toga i druga pitanja bi mogla biti 1582</s>
<s>Radničko vijeće je izabrano tijelo koje predstavlja sve radnike kod određenog poslodavca, a to bi u kontekstu sportskih klubova u kojima su sportaši u radnopravnom odnosu značilo da navedeno tijelo predstavlja i sportaše, ali i sve ostale zaposlenike u klubu (stručni stožer, administrativne službe i dr.).</s><s>Prvo takvo tijelo je u Njemačkoj izabrano u travnju 2004. godine pri njemačkom prvoligaškom košarkaškom klubu MBS, Weissenfels, Saxony, ali razlog je bio taj da je klubu prijetio stečaj, do kojega je kasnije i došlo, pa su se radnici na taj način organizirali.</s><s>Individualni ugovori o radu smatraju se supsidijarnim u odnosu na kolektivne ugovore (njima se u kontekstu sporta mogu utvrditi primjerice prava na bonuse igrača, disciplinski postupak i dr.), ukoliko pregovaranje ne urodi plodom, ne mogu se poduzimati industrijske akcije, što je važno radi razlikovanja s kolektivnim pregovaranjem.</s><s>Mora se poštivati načelo suradnje, a eventualno se spor može riješiti pred arbitražnim tijelom.</s><s>Vidi Klose, Legal Framework for Collective Legal Agreements in Sport in Germany, 1585</s>
<s>Vertragsspieler - VdV), osnovano 1987. godine, no tek je 2001. godine kao jedan od ciljeva postavljen sklapanje kolektivnog ugovora sredstvima dostupnim sindikatima.</s><s>Broje više od 1.300 članova (od približno 2.000 nogometaša), što pokazuje izuzetno visoki postotak, koji nije uobičajen jer se u Njemačkoj članstvo u sindikatima kreće oko 30%.</s><s>Također postoji i Sportski sinidkat koji je član Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft (Ver.di) i koji predstavlja sve druge sportaše, osim nogometaša.</s><s>U Njemačkoj, kao i u drugim državama je problem socijalnog dijaloga taj što nema jasnog predstavnika poslodavaca, jer Deutscher Sport-Bund (DSB) ili Deutscher Fußball-Bund (DFB) kao i Deutscher BasketballBund (DBB) ne mogu biti socijalnim partnerima iz razloga što bi prestavljali i sportaše i klubove u isto vrijeme.</s><s>Vidi Klose, Legal Framework for Collective Legal Agreements in Sport in Germany, op. cit., str. 15.; No, to bi mogle biti lige (Bundesliga) kao u Austriji, gdje postoji kolektivni ugovor iz 2008. godine koji su sklopili Austrijski nogometni savez s jedne strane kao predstavnik poslodavaca (Österreichischen Fußball-Bundesliga) te Austrijski sindikat radnika u kulturi, medijima, sportu i slobodnim zanimanjima (Österreichischen Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft Kunst, Medien, Sport und freie Berufe, Sektion Unterricht, Sport und freiberuflich Tätige, Fachgruppe Vereinigung der Fußballer).</s><s>Dostupno na: http://www.vdf.at/KV1586</s>
<s>318 rješena kolektivnim ugovorom poput pitanja dopinga ili pravila o ograničenju plaća (engl. salary cap).1587 U njemačkom pravu teško bi se moglo, kolektivnim ugovorom ugovoriti maksimalnu plaća sportaša, jer je Zakonom o kolektivnim ugovorima određeno da isti mogu određivati samo minimalni, a ne maksimalni standard.1588 U sportskom pravu igrači nisu članovi klubova ili saveza, već stupaju u dva pravna odnosa, jedan s klubom i jedan sa savezom.</s><s>1589 U pogledu ugovornog odnosa igrača kluba u njemačkom pravu, sukladno praksi Njemačkog saveznog suda, djelatnost profesionalnog bavljenja nogometom definirana je kao radnopravni odnos u kojemu radnik (igrač) obavlja svoj rad, za što dobiva naknadu (plaću) od strane poslodavca (kluba), a samo se neamater, odnosno igrač koji se nogometom bavi kao zanimanjem, može pozvati na zaštitne odredbe radnog zakonodavstva.</s><s>1590 Kako tvrde Potočnjak i Kreuder, u njemačkom radnopravnom sustavu prisutna je regulacija ugovorom zbog značajnog građanskopravnog poimanja radnog odnosa.1591 Ovdje treba istaknuti da su postajali različiti načini drugačijeg definiranja odnosa igrača i kluba, bilo kao svojevrsnog ugovora o službi s kojim igrač sudjeluje u gospodarskom riziku kluba u pogledu konačnog sportskog uspjeha sustavom stimulacije (premija), kao i drugi sustav koji razlikuje sportaše kao radnike i vrhunske sportaše poput igrača s iznimno izdašnim ugovorima koji ne trebaju radnopravnu zaštitu već sami u svojstvu samozaposlenih osoba putem ugovora o službi brinu o sebi jer su gospodarski neovisni o klubu.1592 Obje su teorije doživjele snažne kritike, što je pak u potpunosti učvrstilo radnopravni odnos igrača i kluba.</s>
<s>Pravni odnos sa savezom je subordinacijskopravni odnos (nije ugovornopravni, radnopravni niti statusnopravni) na temelju kojega se igrač mora pridržavati autonomnih propisa saveza, pravila i odluka.</s><s>Vidi Plath, Individualrechtbeschränkungen im Berufsfussball, 1999., str. 47. 1590</s>
<s>Radni odnosi u SAD-u počivaju i dan danas imaju relikte načela odnosa gospodara i sluge (engl. master and servant), što ima odjeka u reguliranju odnosa radnika i poslodavca.</s><s>1593 Reguliranje radnih odnosa u SAD-u uređuje Nacionalni zakon o radnim odnosima (National Labor Relations Act).1594 Pitanje razlikovanja radnog odnosa od autonomnog odnosa izuzetno je bitno u američkom radnom pravu s aspekta korpusa prava i zaštite koju uživaju radnici u odnosu na samozaposlene osobe.</s><s>1595 Tako primjerice posloprimci, za razliku od samozaposlenih osoba, uživaju sljedeća prava: pravo na različite naknade povezane uz radni odnos, oslobođeni su plaćanja poreza na primitke jer to tereti poslodavca, uživaju zaštitu temeljem NLRA-a, kao i zaštitu putem antidiskriminatornih propisa i dr.1596 NLRA utvrđuje da pojam posloprimca (engl. employee) uključuje sve posloprimce i da ne smije biti ograničen na posloprimce određenog poslodavca, te uključuje i svakog pojedinca čiji je radni odnos prestao, ili je povezan, s postojećim radnim sporom ili nezakonite prakse i koji nije ostvario drugo redovno ili sadržano identično zaposlenje, ali ne uključuje… osobe sa statusom autonomnog ugovaratelja.1597 Općenito možemo reći da ukoliko poslodavac ima dovoljno kontrole nad obavljanjem rada radnika i njegovim radnopravnim učincima, a radnik ima prostora za donošenje samostalnih odluka, radnik će se smatrati posloprimcem.</s><s>1598 Postoji i doktrina testa „odgovornosti nadređenog“ (lat. respondeat superior) kojoj se utvrđuje da li je riječ o posloprimcu ukoliko određeni poslodavac, osim što daje upute, i ima nadzor nad obavljanjem rada, odgovara za štetu koje učine njegovi posloprimci, a osim ovog, postoji 1593</s>
<s>320 i test „ekonomskih realnosti“ kojim se procjenjuje da li je neka osoba u određenoj eknomskoj ovisnosti o drugoj kako bi se utvrdilo da je riječ o posloprimcu.1599 Sudska je praksa razvila čimbenike koji služe razlikovanju odnosa koji se temelji na ugovoru o radu od autonomnog radnog odnosa, s time da nije nužno postojanje svih čimbenika, kao i da niti jedan nema posebno veće značenje od drugih, a na sudu je da s obzirom na okolnosti slučaja, utvrdi o čemu je riječ.</s><s>Navedeni su čimbenici među ostalim: opseg kontrole koju nadređeni može ostvarivati na radu; vrsta rada s obzirom na mjesto gdje se rad obavlja temeljem uputa poslodavca ili rad obavlja profesionalac bez nadzora; vještine koje zahtijeva određeno zaposlenje; da li poslodavac opskrbljuje radnika sa sredstvima za rad; dužina trajanja zaposlenja; metoda plaćanja određena vremenski ili po odrađenom poslu; okolnost da li je posao sastavni dio poslodavčeva poslovanja; da li su ugovorne strane uvjerene da su zasnovale odnos podčinjenosti i dr. 1600 Tako je npr. Nacionalni odbor za radne odnose (National Labor Relations Board) koji je nadležan utvrđivati da li je neki odnos radnopravni ili ne, utvrdilo da su plesači koji kao gosti nastupaju uz simfonijski orkestar samozaposlene osobe; 1601 taksi vozači koji imaju vlastita vozila, ali koji voze isključivo pod nazivom trgovačkog društva koje propisuje pravila i koje određuje smjene taksistima, su posloprimci1602 itd.</s><s>Ipak, rezultat ad hoc prirode sudskih odluka, kao i razlike u pravnim shvaćanjima među sudovima dovode do nedostatka predvidivosti, konzistentnosti i jasnoće u definiranju ta dva odnosa.1603</s>
<s>Nužno je istaknuti da ugovori o radu u SAD-u u usporedbi s europskim radnim pravom, pogotovo kontinentalnoga tipa, imaju određene specifičnosti.</s><s>Naime, prisutna je vrlo otvorena ugovorna sigurnost: primjerice nije nužno da ugovori o radu budu u pisanoj formi (izuzetak su ugovori pomoraca), a mogu se otkazati u svakom trenutku bez prethodne obavijesti ili obrazloženja (kod tzv. employee at will).1604 1599</s>
<s>U pravu SAD-a koje se tiče sporta, važno je istaknuti značaj instituta kolektivnog pregovaranja.</s><s>Naime, osim soccera (američke inačice europskog nogometa), svi najpopularniji sportovi imaju sindikate sportaša, čija je uloga iznimno bitna.1605 Osnovni temelj za utvrđivanje pravnog odnosa vlasnika sportskih klubova i igrača u profesionalnom američkom sportu, jesu upravo kolektivni ugovori koji imaju višu pravnu snagu od određenih ligaških pravila, kao i pojedinačnih ugovora sportaša i klubova.1606 Početkom 60.-ih godina prošlog stoljeća, kada su nastali prvi kolektivni ugovori oni su uređivali primarno najnižu plaću igrača, pitanje zdravstvenog i životnog osiguranja igrača te mirovinu, da bi se tijekom vremena zbog sve većih financijskih opterećenja klubova težište postavilo na pitanje ograničavanja visine plaće igrača, putem instituta ograničenja plaća (engl. salary cap).1607</s>
<s>„Salary cap” je sustav koji se koristi primarno u američkom sportskom modelu, koji utvrđuje maksimalan iznos novčanih sredstava koje klub može potrošiti na plaće igrača, čiji je iznos jednak za sve klubove u određenom natjecanju i određuje se svake godine prema postotku ukupnih prihoda sportskog natjecanja u prošloj sezoni podijeljenom prema broju klubova koji se natječu.</s><s>Postoje i modeli koji se ravnaju pojedinačno po igraču (određuje se koliko se pojedinom igraču može najviše odrediti plaća).1608 Sustav „salary capa” je po svojoj priodi restriktivan sustav, kojim se klubovi kao poslodavci ograničavaju u pogledu iznosa koji otpada na plaće njihovih radnika – sportaša.</s><s>Razlikuju se dvije vrste „salary capa“ u sjevernoameričkom modelu sporta.</s><s>Tako u američkom nogometu postoji tzv. kruto pravilo o ograničenju plaća „hard cap“, koje jasno određuje najviši iznos koji klub može izdvojiti za plaće svojih igrača, te tzv. meko pravilo o ograničenju plaća „soft cap“ u američkoj košarci koji određuje iznos naknade u postotku koji klub može potrošiti na plaće, ali je postotak vezan 1605</s>
<s>Također, postoji mogućnost da se odredi pored maksimalnog iznosa i minimalni iznos koji klubovi mogu potrošiti na plaće, ali ono povlači sa sobom potrebu subvencioniranja slabijih klubova koji ne mogu zadovoljiti navedene uvjete.</s><s>Késenne, The Impact of Salary Caps in Professional Team Sports, Scottish Journal 322</s>
<s>1608 za prihode koje je klub ostvario u tekućoj sezoni.1609 Naime, u sustavu „soft salary capa“, što je klub financijski moćniji, to može više potrošiti na dovođenje novih igrača.</s><s>S druge strane sustav „hard salary capa“ bogatijima ne omogućuje da novcem kupuju uspjeh, pa je više sukladan pravu tržišnog natjecanja.</s><s>1610 „Soft salary cap“, u američkoj košarci ima ipak određene iznimke, poput dovođenja klupskih veterana na koje se onda ne primjenjuje navedeno pravilo.1611Također, postoji izuzetak u američkom socceru koji je uveden nakon dolaska Davida Beckhema u američku ligu i kojim je omogućeno klubovima da mogu dovesti najviše dva igrača izvan te kvote, za što ona plaćaju određeni porez, a sve u cilju popularizacije tog sporta.</s>
<s>Ukoliko bi se navedeni sustav uveo u EU, postavlja se pitanje njegova usklađenja s pravom tržišnog natjecanja.</s><s>Naime, oba sustava i „hard salary cap“ i „soft salary cap“ predstavljaju horizontalne sporazume između sudionika tržišnog natjecanja, a koji ograničavaju iznose koji se mogu potrošiti na plaće radnika – sportaša, te potpadaju pod odredbe čl. 101(1).</s><s>UFEU-a (bivši čl. 81(1).</s><s>UEZ-a) i zahtjevaju opravdanje temeljem čl. 101(3).</s><s>UFEU.1612 Ipak, ukoliko se primijeni pristup iz odluke ENIC, opravdanje za „soft cap“ nije moguće, a za „hard cap“ temeljem čl. 101(3).</s><s>UFEU nije potrebno1613 jer se može opravdati nužnošću održavanja ravnoteže i nepredvidivosti u natjecanju.</s><s>Pogotovo ukoliko se uzme u obzir činjenica da bi se uvođenjem tzv. „soft salary capa“ financijski siromašniji klubovi zapravo još više osiromašili jer im se mogućnost plaćanja igrača veže uz njihove prihode koji su skromniji u odnosu na bogatije klubove.</s><s>Navedeno bi pravilo moglo biti opravdano „ostvarenjem načela natjecateljske ravnoteže među klubovima“.1614 U američkom NFL primjenom krutog „salary capa“ 2005. godine svaki je klub na plaće mogao potrošiti maksimalno 85 milijuna $, u NBA ligi 47 milijuna $, u baseballu klubovi s najvećim primanjima plaćaju „porez na luksuz“ koji se onda raspodjeljuje ostalim momčadima itd.</s><s>„Salary cap“ je uveden s ciljem popravljanja natjecateljske ravnoteže među klubovima, te kako bi se klubovi održali solventnima.</s><s>Da navedeno nije samo značajka sjevernoameričkog modela, pokazuje podatak da je do 1961. 1609</s>
<s>323 godine u Velikoj je Britaniji bio prisutan jedan oblik „salary capa“, koji je ograničavao maksimalna plaća na tadašnjih 20 GBP tjedno.1615 „Salary cap“ ima značajne prednosti jer poboljšava tržišnu ravnotežu u ligi, poboljšava raspodjelu plaća igrača zadržavajući na nižoj razini plaće najboljih igrača te jamči vlasnicima klubova, bilo većih ili manjih, razumnu razinu profita, iako je negativni aspekt taj da se ukupni prihodi lige smanjuju uslijed uvođenja navedenog pravila.</s><s>1616 Najbolju definiciju instituta „salary capa“ možda je ipak ponudio Szymanski koji je naveo da je jasno u teoriji da bi „salary cap“ trebao poboljšati tržišno natjecanje među sudionicima, ali isto tako se pokazalo u praksi da je jako teško ostvariti „salary cap“ učinkovitim, prvenstvo zbog svojih izuzetaka primjerice u američkoj košarci.1617 U pogledu individualnih ugovora sportaša treba istaknuti da liga za svaki sport ima jedinstveni ili standardni ugovor igrača i kluba koji je uključen u kolektivni ugovor i koji čini sastavni dio tog ugovora, a ukoliko nije zabranjeno, individualno može se ispregovarati: osnovna plaća iznad kolektivnim ugovorom zajamčenog mimimuma te duljina trajanja ugovora; pojedinačni bonusi za dostignuća igrača u sezoni; dodatne socijalnopravne zaštite u pogledu ozljeda igrača; ograničenja u pogledu prijenosa igračevih prava na drugi klub; klauzule o zajamčenim primicima.1618</s>
<s>V. RADNI ODNOSI SPORTAŠA U SLOVENIJI I HRVATSKOJ 1. Heteronomni izvori uređivanja statusa sportaša u Sloveniji i Hrvatskoj Zbog činjenice da pitanje zakonskog reguliranja odnosa profesionalnih sportaša u Sloveniji i u Hrvatskoj reguliraju suštinski isti propisi, u nastavku se obje države zajedno obrađuju.</s><s>Radne odnose u profesionalnom sportu u Sloveniji, kao i u Hrvatskoj uređuju u pogledu zakonskog reguliranja dva zakona i to Zakon o delovnih razmerjih1619 i Zakon o radu1620, te Obligacijski zakon1621 i Zakon o obveznim odnosima1622.</s><s>1615</s>
<s>Zakon o delovnih razmerjih i Zakon o radu, primjenjuje se u slučaju sklapanja ugovora o radu između radnika s jedne strane i poslodavca s druge strane.</s><s>Druga vrsta odnosa između te dvije strane jest temeljem obveznopravnog ugovornog odnosa kojeg uređuje Obligacijski zakon odnosno Zakon o obveznim odnosima, Ugovor o djelu – Pogodba o delu.</s><s>Navedenim se ugovorom jedna strana obvezuje izvršiti određeni posao koji se sastoji u izradi ili popravljanju određene stvari, kakvo tjelesno ili umno djelo i dr., a naručitelj kao druga strana se obvezuje da će mu za to platiti.1623 U Sloveniji, kao i u Hrvatskoj, ugovor o radu na neodređeno vrijeme, radi svoje radnopravne funkcije zaštite radnika kao slabije stranke, se smatra tipičnim ugovorom o radu, a ugovori građanskoga prava se ne bi smjeli koristiti ukoliko su zadovoljeni osnovni elementi postojanja radnog odnosa.1624 U pogledu posebnih zakona u pogledu sporta, treba istaknuti da i Hrvatska i Slovenija, kao mnogobrojne europske države, imaju poseban Zakon o sportu.1625 Hrvatski Zakon o športu sportaša definira kao osobu koja se priprema i sudjeluje u sportskim natjecanjima i to ili kao član pravne osobe koja obavlja sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima (u svojstvu profesionalnog sportaša ili amatera) ili kao osoba koja obavlja samostalnu sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima.1626 Sportašu pripadaju i određena prava poput prava na korištenje sportskih građevina, usluge stručnog rada, naknade troškova za smještaj i prehranu, naknadu putnih troškova i dr.1627 Zakon o športu RH ne definira radnopravni odnos sportaša, jedino ističe da se sudjelovanje u sportskim natjecanjima smatra profesionalno ukoliko sportaš ima zaključen ugovor o profesionalnom igranju ili ugovor o radu sa sportskim klubom ili ako sportaš obavlja samostalnu sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima.1628 Nadalje, navodi se 1622</s>
<s>Zakon o športu RH).</s><s>Prethodili su mu Zakon o sportu, (NN br. 59/90), koji je izmijenjen Zakonom o sportu, (NN današnjim zakonima o sportu su bili Zakon o fizičkoj kulturi (NN br. 22/87, 19/88), Zakon o objektima fizičke kulture, (NN br. 46/79), te Zakon o nagradama fizičke kulture, (NN br. 14/78).</s><s>U trenutku pisanja ovoga rada u Hrvatskoj je u tijeku donošenje novog Zakona o sportu, po modelu španjolskog zakona o sportu, kao i posebnog Zakon o sportskoj inspekciji.</s>
<s>325 da je sportaš koji profesionalno sudjeluje u sportskim natjecanjima osoba kojoj je bavljenje sportom osnovno zanimanje i kojemu se po toj osnovi uplaćuje doprinos za obvezna osiguranja po posebnim propisima, a status profesionalnog sportaša, kao i njegova prava i obveze uređuju se aktima nacionalnog sportskog saveza.1629 Analizirajući navedenu zakonsku odredbu jasno proizlazi poštivanje načela autonomije sportskih udruženja, u konkretnom slučaju u definiranju statusa profesionalih sportaša u Hrvatskoj.</s><s>Štoviše, Zakon je odredio okvir da profesionalni sportaš može biti i radnik u radnopravnom odnosu subordinacije, ali i samozaposlena osoba.</s><s>No, ono što upada u oči zasigurno je definicija profesionalnog sportaša kao osobe kojoj je to osnovno zanimanje i „kojemu se po toj osnovi uplaćuju doprinosi za obvezno osiguranje“.</s><s>Iz ove zakonske konstrukcije, de facto, proizlazi da u Hrvatskoj nema profesionalnog sporta, odnosno nema ga u onim slučajevima u kojima sportaši u svojstvu slobodnih zanimanja (samozaposlene osobe) sami sebi uplaćuju doprinose, a ne netko drugi, tj. poslodavac-sportski klub, 1630 uplaćuje za njih.</s><s>U svim momčadskim profesionalnim sportovima u Hrvatskoj: nogometu, košarci, rukometu i dr. upravo profesionalni sportaši imaju status samozaposlenih osoba.</s>
<s>2. Autonomni izvori statusa sportaša u Sloveniji i Hrvatskoj U Hrvatskoj profesionalni igrač sklapa s klubom ugovor o profesionalnom igranju, koji je s aspekta obveznog prava formalni ugovor, čiji obrazac (jednako kako postoji u Engleskoj i Njemačkoj) i sadržaj određuje HNS svojim autonomnim aktima, što znači da se na taj način narušava načelo slobode ugovaranja jer ugovorne strane nisu slobodne izabrati niti oblik niti sadržaj ugovora.1631</s>
<s>Sukladno autonomnim propisima HNS-a, profesionalni igrač hrvatskog državljanstva koji s klubom sklapa ugovor o profesionalnom igranju, ako je navršio 16 godina, samostalno obavlja sportsku djelatnost sudjelovanja u sportskim natjecanjima, dok iznimno strani 1629</s>
<s>Zakon o športu RH, op. cit., čl. 24(1).: „Profesionalni status, sportski klub ima ukoliko je osnovan radi obavljanja sportske djelatnosti sudjelovanjem u sportskom natjecanju, ako ima zaključene ugovore o profesionalnom igranju s više od 50 % registriranih sportaša u seniorskoj konkurenciji u odnosu na broj prijavljenih sportaša za natjecateljsku godinu…“, a može biti športski klub - udruga za natjecanje ili športski 1631</s>
<s>Ivkošić, Pravni okvir transfera profesionalnih nogometaša, op. cit., str. 111.; Ugovorne strane mogu samo pregovarati oko otvorenih stavki poput novčane naknade za rad, trajanja ugovora, uvjeta raskida i uvjeta transfera.</s>
<s>326 državljani mogu s klubom sklopiti i ugovor o radu.1632 Štoviše, HNS u obrascu ugovora o profesionalnom igranju,1633 čiji sadržaj stranke ne mogu mijenjati, u čl. 2. utvrđuje da je: “igrač registriran kao samostalna djelatnost sporta sukladno Zakonu o športu i Zakonu o porezu na dohodak“.</s><s>1634 Ističe se da su odredbe autonomnih akata Nogometne zveze Slovenije (dalje: NZS) identične.</s><s>Naime, Pravilnik o registraciji in statusu igralcev sadrži gotovo identične odredbe pravilniku HNS-a.1635 Dakle, kako smatra Ivkošić, profesionalni igrači u Hrvatskoj sklapaju neki vrstu ugovora sui generis, koji ima elemente ugovora o radu, ali se kao takav ne može definirati, ima elemente ugovora o djelu, ugovora o nalogu, ali i određene posebnosti ugovora koji se odnosi na sport.1636 Navedeno je i potvrdio Vrhovni sud RH u jednoj od svojih malobrojnih odluka koje se odnose na sport.1637 Zanimljivost ugovora o profesionalnom igranju jest i da sadrži odredbu da u slučaju spora ugovorne strane utvrđuju nadležnost Arbitražnog suda HNS-a, a klub i igrač se obvezuju da moguće sporove iz ovog Ugovora neće rješavati pred redovnim sudovima.1638 Kako smatra Ivkošić, s čime se autor slaže, navedene su odredbe ništetne, a igrači i klubovi bi trebali imati pravo pred sudovima opće nadležnosti utvrđivati ništetnost pojedinih odredbi.1639</s>
<s>U kontekstu ovoga rada važno je istaknuti da u hrvatskoj košarci još uvijek postoje diskriminatorna pravila o nacionalnim kvotama, pa tako u nacionalnim prvenstvima može ovisno o rangu natjecanja igrati samo određeni broj stranih igrača i to, u prvom dijelu nacionalnog prvenstva 2 strana igrača (istodobno na parketu samo 1), odnosno u natjecanju 1632</s>
<s>http://www.hnscff.hr/upl/products/Pravilnik_o_statusu_igraca.pdf (28.11.2011.).</s><s>U pogledu odnosa igrača i HNS-a, valja naglasiti da igrači sklapaju ugovor s klubom, a nisu u odnosu s HNS-om osim u pogledu registracije nakon što zaključe ugovor s klubom, jer moraju biti registrirani da bi mogli nastupati.</s><s>1633</s>
<s>http://www.hnscff.hr/upl/products/Ugovor_o_profesionalnom_igranju.doc (28.11.2011.); U navedenom ugovoru u čl. 5. sadržana je i odredba kojom se igrač obvezuje poštovati propise FIFA-e, UEFA-e, HNS-a, Statuta HNS-a, Pravilnika o statusu igrača, Pravilnika o nogometnim natjecanjima te Statuta i drugih akata Kluba (tzv. odredba o podvrgavanju), odredba o obvezi igrača na igranje nogometa prema svojim najbolji sposobnostima, da će svoja znanja, sposobnosti i vještine koristiti u prilog klubu itd. 1634</s>
<s>Presuda Vrhovnog suda Hrvatske, Rev 1120/95, od 26.1.1997.</s><s>Vidi i presude Rev 1487/98, od 4.6.2001. u kojoj je odlučeno da su sudovi opće nadležnosti stvarno nadležni u postupku profesionalnog nogometaša i nogometnog kluba.</s>
<s>Lige za prvaka po 4 strana igrača (istodobno po dvoje na parketu).1640 Zanimljivo je za hrvatsku košarku da igrač koji ne želi zaključiti prvi ugovor o profesionalnom igranju s matičnim klubom, ne može bez suglasnosti kluba pristupiti niti jednom domaćem klubu kroz 4 natjecateljske sezone, a neizdavanje suglasnosti kluba igraču je prepreka izdavanju izlaznog pisma Hrvatskog košarkaškog saveza (dalje: HKS) za inozemni transfer 1641 Registraciji pravilnik definira među ostalim pojam profesionalnog sportaša, kao i način isplate naknade i modalitet plaćanja doprinosa, poreza i prireza.1642 § 4 Sport i socijalni dijalog</s>
<s>Kolektivno radno pravo, kako definira Blainpain, sadrži korpus pravila koja uređuju odnose između udruženja radnika s jedne strane i poslodavca koji pripada grupi poslodavaca.1643 Barnard razlikuje kolektivno pregovaranje u širem i u užem smislu.</s><s>1644 Kolektivno pregovaranje u širem smislu postupak je zadovoljavanja interesa koji uključuju svaku vrstu bipartitne ili tripartitne rasprave u pogledu radnopravnih problema koji izravno ili neizravno pogađaju grupu radnika, a navedena se rasprava može odvijati na različitim mjestima, s prisutnošću ili bez prisutnosti predstavnika vlasti, a cilj je upoznati se s ciljevima druge strane kako bi se dobili ustupci ili postigao kompromis.</s><s>U užem, ali preciznijem smislu, kolektivno pregovaranje je povezano s bipartitnom raspravom koja dovodi do zaključenja sporazuma.</s><s>1640</s>
<s>Odluka o igranju stranih igrača u hrvatskim klubovima u sezoni 2011./12., dostupno na: http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/07072011/UO%201-%20Odluka%20%20igranje%20stranih%20igraca%2 02011-12.pdf (1.2.2012.).</s><s>Ovdje je važno istaknuti da sukladno Registracijskom pravilniku HKS-a, dostupno na: http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/19072011/REGISTRACIJSKI%20PRAVILNIK-srpanj-2011.doc, (1.2.2012.) igrač može zaključiti ugovor o profesionalnom igranju, a ako je riječ o mladom igraču ugovor o športskom usavršavanju (čl. 66.-73); nakon navršenih 18 godina ugovor o amaterskom igranju (čl. 74.-80.a), odnosno ugovor o profesionalnom igranju (čl. 81.-90.) (i nakon što navrši 16 godina) s trajanjem od najviše 4 godine, odnosno 6 godina ako je s 16 godina zaključio ugovor.</s><s>1641</s>
<s>Registracijski pravilnik HKS-a, op. cit.: čl. 8(3).: Pod pojmom profesionalni košarkaš razumijeva se registrirani igrač koji s klubom ima zaključen ugovor o profesionalnom igranju, kojem je bavljenje košarkom osnovno zanimanje i koji je obvezno osiguran po toj osnovi u skladu s posebnim propisima.</s><s>Svi ostali igrači imaju amaterski status.; čl. 86(1).: Klub i igrač ugovaraju naknadu za igranje u brutto iznosu, bez PDV-a. (2) Od brutto naknade koja se može ugovarati i isplaćivati u obrocima klub obračunava i uplaćuje porez na dohodak i odgovarajući prirez za igrača kao poreznog obveznika prema odredbama Zakona o porezu na dohodak kojim se regulira utvrđivanje i oporezivanje dohotka od športske djelatnosti (po odbitku kao drugi dohodak), a ako je igrač odabrao način oporezivanja dohotka od samostalne djelatnosti, isplaćuje mu ukupnu brutto naknadu. (3) Od brutto naknade za igranje igrač je obveznik obveznih osiguranja i plaća ih prema hrvatskim propisima o obveznim osiguranjima.</s>
<s>Kada govorimo o kolektivnom pregovaranju, prema Vodovniku, rezultat mogu biti kolektivni sporazumi sa širim predmetom uređenja poput protokola (u Italiji) ili uži kolektivni sporazumi kao kolektivni dogovori (u Francuskoj).1645 Mnoštvo je pravnih izvora (vrela) koja uređuju upravo institute socijalnog dijaloga, kolektivnog pregovaranja i u konačnici kolektivnih ugovora.1646 Prema definiciji Međunarodne organizacije rada (dalje: MOR) socijalni dijalog predstavlja „sve vrste pregovora, konzultacija ili jednostavno razmjene informacija između predstavnika vlada, poslodavaca i radnika u pitanjima zajedničkog interesa u pogledu gospodarske i socijalne politike“.1647 Socijalni dijalog u smislu sastanaka i razmjene mišljenja između poslodavaca i radnika na razini EU, koje može dovesti do ugovornog odnosa, uključujući kolektivni ugovor, postao je jedan od najvažnijih prioriteta EU.1648 U pravnoj teoriji europski socijalni dijalog definira se kao mehanizam konzultacija poslodavaca i radnika – socijalnih partnera – na razini EU, a ima dvojaku ulogu: da služi kao temelj sindikalnim udruženjima na razini EU i udruženjima poslodavaca da pregovaraju i zaključe kolektivni ugovor, i s druge strane da služi kao temelj za suradnju između institucija EU i socijalnih partnera.1649 Razlikujemo tri razine socijalnog dijaloga: unutar industrijski, sektorski i u pogledu određenog poduzetnika.</s><s>Kako smatra Smismans, socijalni dijalog može imati različite oblike.</s><s>Prvo institucije EU, u prvom redu Komisija, mogu jednostavno konzultirati releventne socijalne partnere; drugo socijalni partneri mogu zaključiti sektorske i međusektorske zajedničke mjere kao i pregovarati; te, treće, socijalni partneri i europske institucije mogu voditi tripartitno savjetovanje.1650 U pogledu definicije Socijalnog dijaloga Europska komisija kaže da isti „pokriva raspravu između europskih socijalnih partnera, zajedničku akciju i moguće pregovaranje među njima, 1645</s>
<s>Pravo slobode udruživanja uređuju mnogobrojna vrela, kao npr. Konvencije MOR-a br. 87. i 98.; Opća deklaracija o ljudskim pravima i temeljnim slobodama UN, op. cit., Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima, op. cit., Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim, kulturnim pravima, op. cit., Europska konvencija o zaštiti ljudskih prava, op. cit., Europska socijalna povelja, op. cit., Socijalna povelja EZ-a, op. cit., Europska povelja o temeljnim pravima EU, op. cit., i dr. 1647</s>
<s>329 kao i raspravu među socijalnim partnerima i institucija EU“.1651 Isti uključuje bipartitni socijalni dijalog, temeljen na odboru međuindustrijskog socijalnog dijaloga i sektorskih odbora socijalnog dijaloga, te tripartitnih socijalnih dijaloga, primarno unutar Tripartitnog socijalnog samita za rast i zapošljavanje, sukladno čl. 152.</s><s>UFEU-a.1652 No, treba jasno naglasiti da postoji razlika između socijalnog dijaloga koji uključuje predstavnike poslodavaca i predstavnike radnika, i strukturnog socijalnog dijaloga koji primjerice u sportu uključuje i olimpijske odbore ili odgovarajuća sportska udruženja (npr. UEFA).1653 Unutar sektorskog vijeća za socijalni dijalog,1654 socijalni partneri mogu voditi dijalog o bilo kojem pitanju koje je povezano uz socijalne i ekonomske aspekte određenog sektora, a konačan ishod mogu predstavljati: sporazumi (ugovori); preporuke; deklaracije; razna sredstva za obučavanje i djelovanje poput studija, priručnika, baza podataka, pravila postupka, zajedničkih stavova upućenih tijelima poput Europske komisije i dr.1655 Odredbe koje reguliraju socijalni dijalog prisutne su i u primarnom pravu EU, odnosno u čl. ovlast Komisiji da potiče savjetovanje između poslodavaca i radnika1656 i da poduzima sve mjere koje mogu olakšati dijalog osiguravajući podjednaku potporu strankama, kao i da će Komisija prije no što predloži mjere na području socijalne politike, obaviti savjetovanje sa socijalnim partnerima o mogućem smjeru mjera na razini EU.</s><s>Sam postupak, savjetovanja Komisije sa socijalnim partnerima, ne smije trajati više od devet mjeseci, osim ako se ne postigne suglasnost svih triju partnera o produžetku suradnje.</s><s>U pogledu pitanja da li ono što 1651</s>
<s>Sektorska vijeća za socijalni dijalog se sastoje od 40 predstavnika obje strane gospodarstva na jednak način, kojim može ukoliko tako odluče socijalni partneri, predsjedati i predstavnik Komisije.</s><s>Trenutno postoji 40 takvih Vijeća koja obuhvaćaju 145 milijuna radnika.</s><s>Vidi Colucci, Geeraert, The Social Dialogue in 1655</s>
<s>Ugovor u čl. 154(1).</s><s>UFEU-a sadrži konstrukciju „…</s><s>Consultation of management and labour…“.</s><s>Iako bi doslovni prijevod glasio „savjetovanje uprave i rada – zapravo se mislili na radnike“, autor ostaje pri prijevodu „savjetovanje poslodavaca i radnika“ iz razloga što je isti u duhu radnopravne terminologije.</s><s>330</s>
<s>1656 socijalni partneri dogovore može biti suprotno, pa slijedom toga i dovedeno u pitanje pravom tržišnog natjecanja, dvojbe je otklonio ES u odluci Brentjense.</s><s>Istaknuto je da „ciljevi socijalne politike u kolektivnim ugovorima bili bi umanjeni ukoliko bi ugovori koji teže poboljšanju uvjeta rada i zaposlenja bili subjektom prava tržišnog natjecanja“.1657 Članak 155.</s><s>UFEU utvrđuje da dijalog poslodavaca i radnika na razini EU može, ukoliko oni to žele, dovesti do ugovornog odnosa, uključujući sporazume.</s><s>Sporazum socijalnih partnera zaključen na razini EU treba biti implementiran sukladno postupcima i praksi udruga poslodavaca i radnika, te država članica, odnosno u pitanjima iz čl. 153.</s><s>UFEU-a (bivši čl. 137.</s><s>UEZ-a) sukladno obostranom zahtjevu stranaka potpisnica, prema odluci Vijeća po prijedlogu Komisije.</s><s>Dakle, ishod socijalnog dijaloga u obliku sporazuma može biti, sukladno čl. 155(2).</s><s>UFEU na više načina implementiran u državama članicama.</s><s>Jedan je načina je da sukladno postupcima i praksi poslodavaca i radnika u svakoj od država članica implementira no kako tvrdi Martins, raznolikost pravnih sustava u svih sadašnjih 27 država članica, pogotovo u pogledu sportskog sektora, uvelike dovodi u pitanje mogućnost provedbe istoga ako se uzme u obzir raznolikost definiranja odnosa profesionalnih sportaša i klubova.1658 Drugi je način da se u pitanjima obuhvaćenim čl. 153.</s><s>UFEU-a1659 zajedničkim zahtjevom potpisnika, implementira Odlukom Vijeća, u vidu Direktive (t. a) do i)), na prijedlog Komisije.</s><s>Kako tvrdi Martins, ovlasti Komisije i Vijeća u mijenjanju sporazuma na razini EU su izuzetno ograničene.</s><s>1660 Barnard smatra da socijalni partneri imaju iznimnu ulogu u definiranju socijalne politike, i to uslijed četiri obrazloženja i opravdanja: subsidijarnosti u kojoj su socijalni partneri dio postupka interakcije EU i država članica u socijalnom sektoru; učinkovitosti takvog načina reguliranja određenih pitanja; demokratičnosti jer se akterima 1657</s>
<s>1659 nadopunjavati djelatnost država članica u sljedećim područjima: a) poboljšanje poglavito radnog okruženja kako bi se zaštitilo zdravlje i sigurnost radnika, c) socijalna sigurnost i socijalna zaštita radnika, d) zaštita radnika u slučaju prestanka njihova ugovora o radu, e) informiranje i savjetovanje radnika,</s>
<s>1659 predstavljanje i kolektivna zaštita interesa radnika i poslodavaca (izuzev pitanja plaće, prava na udruživanje, prava na štrajk ili lock-out), g) uvjeti zaposlenja državljana trećih država sa zakonitim boravištem na području Unije h) integracija osoba isklučenih sa tržišta rada, bez povezanosti s čl. 166., jednakost žena i muškaraca u pogledu mogućnosti na tržištu rada i postupanjem na radu, borba protiv socijalne isključenosti,</s>
<s>331 daje pravo očitovanja o pitanjima, te konačno legitimnosti koja proizlazi iz prava predstavljanja radnika s jedne strane i poslodavaca s druge strane.1661 U slučaju da postupak kolektivnog pregovaranja ne bude okončan uspješno, dakle sklapanjem kolektivnog ugovora, primjenjuje se europsko sekundarno pravo.1662 II.</s><s>SOCIJALNI DIJALOG U EUROPSKOM SPORTU Europska je komisija kroz Bijelu knjigu o sportu istaknula da „rješavanje pitanja iz područja sporta treba potpasti pod područje autonomije i da većina otvorenih pitanja mogu biti rješena samoreguliranjem koje pak mora poštivati načela dobrog upravljanja“.</s><s>A jedan od takvih standarda je i socijalni dijalog, koji može doprinijeti da se riješe zajednički problemi poslodavaca i sportaša, uključujući sporazum o radnim odnosima i uvjetima rada u predmetnom sektoru sukladno europskom pravu“.1663 Problematika uređenja radnopravnog statusa sportaša vrlo je važna i za UEFA-u, te da je pitanje socijalnog dijaloga, odnosno zaključenja kolektivnog ugovora od iznimne važnosti, proizlazi i iz Sporazuma o suradnji UEFA-e i Europskog udruženja klubova (ECA), u kojem je pod točkom A4 priznato jest da je „nužno pronaći pravu ravnotežu između radnog zakonodavstva i specifičnih karakteristika nogometa, primjerice putem socijalnog dijaloga i/ili kolektivnog ugovora“.1664 Najbolji primjer je sklapanje kolektivnog ugovora u Belgiji o načinu i uvjetima zapošljavanja profesionalnih sportaša nakon donošenja odluke Bosman u lipnju 1998. godine, kojim je utvrđeno da po isteku ugovora igrač može slobodno napustiti klub i potpisati s klubom po svojem izboru, a nikakva se naknada za transfer ne može zahtijevati, što do tada nije bio slučaj.1665 Ipak, ovdje treba istaknuti da ima i suprotnih primjera, kao što je Francuska gdje je trenutno prekinut socijalni dijalog jer klubovi uslijed sve snažnijeg dotoka inozemnog kapitala, poglavito iz bogatih Arapskih država, nisu 1661</s>
<s>dostupno http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/EuroExperience/uefaorg/Clubs/69/ 20/31/692031_DOWNLOAD.pdf (17.7.2011.).</s><s>ECA je od strane UEFA-e kao udruženje nogometnih klubova iz 53 državna saveza članica UEFA-e, priznato kao „jedino tijelo koje predstavlja interese klubova na europskoj razini“, kao odgovor na grupu G 14 koja je na taj način izgubila na važnosti, te je u konačnici ugašena.</s><s>Okuplja 197 klubova Europe (Iz Slovenije NK Domžale i NK Maribor, a iz Hrvatske HNK Hajduk i GNK Dinamo).</s><s>Vidi 1665</s>
<s>332 zaintersirani za korištenje socijalnog dijaloga kao sredstva rješavanja otvorenih pitanja, a nastoji se igračima ukinuti i zimska stanka kao jedino razdoblje u kojemu se mogu odmoriti.1666</s>
<s>Ideja Europskog socijalnog dijaloga u sportu pojavila se kroz djelovanje Europskog sportskog foruma, utvrđenog 1991. godine od strane EU, a ideja socijalnog dijaloga se po sektorima razvila 1998. godine kada je Europska komisija izjavom prihvatila i promicala socijalni dijalog na razini Zajednice1667, uz koju se veže i Odluka Europske komisije iz 1998. godine o ustanovljenju Sektorskog vijeća za dijalog kojim se promiče dijalog socijalnih partnera na europskoj razini.1668 Značenje je poznato i na razini EU, tako je na prijedlog EPFL-a,1669 kao udruženja poslodavaca u profesionalnom nogometu, i FIFPro-a područje Europa kao udruženja radnika – nogometaša, Europska komisija 2008. godine priznala postojanje uvjeta za stvaranje Vijeća za sektorski europski socijalni dijalog u području profesionalnog nogometa, s ukupno 54 člana predstavnika radnika i poslodavaca, koje je potom oformljeno i predstavlja jedino sektorsko vijeće socijalnog dijaloga za područje sporta.</s><s>Na strani 1666</s>
<s>1668 a) moraju se odnositi na specifične sektore ili kategorije i biti organizirane na eurpskoj razini, b) moraju se sastojati od organizacija koje su same po sebi integralni i priznati dio strukture socijalnih partnera u državi članici i imaju sposobnost da ispregovaraju ugovore, i koji su predstavnici nekoliko država članica,</s>
<s>1668 c) moraju imati adekvatne strukture kako bi osigurali učinkovito sudjelovanje u radu Vijeća.</s><s>Problem kriterija pod b) u pogledu sporta, poglavito nogometa, prema Martinsu je svakako činjenica da su nogometne lige kao udruženje poslodavaca različito uređene kroz države članice, pa im se ne može priznati pravo sudjelovanja u strukturi kolektivnog pregovaranja kroz definciiju iz prava EU, već to može biti isključivo kroz odredbe nacionalnog zakonodavstva i autonomnih akata sportskih saveza.</s><s>Martins, A European Legal Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 27. 1669</s>
<s>EPFL – Udruženje europskih profesionalnih liga (engl.</s><s>Association of European Professional Football Leagues ) osnovano je 1998., sastoji se od 22 lige iz 22 država članica (16 država članica EU, prve lige iz Rusije, Ukrajine i Srbije, bez predstavnika iz Slovenije i Hrvatske).</s><s>Statutom UEFA-e liga je definirana kao: kombinacija klubova unutar područja saveza određene države i koja je subordinirana i podložna vlašću nacionalnog saveza.</s><s>UEFA Statut, str. 1. dostupno na: http://www.uefa.com/MultimediaFiles/ Download/Regulations/uefaorg/General/01/47/69/97/1476997_DOWNLOAD.pdf., (10.10.2011.).</s><s>Do 2008. bilo je podosta nejasnoća tko bi mogao predstavljati poslodavce – klubove u okviru socijalnog dijaloga, te je taj status pripao EPFL-u iako prema Martinsu postoji određena poveznica između UEFA-e i EPFL-a te se dovodi u pitanje njegova potpuna neovisnost, a također valja naglasiti da EPFL predstavlja samo prvoligaške, te u određenim državama i drugoligaške klubove, dok klubovi na ostalim razinama nisu predstavljeni, što može dovesti u pitanje legitimitet predstavljanja poslodavaca.</s><s>Vidi: Martins, A European Legal Football Match Heading for Extra Time, op. cit., str. 28.-29.</s><s>Ustavom EPFL-a čl. 1.3.8 je priznat status socijalnog partnera u rješavanju pitanja okviru</s>
<s>333 poslodavaca, osim EPFL-a prisutno je i udruženje klubova ECA, a u radu sudjeluje i UEFA1670.</s><s>Rad UEFA-e ne smije začuditi, zapravo izrazito je nužan da bi se mogla postići zadovoljavajuća rješenja, a rad UEFA-e u okviru Vijeća (Odbora) je moguć i prema mišljenju Europske komisije1671, iako ima autora poput Coluccija i Geeraerta koji smatraju da UEFA neće biti veliki pobornik europskog socijalnog dijaloga kojim se oslabljuje njena autonomija, a veće ovlasti dobivaju socijalni partneri i EU.1672 Prema Parrishu, uspostava Odbora za socijalni dijalog ukazuje na porast razine kolektivnog pregovaranja s nacionalne na europsku razinu, te implicira konvergenciju između europskog i sjevernoameričkog modela sporta u kojemu su kolektivni ugovori iznimno važan čimbenik u reguliranju industrije sporta.1673 Ono što predstavlja problem, a na što je ukazala studija Siekmanna i grupe autora, jest da u „novim država članicama“ uključujući i Sloveniju, a čemu treba pridodati i Hrvatsku, igrači nemaju zaključene ugovore o radu, već se nalaze u odnosu samozaposlenih osoba, što onemogućava razvoj socijalnih partnera koji bi mogli sudjelovati u socijalnom dijalogu.1674 Problem donošenja mogućeg kolektivnog ugovora stvara i nepostojanje potpuno jasnih socijalnih partnera i na razini EU.</s><s>Naime, kao socijalni partner se pojavljuje ECA, udruženje klubova, no problem istoga je da u navedenom udruženju nisu svi klubovi, pa bi se mogla dogoditi situacija da primjerice iz neke države poput Nizozemske, Ajax Amsterdam koji je jedini člana ECA-e sudjelovanjem u socijalnom dijalogu i donošenjem sporazuma derogira kolektivni ugovor koji su zaključili predstavnici svih klubova na nacionalnoj razini, a ne samo jedan, 1675 te se na taj način ne udovoljavaju u potpunosti zahtjevu za legitimaciju kao socijalnog partnera kako to zahtjeva Komisija.</s><s>1670</s>
<s>Da bi UEFA sudjelovala u socijalnom dijalogu nije nužno da bude socijalni partner, nužno je da bude priznata od strane socijalnih partnera kao važan sudionik dijaloga.</s><s>Slično je u sektoru kemijske industrije u kojoj u socijalnom dijelogu sudjeluje CEFIC (Vijeće Europske kemijske industrije, engl.</s><s>European Chemical Industry Council).</s><s>Vidi u Siekmann, Possible Participation of EPFL and G-14 in a Social Dialogue, op. cit., str. 438. 1671</s>
<s>SEC (2007) 935, Commission Staff Working Documents „The EU and Sport: Background and Context“, an accompanying document to the White Paper on Sport, str. 62 : „Sukladno načelu autonomije, socijalni partneri mogu izabrati ako i kada će uputiti zajednički prijedlog da se utvrdi sektorsko vijeće za dijalog prema Komisiji.</s><s>Komisija će analizirati svaki prijedlog.</s><s>Uzimajući u obzir specifičnost strukture sporta, organizacije socijalnih partnera mogu utvrditi relevantna treća tijela koje oni žele pozvati da sudjeluju u socijalnom dijalogu kao promatraći.“</s>
<s>Od država čije lige predstavljaju klubove kao udruženje poslodavaca i koje mogu biti akteri socijalnog dijaloga to su jedino: Danska, Švedska, Belgija, Italija, Španjolska, Portugal i Grčka, dok Francuska i Nizozemska liga iako imaju zaključene kolektivne ugovore, ne mogu biti dio strukture nacionalnog kolektivnog pregovaranja jer njihove lige ne predstavljaju klubove kao poslodavace.1676 Sektorskim socijalnim dijalogom u profesionalnom nogometu nakon dugotrajnih nesuglasica između socijalnih partnera izgleda da će se u konačnici postići sporazum kojim bi se mogla regulirati određena pitanja minimalnig sadržaja ugovora između klubova i igrača, što je s aspekta radnopravne i socijalnopravne zaštite sportaša profesionalaca iznimno bitno.1677</s>
<s>Dakle, osim sektorskog socijalnog dijaloga u profesionalnom nogometu nema drugog takvog socijalnog dijaloga za područje sporta.</s><s>Ipak, za očekivati je da ćemo ubrzo imati i sektorski socijalni dijalog za područje čitavog sporta jer su se socijalni partneri Europsko udruženje radnika (EURO-MEI) i Europsko udruženje sportskih poslodavaca (EASE) međusobno priznali kao socijalni partneri 2008. godine.1678 Navedeni socijalni partneri obratili su se Europskoj komisiji sa zahtjevom za utvrđenjem Sektorskog vijeća za socijalni dijalog za sektor sporta, koja je navela da će 2012. godine započeti s probnim radom Sektorsko vijeće za socijalni dijalog u sportu i aktivnu razonodu (engl. sport and active leisure), te će ukoliko probni period prođe zadovoljavajuće, 2014. godine biti utvrđeno navedeno Sektorsko vijeće.1679</s>
<s>III.</s><s>RJEŠAVANJE OTVORENIH PITANJA PUTEM SOCIJALNOG DIJALOGA Trenutno, prema mišljenju Parrisha, nije realno očekivati velika dostignuća putem Odbora socijalnog dijaloga u profesionalnom sportu, zato što praksa pokazuje da socijalni partneri nisu skloni stvarnom kolektivnom pregovaranju, već stvaranju nekih vrsta tzv. „soft law mjera“ u vidu preporuka, izjava, deklaracija i dr. Naime, svega 2% teksta donesenih na sektorskim razinama predstavljaju ugovori, a povrh toga treba uzeti u obzir činjenicu da se 1676</s>
<s>dostupno http://www.easesport.org/ease/fichiers/File/CCproject/jointstatementsdsport-final-en_signed.pdf, (20.12.2011.).</s><s>335</s>
<s>dostupno socijalnim dijalogom ne mogu riješiti mnogi problemi koji su sportašima nametnuti odlukama sportskih udruženja, ali nemaju radnopravni karakter.1680 Naime, od 1998. godine do 2010. godine od približno tristotinjak mjera, polovica njih 164 bile su činile zajedničke izjave, a najmanje pojednačni sporazumi, kojih je bilo svega 4.1681 U pogledu sporta općenito, a pogotovo nogometa, koji ipak privlači veću pažnju i same akademske zajednice, nema kolektivnog ugovora na razini određenog sporta, čije donošenje čvrsto podupire Siekmann 1682 i s čime se autor u potpunosti slaže.</s><s>Takav bi europski kolektivni ugovor predstavljao sui generis autonomni izvor prava koji zaključuju reprezentativne udruge poslodavaca, odnosno reprezentativne udruge sindikata na europskoj razini, kojim se uređuju prava i obveze ugovornih strana (obvezni dio) i uvjeti rada radnika, u ovome slučaju sportaša (normativni dio).1683 Ustanovljenje Odbora za socijalni dijalog u europskom profesionalnom nogometu najbolji je dokaz kako je došlo do promjene ravnoteže moći u nogometu, jer ono što je nekada bilo nezamislivo, čak do 2001. godine, sada je relativno realno, a to je da igrači kao radnici imaju pravo sudjelovanja u donošenju odluka u pogledu reguliranja pitanja sporta, poglavito otvorenih radnopravnih pitanja, jer ne treba zaboraviti da igrači nisu samo vezani svojim ugovorima za klubove već su i subjekti pravila nacionalnih i međunarodnih sportskih tijela.1684 Europski socijalni dijalog, kako smatra Martins, najbolji je način rješavanja otvorenih pitanja u sportu, pogotovo kada se uzme u obzir činjenica da se njime može postići pravna sigurnost, s naglašenim nadzorom Europske komisije koja ima odlučnu riječ u pogledu sastava odbora europskog socijalnog dijaloga.</s><s>Njime bi se moglo postići rješenje otvorenih pitanja sustava transfera (registracija, posudba igrača, razdoblja za transfere), plaćanja naknada za transfer odnosno naknada za jednostrani raskid ugovora, radno vrijeme sportaša i utvrđivanje kalendara natjecanja, sustav okupljanja i ulaganja u razvoj mladih igrača, pitanje nacionalnih kvota, pitanje “home-grown igrača“, mirovinskog sustava, i dr.1685 1680</s>
<s>Navedeno je na tragu sustava Okvira odvojenih područja nadležnosti u sportu koje predlaže Parrish u kojemu postoje ukupno četiri različita sustava reguliranja pitanja iz područja sporta.</s><s>Prvo je područje uvjetne sportske autonomije (kriteriji izbor sportaša za međunarodna natjecanja, pravila koja onemogućavaju višestruko 336</s>
<s>Kada spominjemo sport, možda se tako ne čini, no i u sportu je na razini država članica također prisutan socijalni dijalog koji dovodi do kolektivnog pregovaranja, odnosno do kolektivnih ugovora.</s><s>Kako primjerice u Hrvatskoj, ali i u drugim državama, sportaši, osim nekih izuzetaka, o čemu je više riječi bilo prethodno izneseno, nisu radnici u odnosu subordinacije, ne postoji ni mogućnost sindikalnog organiziranja, pa samim time ni socijalnog dijaloga jer ne postoje socijalni partneri.</s><s>No, u razvijenim sportskim državama, socijalni dijalog je izuzetno bitan, i zna se dogoditi da zbog nemogućnosti sporazuma u kolektivnom pregovaranju dođe do štrajka,1686 odnosno isključenja s rada (Lock-out).1687 Jasnoće radi, treba istaknuti da nacionalni savezi ne mogu biti socijalni partneri u smislu predstavnika poslodavaca – klubova jer su isti osnovani radi promicanja određenog sporta u širem smislu te riječi (ne isključivo profesionalnog sporta), te ista predstavljaju klubove, ali i sportaše jer su isti članovi tog istog saveza putem svojega članstva u klubovima.1688 Treba istaknuti da je, osim Slovenije i Hrvatske, problem nemogućnosti, prema trenutnom stanju, razvoja sustava socijalnog dijaloga prisutan i u gotovo svim, osima Cipra, tzv. „novim“ državama članicama EU.</s><s>Razlog nedostatku socijalnih partnera, većinom nalazimo u tomu što odnose igrača i klubova ne uređuje radnopravno zakonodavstvo, već ono građanskopravno, kao i uslijed činjenice da ne postoje ili udruženje predstavnika poslodavaca vlasništvo i dr.); drugo je područje nadzirane autonomije (sporazumi o kolektivnoj prodaji/kupnji televizijskih i drugih marketinških prava, ograničenja međugraničnog kretanja prodaje ulaznica za sportske manifestacije, dodjeljivanje državnih potpora sportu i dr.); treće je područje koje bi se moglo regulirati europskim socijalnim dijalogom (sustav transfera i razdoblja za transfere; naknade za transfer ili naknade za jednostrani raskid ugovora; radno vrijeme i kalendar natjecanja; sustav otpuštanja igrača; sustav okupljanja i ulaganja u razvoj igrača; nacionalne kvote i dr.); te četvrta grupa koju čini sudska intervencija (razdoblja dugog trajanja ekskluzivnih sportskih prava; ograničenja u izvozu sportskih dobara; pravila koja održavaju trgovinsku i regulatornu dominaciju u sportu).</s><s>Vidi Parrish, Sport law and policy in the European Union, op. cit.; Martins, Regulation of Professional Football in the EU, op. cit., str. 329.-330.; Martins, Agenda for a Social Dialogue in the European Professional Football Sector, op. cit., 398.-399. 1686</s>
<s>Koncem 2010. godine postojala je mogućnost štrajka talijanskih prvoligaških nogometaša zbog neuspjelih pregovora oko kolektivnog ugovora.</s><s>Na koncu, potpisan je novi kolektivni ugovor, te je prvenstvo nastavljeno.</s><s>Opširnije vidi na službenim stranicama Talijanskog nogometnog saveza (Federazione Italiana 1687</s>
<s>U lipnju 2011. godine nakon neuspjelih kolektivnih pregovora između vlasnika košarkaških klubova iz američke NBA lige i predstavnika igrača, povjerenik NBA lige je nakon 13 godina proglasio isključenje s rada (engl. lock out) s početkom od 1.7.2011. godine dok se ne postigne novi kolektivni ugovor sa Sindikatom igrača NBA lige.</s><s>Kolektivni su se pregovori vodili oko novog kolektivnog ugovora koji je trebao omogućiti drugačije financiranje klubova, jer se postojeći model pokazao lošim, a prevelika su izdavanja otpadala na plaće igrača.</s><s>Tijekom lock-outa igrači nisu dobivali plaće; klubovi nisu pregovarali, potpisivali ili izmjenjivali igrače; igrači nisu mogli koristiti sredstva za rad u svojim klubovima; klubovi nisu vodili ljetne kampove i dr. Vidi više o tome službenim</s>
<s>(sportskih klubova) ili ne postoji udruženje „sportaša-radnika“ s druge strane.1689 Ipak, svega 9 država članica od 27 ima kolektivni ugovor u sportu (nogometu), pa tu možemo govoriti o „pravom“ socijalnom dijalogu u sportu, dok je u drugih osam država članica zbog nedostatka ugovora riječ o „neformalnom“ socijalnom dijalogu.</s><s>1690 Kako smatra Siekmann, iako s aspekta prava EU definicija radnopravnog statusa sportaša u državi članici nije relevantna za primjenu prava EU, ipak nedefiniranje sportaša kao radnika nacionalnim zakonodavstvom onemogućuje sposobnost tih istih sportaša da se kolektivno organiziraju i primijene odredbe Ugovora o socijalnom dijalogu.</s><s>1691 Jedan od glavnih autorovih primjedbi uređenju statusa sportaša kao samozaposlenih osoba jest upravo kršenje prava sportaša na sindikalno organiziranje, odnosno prava na slobodno udruživanje i osnivanje sindikata kao udruge koja će zastupati prava i interese sportaša.</s><s>Sve dok sportaši, u prvom redu se ovdje misli na profesionalne sportaše u momčadskim sportovima, ne budu imali status radnika u radnopravnom odnosu subordinacije, dolazi do kršenja njihovih prava zajamčenih među ostalim Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, Poveljom temeljnih prava EU, Poveljom Zajednice o temeljnim socijalnim pravima radnika i drugim izvorima.</s><s>1692 Prema mišljenju autora, kada bi se pred ES-om pojavio 1689</s>
<s>Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, čl. 11(1).: „Svatko ima pravo na slobodu mirnog okupljanja i slobodu udruživanja s drugima, uključujući i pravo na stvaranje i pristupanje sindikatima za zaštitu svojih interesa.“ čl. 11(2).: „Ne smiju se stvarati nikakva ograničenja u uživanju ovih prava osim onih određenih zakonom i koja su nužna u demokratskom društvu radi interesa nacionalne sigurnosti i javnog zdravlja, radi spriječavanja nemira ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.“ Ovaj članak ne spriječava nametanje zakonitih ograničenja u ostvarivanju ovih prava za pripadnike oružanih snaga, policije i državnih službenika.</s><s>Dostupno na: http://www.echr.coe.int/ NR/rdonlyres/D5CC24A7-DC13-4318-B457-5C9014916D7A/0/ENG_CONV.pdf, Povelja</s>
<s>1692 temeljnim pravima EU, također u čl. 12. uređuje pravo na okupljanje i udruživanje: St. 1.: „Svatko ima pravo na slobodu mirnog okupljanja i na slobodu udruživanja na svim razinama, poglavito u političkim, sindikalnim i građanskim pitanjima, iz kojega proizlazi pravo svakoga da osnuje i da pristupi sindikatima radi zaštite njegovih ili njenih interesa.“ Čl. 28.</s><s>Povelje pak uređuje pitanje kolektivnog pregovaranja i akcija: Radnici i poslodavci ili njihove organizacije imaju sukladno pravu Zajednice (sada Unije), te nacionalnim zakonima i praksom, pravo na pregovaranje i zaključivanje kolektivnih ugovora na odgovarajućim razinama, te u slučaju sukoba interesa, pravo na poduzimanje kolektivnih akcija radi zaštite svojih interesa, uključujući i štrajk; Povelja Zajednice o temeljnim socijalnim pravima radnika, op. cit., u čl. 11.-14. uređuju pitanje slobode udruživanja i kolektivnog pregovaranja.</s><s>Tako čl. 11. uređuje: „Poslodavci i radnici Europske Zajednice imaju pravo na udruživanje kako bi osnovali profesionalne organizacije ili sindikate po njihovu izboru radi zašite njihovih ekonomskih i socijalnih interesa.</s><s>Svaki poslodavac i svaki radnik ima pravo pristupiti ili ne pristupiti takvim organizacijama bez bilo kakvih štetnih posljedica radi toga po njegovu osobu ili zaposlenje.“ Čl. 12. pak uređuje pitanje kolektivnih pregovaranja: „Poslodavci i organizacije poslodavaca s jedne strane i organizacije radnika s druge strane, imaju pravo pregovarati i zaključivati kolektivne ugovore temeljem uvjeta predviđenih nacionalnim zakonodavstvom i praksom..“</s>
<s>338 predmet u kojemu bi se neki sportaš iz jednog od momčadskih sportova, pozvao na povredu svojega prava na slobodu okupljanja i sindikalnog organiziranja, među ostalim, stoga što je njemu status samozaposlene osobe nametnut, veliki su izgledi da bi sa svojim zahtjevom uspio.</s>
<s>Kako smatraju Colucci i Geeraert, uloga socijalnog dijeloga je izuzetno važna jer služi ostvarenju ideje „dobrog vladanja u sportu“, koja je proklamirana Bijelom knjigom o sportu 2, jer se omogućuje sudionicima poslodavcima, radnicima i drugim sudionicima, da sudjeluju u reguliranju radnih odnosa i radnih uvjeta, na način da svatko ostvaruje pravo na iznošenje svojega mišljenja i uvažavanjem mišljenja drugoga.</s><s>Također, socijalnim dijalogom se omogućuje ostvarivanje ravnoteže između specifičnosti sporta i prava klubova u tržišnom natjecanju s jedne strane i očuvanja temeljnih prava profesionalnih nogometaša s druge strane, a sve s obzirom na odnos specifičnosti sporta i ostalih grana gospodarstva s aspekta EU.1693 Uloga</s>
<s>„izlobirati“ europske institucije kako bi postigli po sebe što povoljniju regulativu, a uloga je dijaloga pomiriti suprostavljene strane: sportaše (FIFPro) koji žele putem socijalnog dijaloga stvoriti pravno obvezujuće ugovore kojima bi se riješila radnopravna pitanja sportaša i klubova, i s druge strane poslodavce (klubove i nacionalne saveze) kojima odgovara dugotrajno kolektivno pregovaranje bez zaključenja pravno obvezujućih ugovora, jer drže da se otvorena pitanja europskog nogometa mogu riješiti „FIFA Pravilima o statusu i transferima igrača“.1694</s>
<s>U nastavku će se ukratko dati pregled ugovornog odnosa profesionalnih sportaša i njihovih ugovora u „novim“ državama članicama EU, od onih u kojima je takav odnos radnopravnog karaktera, do onih u kojima je obveznopravnog, a sve prema studiji Siekmanna i T.M.C. Asser Instituta, sukladno projektu naručenom od strane EU.1695 1693</s>
<s>Bugarska: Profesionalni sportaši zaključuju dvije vrste ugovora, jedan kojim se regulira odnos s klubom (osim ugovornih odredaba, neki su elementi odnosa regulirani i radnopravnim zakonodavstvom), a drugi ugovor s nacionalnim sportskim savezom kojim se regulira njegov profesionalni status.</s><s>Cipar: Temelj odnosa između profesionalnog nogometaša i kluba jest ugovor o radu, iako treba naglasiti da npr. u pogledu profesionalnih košarkaša ciparski sudovi nisu priznali takvim sportašima status radnika, sukladno ciparskom radnom zakonodavstvu.</s><s>Češka: Profesionalni sportaši imaju status samozaposlene osobe, nisu u radnom odnosu, ne uživaju blagodati sustava socijalnopravne zaštite koja izvire iz radnog odnosa (sami su porezni obveznici, obveznici uplate doprinosa u zdravstveno i mirovinsko osiguranje).</s><s>Estonija: Sportaši imaju status radnika sukladno estonskom radnopravnom zakonodavstvu.</s><s>Latvija: Profesionalni sportaši imaju status radnika i na njihov se ugovor primjenjuju u najvećem dijelu odredbe radnopravnog zakonodavstva, a u manjem dijelu obveznopravnog zakonodavstva.</s><s>Litva: Status profesionalnih sportaša nije, bez obzira što sadrži sve elemente radnopravnog odnosa, reguliran odredbama radnopravnog zakonodavstva.</s><s>Mađarska: Profesionalni sportaši ulaze u obveznopravne odnose s klubom, te se na njih ne primjenjuje radnopravno zakonodavstvo.</s><s>Poljska: Profesionalni sportaši mogu sklapati radnopravne ugovore (ugovore o radu) ili obveznopravne ugovore, no praksa je da se zaključuju ugovori o pružanju usluga obveznopravnog karaktera.</s><s>Čest je također slučaj da se zaključuju dvije vrste ugovora: prvi ugovor kojim se regulira isključivo naknada za rad i drugi, finacijski mnogo izdašniji, kojim se uređuju osobna prava radnika (npr. marketinška prava).</s><s>Rumunjska: Profesionalni sportaši zaključuju pojedinačne ugovore o radu sa svojim klubom sukladno radnopravnom zakonodavstvu te države.</s><s>Slovačka: Ugovorni odnos regulira slovački Građanski zakonik, u obliku „ugovora o obavljanju sportske djelatnosti“ kojim su navedene osobe u statusu samozaposlenih osoba (bez socijalnih i drugih prava koje bi imali da su u radnopravnom statusu).</s>
<s>V. KOMPARATIVNOPRAVNA USPOREDBA SOCIJALNOG DIJALOGA Socijalni dijalog kao oblik kolektivnog rješavanja otvorenih pitanja prisutan je i u mnogobrojnim državama članicama.</s>
<s>Tako u Italiji socijalni dijalog u nogometu ima oblik tripartitnog postupka između Profesionalnih liga (predstavnici poslodavaca), Talijanskog udruženja nogometaša (AIC), te Talijanskog nogometnog saveza (FIGC) kao treće strane.1696 Navedenim socijalnim dijalogom, potpisan je prvi kolektivni ugovor u srpnju 1981. godine, te je do ove godine obnavljan 3 puta.</s><s>U kolovozu 2011. godine, nakon dugotrajnih pregovora, kašnjenja nogometne sezone zbog nemogućnosti dogovora, konačno je potpisan novi kolektivni ugovor u trajanju od 1 godine.1697 Kolektivnim se ugovorom uređuje pitanje plaća igrača, obveze klubova i igrača, uređuje socijalnu zaštitu igrača (besplatno bolničko liječenje, farmakološka pomoć, zdravstveno osiguranje, način plaćanja doprinosa i dr.), te na koncu ima standardni oblik ugovora o radu.</s><s>Navedeno tripartitno tijelo je, također, 1974. godine utvrdilo mirovinski fond za profesionalne igrače po okončanju njihove karijere.</s><s>Također, valja naglasiti da je AIC svojim djelovanjem kao sindikat nogometaša u punom smislu te riječi od svog osnutka 70-tih godina prošlog stoljeća značajno pridonio zaštiti prava sportaša, primjerice osnovao je poseban fond za zaštitu igrača u slučaju insolventnosti klubova, sustav trening-centara za igrače koji su postali slobodni igrači, a nemaju klub, pruža igračima pravnu pomoć i dr.1698 U Italiji je kolektivnim ugovorom u nogometu igračima zajamčeno da će zadržati radno mjesto i imati pravo na liječničku i drugu uslugu sukladno zakonu i kolektivnom ugovoru u slučajevima predviđenim u čl. 2110. i 2111.</s><s>Građanskog zakonika (bolest, ozljeda, trudnoća, služenje vojnog roka i dr.).1699 Sportaši imaju i pravo na odmor (dnevni, tjedni i godišnji), pravo na štrajk, pravo na mirovinu1700; pravo na svu zaštitu zdravlja i sigurnosti na radu1701 1696</s>
<s>Kolektivni ugovor u nogometu, Italija, dostupan na: http://www.assocalciatori.it/LinkClick.aspx? fileticket=L6UzP1XbL%2fE%3d&tabid=58&language=en-US (11.9.2011.).</s><s>1698</s>
<s>Kolektivni ugovor u talijanskom nogometu (bio čl. 14.</s><s>Kolektivnog ugovora od 4.10.2005.) igračima u slučaju ozljede ili bolesti, osim prava na naknadu za rad utvrđenu ugovorom do njegova isteka, i pravo na naknadu troškova liječenja, liječničku i svaku drugu pomoć, te ukoliko igrač ne želi koristiti medicinske usluge koje mu osigurava klub, može do iznosa koji nije viši od uobičajenih troškova koristiti kirurške, bolničke, rehabilitacijske usluge.</s><s>S druge strane, u slučaju trajanja bolesti ili ozljede čije je trajanje liječničkim nalazom predviđeno duže od 6 mjeseci, klub može zatražiti raskid ugovora ili umanjenje naknade za rad za polovinu (od datuma podnošenja zahtjeva do prestanka nesposobnosti za rad), a u slučaju trajne nesposobnosti za rad mogućnost trenutnog raskida ugovora od strane kluba.</s><s>1700</s>
<s>Sukladno čl. 20. novog kolektivnog ugovora, ostvarenjem uvjeta starosti okončanjem sportske aktivnosti prema čl. 2123.</s><s>Građanskog zakonika, pri Talijanskom nogometnom savezu (FIGC) ustrojen je odgovarajući fond za sportaše u slučaju prestanka karijere u koji klub mora uplaćivati doprinos od 7,5% bruto isplaćene naknade za rad (6,25% na teret kluba i 1,25% na teret igrača).</s><s>1701</s>
<s>Osim profesionalnih sportaša u radnopravnom odnosu subordinacije i onih autonomonih, od 1. srpnja 2003. temeljem čl. 51.</s><s>Zakona br. 289 iz 2002. (financijski zakon 2003. godine), izmijenjeno čl. 205.</s><s>Zakona br. 350 iz 2003. (financijski zakon 2004. godine) sportaši su se dužni osigurati za slučaj ozljede koje nastanu uslijed bavljenja sportskih aktivnosti, uključujući sportaši amateri koji su članovi klubova, rukovodeće osobe i tehničko osoblje nacionalnih sportskih saveza.</s><s>Također, svi profesionalni sportaši se moraju osigurati pri Zavodu za 341</s>
<s>(nužnost liječničke kontrole najmanje dvaputa godišnje, provođenje doping kontrole), kao i pravo na naknadu za neskrivljenu nezaposlenost.1702 U Ujedinjenom Kraljevstvu socijalni dijalog je također prisutan u sportu.</s><s>Prema common law sustavu, kao i britanskom pravu za kolektivne ugovore presumira se da ne obvezuju ugovorne strane, te da stoga nemaju pravni karakter ugovora, no ukoliko određeni dijelovi kolektivnih ugovora budu inkorporirani u individualne ugovore o radu, postaju pravno obvezujući.</s><s>1703 Najznačajniji sindikati u britanskom sportu su Udruženje profesionalnih nogometaša (Professional Footballer's Association - PFA) koji je dio najvećeg nacionalnog sidnikalnog udruženja (British Trade Union Congress), te Udruženje profesionalnih igrača kriketa (Professional Cricketers' Association - PCA). socijalno osiguranje radnika u zabavi (ENPALS) za slučaj invalidnosti, starosti i doživljenja, kao i za slučaj bolesti.</s><s>Vidi Pellacani, Il lavoro sportivo, op. cit., str. 1444. 1702</s>
<s>Sport ima svoje specifičnosti, te ga kao takvog priznaju ES-a, Europska komisija i pravni teoretičari.</s><s>Ne može se nijekati da u usporedbi s drugim granama gospodarstva ima svoja specifična pravila i načela.</s><s>Ipak, kada analizirano odluku ES-a Meca-Medina, nameće se zaključak da se dvadesetak godina nakon Bosmana, Sud ipak postupno udaljuje od specifičnosti sporta s velikim slovom „S“, te se nameće nužnost propitivanja sportskih pravila i usklađivanja s odredbama europskog prava.</s><s>Navedena odluka se ne poziva na Deklaraciju o sportu iz Amsterdama i Nice, kao niti na Izvještaj iz Helsinkija, što je indikativno.</s><s>Također, služi nam kao putokaz u sličnim predmetima, jer je ES istaknuo da ako neko sportsko pravilo nije u suprotnosti s odredbama o gospodarskim slobodama, to ne znači da je sukladno pravu tržišnog natjecanja.</s><s>Treba, pogotovo u sportu, ova dva područja europskog prava razlikovati i pojedina sportska pravila razmatrati u odnosu na svaki od njih.</s><s>Bitno je naglasiti da se upravo navedena specifičnost sporta mora utvrđivati od slučaja do slučaja (engl. case-by-case).</s><s>Vrlo je ograničen broj sportskih pravila, kojima se može unaprijed priznati status „čisto sportskog pravila“.</s><s>Uvijek je postojao jaz, pogotovo nakon odluke Bosman između, s jedne strane, institucija EU i s druge strane, sportskih udruženja.</s><s>Taj je jaz danas sasvim sigurno manji, no ipak postepeno stavljanje sporta i njegovih autonomonih akata u okvire europskog prava ide vrlo usporeno.</s><s>Sumirajući, možemo o odnosu sporta i europskog prava reći da postoje četiri vrste analize sportske specifičnosti u pogledu europskog prava.</s><s>Prva je vrsta razlikovanje ekonomske i neekonomske sportske aktivnosti iz prvog predmeta Walrave i Koch, kojim pravila koja ne zadovoljavaju ekonomski element aktivnosti ne potpadaju pod polje primjene europskog prava.</s><s>Druga se vrsta analize odnosi na ona pravila koja izravno ograničavaju polje primjene zabrana diskriminacije temeljene na Ugovoru, čak i u područjima koja predstavljaju ekonomsku aktivnost i stoga ne potpadaju pod polje prvoga kruga analize, a što su izravno diskriminatorna pravila koja utječu na sastavljanje nacionalnih reprezentacija, i koja se ravnaju čisto sportskim interesima, zadovoljavajući svoje odgovarajuće ciljeve.</s><s>Ipak, teško je danas tvrditi da susreti nacionalnih reprezentacija predstavljaju „čisto sportski interes“, pa ne bi mogle predstavljati iznimku od primjene europskog prava kada se zna da igre za 343</s>
<s>8. ZAKLJUČAK reprezentaciju za svakog igrača imaju veliku važnost jer mu podižu cijenu i bitno doprinose razvoju njegova ljudskog kapitala.</s><s>Mnogi sportaši čak mijenjaju državljanstvo kako bi mogli nastupati za određene reprezentacije, a i sami nacionalni savezi plasmanima na određena europska ili svjetska prvenstva ostvaruju izuzetno velike prihode.</s><s>Tome u prilog ide činjenica da primjerice u kriketu, sportaši koji igraju za reprezentaciju sklapaju s njome ugovor o igranju, te postaju de facto radnici u radnom odnosu sa svojim nacionalnim savezom, što sa sobom povlači ekonomsku aktivnost kada bivaju za svoju uslugu plaćeni.</s><s>U konkretnom slučaju igrači kriketa svakako jesu radnici u radnom odnosu.</s><s>Treću skupinu analize sportske specifičnosti čine ona pravila koja su svojstvena organizaciji sporta kao takvog, a postupak analize uključuje utvrđivanje proporcionalnosti pravila, kao i odnosa spram temeljnim pravima.</s><s>Posljednju, četvrtu vrstu analize sportskog izuzetka predstavljaju ona pravila koja nisu „svojstvena“ organizaciji sporta, već predstavljaju prepreku ili ograničenje slobode kretanja, te koja se objektivno opravdavaju tzv. Gebhard formulom.</s><s>To znači da sportska pravila moraju slijediti legitiman cilj sukladno Ugovoru, moraju biti opravdana važnim razlozima u javnom interesu (socijalna i društvena važnost sporta: okupljanje i usavršavanje mladih igrača, postizanje ravnoteže i nepredvidivosti u natjecanju), moraju osigurati postizanje toga cilja i ne smiju ići izvan onoga što je nužno za njegovo ostvarenje.</s><s>Ipak, sukladno judikaturi ES-a iz predmeta Meca-Medina gdje je utvrđeno da se svaki predmet mora razmatrati po načelu od slučaja do slučaja, ES okončava težnje o specifičnosti i specijalnom položaju sporta koji se nastojao progurati kroz „čisto sportska pravila“, jasno je da nije moguće oblikovati opće smjernice o primjeni europskog prava slobode kretanja radnika i pružanja usluga, odnosno prava tržišnog natjecanja na sport.</s><s>Autor se ne može složiti s nekim autorima poput Infantina, koji smatraju da su u odluci Meca Medina suci ES trebali imati više sluha za politički duh u Europi u pogledu specifičnosti sporta, kada su odlučivali u navedenom predmetu.</s><s>Pravo nije i ne smije biti u službi političkih ciljeva, iako je zanimljivo da pravo kreiraju političari zakonodavnim aktima, ali europsko pravo ipak ima svoju specifičnost u judikaturi ES-a koji ne samo da tumači pravo, već ga svojim odlukama i stvara, kao što je ovdje slučaj.</s><s>Da politička volja u pogledu specifičnosti sporta kao izuzetka od primjene europskog prava, kako tvrdi Infantino, ipak nije tako snažna govori i činjenica da Lisabonskim ugovorom ipak nije došlo do značajnijih promjena u osnivačkim ugovorima u pogledu sporta, a kamoli da se sportu prizna izuzetak od nužnosti sukladnosti europskom pravu.</s><s>Lisabonski ugovor samo je „kodificirao“ dotadašnju sudsku praksu ES-a i na tragu je određenih izvora „mekog prava“ EU.</s>
<s>Odluka Bosman napravila je revoluciju u izuzetno propulzivnoj grani gospodarstva, kao što je danas sport, pogotovo nogomet.</s><s>Unatoč snažnim i dugotrajnim otporima sportskih udruženja kako na globalnoj (FIFA), regionalnoj (UEFA), tako i na nacionalnoj razini (FIGC, FA) ipak se sport postepeno usklađuje s europskim acquiem.</s><s>No, navedeno je, prema mišljenju autora presporo.</s><s>Prvotno najviše koristi od judikature ES-a iz predmeta Bosman u pogledu tržišta rada profesionalnih nogometaša, kako je istaknuto u radu, imali su državljani trećih država, a ne oni iz država članica.</s><s>Da je tomu tako pokazuju statistički podaci, a za naglasiti je da je navedeno usko povezano s ulaganjem u ljudski kapital sportaša.</s><s>Naime, sportaš iz siromašnije države mnogo je „jeftiniji“ od državljana iz matične države ili neke druge europske države, a kako su sportski klubovi, pogotovo oni najkvalitetniji u prvome redu poduzetnici, jasnim se nameće gdje se nastoji ostvariti dobit.</s><s>Iako sportska udruženja poput UEFA-e uporno tvrde, kada im tako odgovara, da sportski klubovi ne mogu funkcionirati kao trgovačka društva, no oni zapravo tako funkcioniraju.</s><s>Naime, klubovi nastoje ostvariti maksimalnu dobit iz svojih ulaganja.</s><s>Ulažu u trening-centre, akademije, škole i dr. kako bi u svoje klubove doveli mlade igrače, za male novčane iznose.</s><s>Ti mladi igrači su sada klubovima još više potrebni, pogotovo od kada je zaživjelo pravilo o „igračima usavršavanim u domaćoj sredini“ „home-grown players“, gdje se od klubova zahtjeva da imaju određeni broj, za sada, 4+4 igrača ponikla u samome klubu ili savezu koji su u razdoblju od njihove 15. do 21. godine života proveli 3 godine u klubu ili savezu.</s><s>Jasno je da navedeno pogoduje iskorištavanju mladih igrača jer se sada mogu dovesti mladi afrički ili južnoamerički igrači koji će nakon 3 godine imati jednaki status kao matični državljani države članice EU, a svojim niskim cijenama prilikom dovođenja onemogućuju dovođenje građana EU, koji su u znatno skuplji.</s><s>Nužno je, radi primjene ovih pravila, još snažnije paziti na zaštitu prava maloljetnika, jer prema navedenim pravilima, maloljetnici su sada izloženiji no ikad oblicima zloporabe.</s>
<s>Navedena pravila znatno utječu na tržište rada sportaša, a njihova je proporcionalnost upitna.</s><s>Prema mišljenju autora ova pravila nisu sposobna ostvariti ciljeve kojima teže, a to je ulaganje u okupljanje i razvoj mladih igrača, koji je kao opravdani cilj priznao ES-a u predmetima Bosman i Bernard.</s><s>Štoviše, navedeno u potpunosti dovodi u pitanje ostvarenje slobode kretanja radnika i ostvarenje unutarnjeg tržišta, čija bit zasigurno nije da se od državljana afričkih i južnoameričkih država stvaraju „EU sportaši“.</s><s>No, ponavlja se da klubovi razmišljaju čisto ekonomski, jer im je isplativije ovakvo postupanje.</s><s>Glavnu ulogu u 345</s>
<s>344 nacionalnim savezima imaju financijski i rezultatski moćniji klubovi, pa stoga nije nejasno zašto se navedena pravila uvode i u nacionalna prvenstva.</s><s>Kako je pokazano u samome radu, opravdanje uvođenja navedenih pravila u cilju razvoja i ulaganja u mlade igrače pokazuje se promašenim, jer počiva na krivim temeljima i ne ostvaruju proklamirane ciljeve.</s><s>U pogledu sportskih pravila koja ograničavaju slobodu kretanja, bilo da je riječ o izravno diskriminatornim pravilima ili onima koji su neizravno diskriminatorna, možemo zaključiti da je ES krenuo u model pristupa sportskom pitanju koristeći test proporcionalnosti.</s><s>Naime, ES je u svojim odlukama istaknuo, utvrđeno europskim „mekim pravom“, da su sportske djelatnosti, a poglavito nogomet, od iznimne socijalne važnosti za Uniju, a ciljevi održavanja ravnoteže između klubova kako bi se održala određena razina jednakosti i nesigurnosti u pogledu konačnog ishoda natjecanja, kao i u pogledu poticanja okupljanja i razvoja mladih igrača, se smatraju opravdanima.</s><s>Na tim temeljima se gradi današnja specifičnost sporta, koja je svoje mjesto našla i u Lisabonskom ugovoru.</s><s>Konkretno, u pogledu pravila „home-grown players“ u odluci Bernard, ES je istaknuo da čl. 45.</s><s>UFEU-a ne isključuje pravila koja u cilju okupljanja i usavršavanja mladih igrača jamče naknadu klubu koji je igrača stvarao ako na kraju perioda njegova usavršavanja, mladi igrač potpiše profesionalni ugovor s klubom druge države članice, pod uvjetom da su takva pravila sposobna osigurati ostvarenje cilja i nisu iznad onoga potrebnog za osiguranje toga cilja.</s><s>Dakle, navedena se pravila prije svega moraju primjenjivati na nediskriminirajući način, moraju biti opravdana javnim interesom, moraju biti takvog karaktera da omoguće ostvarenje postavljenog cilja i, zaključno, ne smiju ići izvan onoga što je nužno da bi se ostvario njihov cilj.</s><s>ES naglašava da se, u razmatranju da li sustav koji ograničava slobodu kretanja radnika ide iznad onoga što je nužno, moraju uzeti u obzir specifične karakteristike sporta općenito, a nogometa osobito, kao i njihov socijalni i obrazovni karakter, a što je spomenuto i u subparagrafu članka 165(1).</s><s>UFEU-a.</s><s>Načelo proporcionalnosti zahtijeva da se u obzir uzmu i druge neekonomske karakteristike sporta, konkretnije, što je sportaš dao klubu kao kontraprestaciju svojeg razvoja, no glavni protuargument je taj da bi bilo gotovo nemoguće utvrditi takvu naknadu prema navedenim mnogobrojnim, prije svega, nedovoljno jasnim parametrima.</s><s>Naime, i sam je ES u svojoj judikaturi ustvrdio da je sudjelovanje u sportskim natjecanjima osnovna svrha bavljenja sportskom aktivnošću i ostvarenja radnog odnosa sportaša.</s><s>Upravo uslijed ovakvih pravila, koja kvotama ograničavaju mogućnost sudjelovanja u samim susretima, utječe se na nemogućnost stvarnog bavljenja sportskom djelatnošću i na 346</s>
<s>Zapravo, da nema navedenih autonomnih pravila sportskih udruženja, ne samo da bi bilo moguće, već bi bilo i sukladno europskom pravu, da u jednom sportskom klubu svi igrači koji su uredno registrirani budu državljani država članica EU, te da čak nema niti jednog igrača državljana navedene države iz koje klub potječe.</s><s>Navedeno možda nije „u duhu sporta ili nacionalnih interesa“, ali prema autorovu mišljenju jest „ne samo u duhu, već sukladno europskom pravu“.</s><s>Sva pravila ili kvote koje onemogućavaju ostvarenje navedenog načela slobode kretanja suprotna su europskom pravu, ne zadovoljavaju načelo proporcionalnosti i značajno utječu na tržište rada profesionalnih sportaša.</s><s>Da potpuno ukidanje ograničenja u obliku kvota ili pravila „home-grown players“ u biti ne bi imalo negativnih posljedica zorno prikazuje primjer Njemačke u kojoj ne postoje kvote za sve državljane iz država koje su članice UEFA-e, dakle šire od prostora EU/EEA, a navedena državna reprezentacija unatoč tomu postiže vrhunske rezultate, posjećenost stadiona je na samom vrhu europskih liga, tako da se sva opravdanja sportskih udruženja u odnosu na navedena sportska pravila pokazuju neutemeljenim i diskriminatornim bez pravog opravdanja.</s><s>Kako je moguća situacija da u nekom trgovačkom društvu rade gotovo sve inozemni radnici iz drugih država članica EU, tako je moguće da i u sportu za neki klub igraju sve državljani drugih država članica EU.</s><s>Štoviše, autonomnim pravilima nacionalnih saveza koja propisuju uvjete kojima sportaši stječu tzv. „sportsko državljanstvo“ nakon određenog broja godina igranja u klubu sportskog saveza te države, češći su slučajevi da te uvjete ispunjavaju državljani iz afričkih ili južnoameričkih država nego državljani država članica EU.</s><s>Nužno je postaviti kriterije i štititi interese građana EU, njihova radna prava i pravo na pristup zaposlenju, kao i prava slobode kretanja.</s>
<s>Bogatiji klubovi će uvijek moći ulagati u razne akademije kako bi mogli dovoditi mlade igrače i u njima ostvarivati propisane uvjete o boravku i registraciji u nacionalnom savezu, odnosno klubu, a to je sve protivno ciljevima EU o usavršavanju i ulaganju u mlade igrače jer se zapravo događa eksploatacija tih mladih sportaša.</s><s>Predmetna pravila, štoviše, ne zahtijevaju da navedeni „lokalni“ igrači uopće nastupe za svoj klub, te će mnogi klubovi u sastavu od 25 igrača imati navedene igrače koji ispunjavaju navedene kriterije, ali ih nisu dužni koristiti.</s><s>Vrlo je izgledna situacija da klubovi pošalju na sportsko borilište opet sve igrače koji ne potječu iz navedenog saveza.</s><s>Stoga, ako se sjetimo da je igranje i nastupanje za 347</s>
<s>koji je plaćen. klub ono što čini suštinu igračeve djelatnosti, jasno je da se istima ne postiže cilj da ti mladi „lokalni“ igrači ostvaruju svrhu svoje djelatnosti, a to je igranje, što sportska udruženja uporno ističu kao opravdanje za uvođenje tih pravila.</s><s>Štoviše, navedena pravila utječu na tržište rada sportaša iz država članica EU jer smanjuju mogućnost njihova zaposlenja.</s><s>Osim što je broj (radnih mjesta) igrača neke momčadi određen unaprijed listom od 25 igrača, sada se pravilom „home-grown players“ broj raspoloživih (radnih) mjesta svodi na najviše 17 po svakom klubu koji se natječe u europskom natjecanju UEFA-e.</s><s>Ako uzmemo u obzir činjenicu da je sve veći broj i država čiji savezi uvode navedeno pravilo (Engleska, Italija, Poljska i dr.) jasno je da ista utječu na tržište rada sportaša.</s><s>Navedena pravila ne mogu biti uvrštena u kategoriju onih koja su svojstvena sportu, jer u prvom redu ne pogađaju sve sportaše na isti način.</s><s>Naime, državljani država iz kojih potječu klubovi će lakše ispunjavati uvjete pravila “home-grown players“ od državljana drugih država članica.</s><s>Stoga ona strana koja pobija navedena pravila mora dokazati da ista nisu proporcionalna, odnosno na FIFA-i i UEFA-i je da dokažu da navedena pravila slijede legitimni cilj, te da nema manje restriktivnih mjera kojima bi se mogli isti ciljevi ostvariti.</s><s>Prema autorovu mišljenju FIFA i UEFA to mogu vrlo teško dokazati, jer kako je u radu izloženo, postoje druge mjere koje nemaju tako restriktivan učinak, a mogle bi ostvariti proklamirane ciljeve.</s>
<s>Institucije EU u početku su bile protiv uvođenja navedenih sportskih pravila „home-grown players“, da bi početkom ovoga stoljeća pokazale promjenu u svojemu pristupu i svojevrsni pristanak.</s><s>Kako drugačije objasniti navedenu promjenu, osim čisto političkih pritisaka putem vlada država članica i sportskih udruženja.</s><s>Za politički pritisak ES je pokazao u više navrata da nema razumijevanja.</s><s>Potpora Europske komisije i Europskog parlamenta ne mora nužno značiti da su navedena pravila sukladna europskom pravu, jer je isto tvrdila Europska komisija i za pravila o nacionalnim kvotama koja su srušena odlukom Bosman.</s><s>Konačnu odluku može dati jedino ES, kako je učinio i u odluci Bosman.</s><s>Nakon Bosmana i svih odluka kako pred ES-om, tako i pred CAS-om, došlo je do pojave da sportaši, od ugovorne strane s vrlo slabom moći u pregovaranju u pogledu ugovora o radu sa svojim klubom, sve više postaju jača ugovorna strana.</s><s>Ipak, prevaga je još uvijek na strani sportskih udruženja i klubova i iluzorno je smatrati da će sportaši biti u potpunosti izjednačeni s „klasičnim radnicima“.</s><s>To prema mišljenju autora nije u potpunosti ni 348</s>
<s>koji je plaćen. opravdano.</s><s>Sportašima, ovdje se u prvome redu misli na profesionalne sportaše u momčadskim sportovima, treba priznati radnopravni status sui generis, što znači da je riječ o radnopravnom odnosu koji ima svoje specifičnosti i koji se ne može u potpunosti izjednačiti s tzv. klasičnim radnopravnim odnosom.</s><s>Naime, nemoguće je ne istaknuti razdoblja transfera, koja su odlukom Lehtonen priznata kao opravdana jer služe očuvanju natjecateljskog duha među klubovima i neizvjesnosti samog natjecanja.</s><s>Ono što je bitno za ovaj rad i na čemu se treba inzistirati, a što je naglasio i Europski parlament kada je istaknuo da je „svijestan potrebe efikasnije implementacije radnopravnog zakonodavstva u svim državama članicama kako bi se osiguralo da profesionalni igrači ostvarujuju prava koja im pripadaju zajedno s obvezama koje su dužni ispunjavati u odnosu na svojeg poslodavca“.</s><s>U pogledu radnopravnih odnosa sportaša i klubova, sportaši moraju, što je više moguće, biti izjednačeni s tzv. „klasičnim radnicima“.</s><s>Mora im se jamčiti pravo na odmore i dopuste, poglavito godišnji odmor; pravo na zdravstveno i mirovinsko osiguranje; pravo na zaštitu na radu; na rodiljni i roditeljski dopust, pogotovo se tu misli na sportašice; pravo na osiguranje potraživanja u slučaju stečaja poslodavca, pravo na obaviještenost i sudjelovanje u odlučivanju gdje god je to moguće itd.</s><s>Sport mora imati svoje posebnosti u pogledu organizacije, ali odnos sportaš-klub mora, koliko god je to moguće, biti sličniji radnopravnom odnosu subordinacije, odnosno parasubordinacije.</s>
<s>To se ne ostvaruje u državama poput Hrvatske i Slovenije u kojima su sportaši u momčadskim sportovima u nezavidnom položaju jer su klasificirani aktima autonomnih sportskih udruženja kao samostalni djelatnici, poput obrtnika.</s><s>Autor smatra da treba poštivati načelo autonomije sportskih udruženja u reguliranju, prije svega načina funkcioniranja sportskog pokreta, ali dok taj način ne krši prije svega ljudska prava, u konkretnom slučaju i radna prava sportaša.</s><s>Nepobitno je da profesionalni sportaši u momčadskim sportovima predstavljaju osobe u radnopravnom odnosu subordinacije, jer su podložni uputama i pravilima poslodavca (kluba) prilikom obavljanja svojega rada (treniranja i igranja).</s><s>Navedeni odnos ima i svoje specifičnosti, primjerice, igrači mogu otkazati ugovor o radu, ali mora postojati opravdani razlog ili opravdani sportski razlog, inače slijede sportske i novčane sankcije, a u radnom odnosu „klasičnih“ radnika u pravilu se ne traži obrazloženje otkaza ugovora o radu od strane radnika.</s><s>Za svoj rad igrači su plaćeni i u odnos s klubom ulaze dobrovoljno.</s><s>Slijedom toga jasno je da su ispunjeni svi preduvjeti da navedeni pravni odnos okarakteriziramo kao radnopravni odnos.</s><s>U Sloveniji i Hrvatskoj, kao i drugim državama u kojima takvoj vrsti sportaša nije priznat radnopravni status, valjalo bi navedeno izmijeniti na 349</s>
<s>koji je plaćen. način kako je to učinjeno u Italiji posebnim zakonom.</s><s>Takav Zakon, ne bi bio protivan načelu autonomije sportskih udruženja jer je riječ o zaštiti ljudskih i radnopravnih prava sportaša.</s><s>Prema postojećem stanju profesionalni sportaši u momčadskim sportovima radnopravo i socijalnopravno su nezaštićeni, nemaju mogućnost kolektivnog zastupanja i putem instituta kolektivnog pregovaranja ostvarivati bolje i povoljnije uvjete rada.</s><s>Statusom samozaposlenih osoba, sportaši su zakinuti u ostvarenju sustava radnopravne i socijalno pravne zaštite koja im pripada, ali koju ne mogu uživati zbog definicije svojega statusa.</s><s>S aspekta radnog prava ukidanje zaštićenog razdoblja i liberalizacija mogućnosti otkaza ugovora bi bile nužne, a naknadu za razvoj igrača trebalo bi ograničiti na stvarne iznose koje klubovi imaju u ulaganju u mlade igrače.</s><s>Autor se zalaže za model skraćivanja zaštićenog razdoblja od tri godine, jer ga smatra predugim.</s><s>Zaštićenim razdobljem klubove se stavlja u znatno povoljniji položaj spram radnika-sportaša te ih se, u razdoblju od 3 odnosno 2 godine, onemogućuje u ostvarivanja gospodarske slobode kretanja radnika.</s><s>Navedeno ih pravilo uslijed visokih novčanih i sportskih sankcija odvraća od otkaza ugovora o radu i slobode kretanja unutar EU.</s><s>Povrh toga, nakon odluke CAS-a Webster, sportski klubovi sada igračima prije isteka ugovora o radu nude nove ugovore o radu (tzv. produljenje ugovora), vrlo često pod snažnim pritiskom i ucjenama, jer se novim ugovorom zaštićeno razdoblje računa iznova.</s><s>Tako se onemogućuje uživanje slobode kretanja radnika i pravo traženja zaposlenja i rada u drugoj državi članici.</s><s>Razdoblja transfera nisu suprotna europskom pravu, kako je utvrđeno odlukom Lehtonen, te bi se prema mišljenju autora zaštićeno razdoblje trebalo ravnati sukladno navedenim razdobljima.</s><s>Putem FIFA/UEFA licencijskog sustava klubova, mogu se uvesti stroga financijska pravila kojima bi se točno moglo utvrditi koliko je određeni klub ulagao u mlade igrače.</s><s>Kao korektivni faktor se može koristiti broj mladih igrača iz određenog kluba koji su nastupili za mlade reprezentacije, kao i broj igrača koji igraju u seniorskom uzrastu.</s><s>Na taj bi način, sukladno odluci Bernard, naknada za razvoj igrača predstavljala stvarnu vrijednost uloženoga u ljudski kapital igrača i ne bi bila proizvoljno određeni iznos kako je to danas.</s><s>Ovako kako je danas postavljen mehanizam naknade za razvoj igrača, ona utječe na slobodu kretanja radnika i odvraća mlade sportaše od uživanja svojih prava.</s><s>Kada govorimo o profesionalnim sportašima, s aspekta radnog prava, nužno je razlikovati sportaše u individualnim sportovima i one u momčadskim sportovima jer se ne 350</s>
<s>koji je plaćen. mogu definirati na jedinstveni način.</s><s>Sportaši u momčadskim sportovima, poput primjerice nogometa, košarke, vaterpola, rukometa i dr., u pravilu se nalaze u statusu radnika u odnosu subordinacije ili parasubordinacije.</s><s>Ti sportaši primaju naknadu u obliku trajne plaće, kojoj se pridodaju još razni bonusi, a sve u skladu s ugovorom o radu kojega zaključe s klubom.</s><s>Profesionalni i poluprofesionalni sportaši u momčadskim sportovima, poput nogometaša ispunjavaju uvjete iz definicije o pojmu radnika ES-a iz predmeta Lawrie-Blum, jer oni ne biraju sami koje će usluge pružati, moraju slijediti upute nadređenih (uprave kluba, trenera, kapetana), ne mogu sami određivati svoje radno vrijeme već se moraju pojavljivati u zakazano vrijeme na treninzima i utakmicama, moraju odlaziti u karantene prije utakmica ako tako odredi klub, moraju biti na raspolaganju medijima kada to klub odredi i dr. Zamjetan je element subordinacije, a pogotovo ako se uzme u obzir i definicija pružanja usluga iz predmeta Agegate, jer sportaši ne ostvaruju dobit u poslovanju svojeg kluba kao dioničari kluba, nemaju slobodu angažiranja vlastitih suradnika (ne mogu sami birati s kime će igrati već je odluka na trenerima i upravi klubova) itd.</s><s>S druge strane, profesionalni sportaši koji prakticiraju svoj sport pojedinačno, poput primjerice tenisa, streljaštva, juda itd., imaju status samozaposlene osobe, i najčešće će biti definirani pružateljima usluga u smislu odredaba o slobodi pružanja usluga u EU.</s><s>Oni svoja financijska primanja ostvaruju iz više izvora (primjerice visina primanja ovisi o poziciji koju postignu u natjecanju, o sponzorskim ugovorima i dr.), te iako se ne može u potpunosti jamčiti da će ti sportaši ostvariti redovna primanja, ne može im se zanijekati ekonomski karakter.</s>
<s>Prilikom definiranja profesionalnih sportaša u smislu njihova pravnog statusa u europskom pravu autoru se postavilo pitanje da li su oni radnici ili pružatelji usluga, odnosno potpadaju li pod gospodarsku slobodu kretanja radnika ili pružanja usluga?</s><s>Sloboda poslovnog nastana, iako bi na prvi pogled bila primjenjiva na sportaše u pojedinačnim sportovima, ipak, kako je utvrdio i ES, nikada sportaši nisu razmatrani u svjetlu gospodarske slobode poslovnog nastana, jer ispunjavaju kriterije pružatelja usluga temeljem gospodarske slobode pružanja usluga.</s><s>No, kako je prethodno rečeno, ukoliko sportaši ne potpadaju pod gospodarsku slobodu kretanja radnika, sukladno čl. 57.</s><s>UFEU-a, potpadaju pod gospodarsku slobodu pružanja usluga.</s><s>Sudska praksa ES-a i članak 57(2).</s><s>UFEU-a glede slobode pružanja usluga stavljaju naglasak na „privremeno obavljanje“, a profesionalni sportaši u pravilu potpisuju ugovore na razdoblje od jedne do pet godina, iako su mogući izuzeci i duljeg trajanja ovisno o radnopravnom 351</s>
<s>koji je plaćen. zakonodavstvu države iz koje klub potječe.</s><s>No, moguće je da u nekim sportovima klub angažira nekog sportaša za svega nekoliko utakmica, te bi u tom slučaju u obzir mogle doći odredbe ugovora o slobodi pružanja usluga, ovisno o kojem se sportu radi.</s><s>Ponavlja se, kada je riječ o profesionalnim sportašima u momčadskim sportovima, koji zaključe ugovor s klubom i za svega nekoliko utakmica, taj će ugovor imati karakteristike ugovora o radu, a oni će biti smatrani radnicima iz radnopravnog odnosa.</s><s>Zaključno autor ističe nužnost definiranja profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima kao radnika u odnosu sui generis subordinacije, ne zbog uživanja odgovarajućih europskih prava na slobodu kretanja, jer će ista prava moći ostvariti po nekoj drugoj osnovi, već zato što je radnik u odnosu subordinacije u puno boljem položaju od samozaposlene osobe iz razloga što ima: pravo na zaštitu u slučaju nezakonitog otkaza, ima pravo na naknadu za vrijeme nezaposlenosti, pravo na rodiljni i roditeljski dopust, pravo na naknadu za vrijeme privremene nesposobnosti za rad, pravo na zakonski utvrđeni minimalni rok za ostvarivanje prava na obaviještenost i dr. Veliku većinu navedenih prava, u razvijenim sportskim državama poput Italije ili Engleske sportašima se jamči putem kolektivnih ugovora.</s><s>Ukoliko sportaši nemaju status radnika, u pravilu nemaju mogućnost sindikalnog organiziranja i u konačnici nemaju priliku vođenja kolektivnih pregovora koji bi rezultirali kolektivnim ugovorom.</s><s>Navedeno je nužno korigirati i u Sloveniji i Hrvatskoj.</s><s>Kao prijedlog uređenju odnosa pitanja naknada za razvoj igrača, pravila o transferima i drugih otvorenih pitanja, autor se zalaže za ostvarenje socijalnog dijaloga na razini EU u profesionalnom sportu, prvo putem nogometa.</s><s>Nogomet je uzet kao model ne samo zbog svoje popularnosti, već iz razloga raširene primjene nacionalnih sustava kolektivnog pregovaranja i opsežnog korpusa pravnih akata EU i prakse ES-a koji se na njega odnose.</s><s>Na navedeni se način jednostavno mogu riješiti sva otvorena pitanja, a konačni sporazum može biti ojačan direktivom koja bi zasigurno puno pomogla rješenju postojećih problema.</s><s>Najveća prednost socijalnog dijaloga jest da su u njemu uključeni svi dionici sportskog pokreta odnosno njihovi predstavnici: igrači, klubovi, sportski savezi te predstavnici Europske komisije.</s><s>U okviru socijalnog dijaloga jednostavno se mogu riješiti sva otvorena pitanja, pogotovo ona koja nisu u skladu s europskim pravom.</s><s>No, da bi do toga došlo, nužno je na razini EU utvrditi radnopravni status profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, jer u protivnom se ne može postići zadovoljavajući učinak.</s><s>Direktiva koja bi u konačnici mogla nastati, svakako bi pomogla u rješavanju problema koji već dugo postoje.</s><s>352</s>
<s>Također, uvođenje sjevernoameričkog instituta ograničenja plaća (engl. „salary cap“), koji se može implementirati putem UEFA pravila o licenciranju klubova, kao i putem socijalnog dijaloga, prema mišljenju autora dobra je mogućnost rješenja postojećih problema.</s><s>Na taj se način mogu jednostavno riješiti problemi visokih primanja i nejednakosti među klubovima, što zasigurno može pomoći ostvarenju proklamiranih ciljeva ravnoteže među klubovima i nepredvidivosti natjecanja, što je dovedeno u pitanje ulaskom u klubove bogatih vlasnika iz ruskih i bliskoistočnih država.</s><s>Navedeno je sve aktualnije, ako se imaju na umu visoki iznosi dugovanja koji imaju najpoznatiji sportski klubovi.</s><s>Upravo je ovo područje gdje se treba ostvariti specifičnost sporta, te težiti cilju nepredvidivosti natjecanja i ravnoteže među klubovima.</s>
<s>Također, treba istaknuti da, što je za Hrvatsku izuzetno značajno, državljani trećih država koji su uspjeli doći na područje države članice i tamo se zakonito zaposliti, sukladno radnopravnom zakonodavstvu države domaćina, imaju pravo pozivati se na načelo zabrane diskriminacije u pogledu uvjeta rada, naknade za rad i otpuštanja pred nacionalnim sudom države domaćina, ukoliko je odgovarajuća odredba predmetnog sporazuma izravno primjenjiva, odnosno posjeduje izravni učinak.</s><s>Ipak, odluka da li nekome radniku – sportašu državljaninu treće države s kojom postoji međunarodni sporazum, dozvoliti pristup tržištu rada i izdati mu radnu dozvolu ulazi u okvir nadležnosti država članica.</s><s>U ovome je segmentu, radi raznolikosti radnopravnog uređenja i imigracijske politike država, prisutan šarolik pristup.</s><s>Državama je dano pravo da svojim pravilima kreiraju tržište rada, u konkretnom slučaju profesionalnih sportaša.</s><s>Primjer Engleske, gdje se kao uvjet dobivanja radne dozvole u nogometu postavlja određeni broj odigranih utakmica za državnu reprezentaciju, kumulativno s činjenicom da reprezentacija te države spada među kvalitetnije s FIFA ljestvice, jasno ukazuje na činjenicu da postavljeni kriteriji ne ovise u većem dijelu o sposobnosti profesionalnog sportaša.</s>
<s>Ono što je važno u kontekstu ovoga rada jest da državljani Hrvatske, Turske, Švicarske, država EEA, Rusije, Ažira, Maroka, Tunisa, Izraela, i države tzv. Cottonou sporazuma, koji su zaposleni u svojim klubovima, sukladno sudskoj praksi ES-a iz odluka Bosman, povezano s odlukama Kolpak, Simutenkov i Kahveci, mogu pokrenuti pravne postupke ne samo u pogledu nacionalnih kvota, već i protiv pravila o transferima, što može imati dalekosežne 353</s>
<s>koji je plaćen. posljedice na iste, a zapravo dokazuje kolika je važnost presuda Kolpak i Simutenkov u pogledu širokog polja primjene pravnih posljedica istih.</s><s>Zaključno, autor predlaže u državama poput Slovenije i Hrvatske, donošenje posebnog zakona po uzoru na Italiju, kojim bi se regulirao radnopravni status profesionalnih sportaša, jer je navedeno nužno radi zaštite ne samo radnih prava sportaša, već i njihovih temeljnih ljudskih prava.</s><s>Donošenje navedenog zakona ne bi predstavljalo kršenje autonomije sportskih udruženja, jer isto već postoji primjerice u Italiji i Španjolskoj.</s><s>Na taj bi se način otklonile sve dvojbe i ozakonio bi se profesionalnim sportašima status kakav de facto imaju, ali, trenutno, bez prava koja im pripadaju.</s><s>Zakonom treba jasno razlikovati profesionalne sportaše u momčadskim i pojedinačnim sportovima, ali obje kategorije sportaša moraju uživati, svaka na svoj način spektar radnopravne i socijalnopravne zaštite.</s><s>Sportaši u pojedinačnim sportovima trebali bi ostati u statusu samozaposlenih osoba, dok bi se sportašima u momčadskim sportovima trebao dati status radnika u sui generis odnosu subordinacije.</s>
<s>Šport ima svoje posebnosti, kot takega ga priznavajo ES, Evropska komisija in pravni teoretiki.</s><s>Ne gre zanikati, da ima v primerjavi z drugimi vejami gospodarstva šport svoja posebna pravila in načela.</s><s>Vendar se, ob analizi odločbe ES Meca-Medina, vsili zaključek, da se dvajset let po Bosmanu, Sodišče vendar postopoma oddaljuje od posebnosti športa z veliko črko „Š“, s čimer se postavi nujnost spraševanja športnih pravil in usklajevanja z določbami evropskega prava.</s><s>Navedena odločba se ne sklicuje na Deklaracijo o športu iz Amsterdama in Nice in niti na Poročilo iz Helsinki-ov, kar je indikativno.</s><s>Prav tako nam služi, kot kažipot v podobnih zadevah, saj je ES poudarilo, da če neko športno pravilo ni v nasprotju z določbami o gospodarskih svoboščinah, to ne pomeni da je skladno s pravico do tržnega tekmovanja.</s><s>Ta dva področja evropskega prava je, zlasti v športu, potrebno razlikovati in posamezna športna pravila opazovati v odnosu na vsako od njih.</s><s>Bistveno je poudariti, da se mora prav navedena posebnost športa ugotavljati od primera do primera (engl. case-by-case).</s><s>Število športnih pravil, katerim se mogoče v naprej priznati status „čisto športnega pravila“, je zelo omejeno.</s><s>Vedno je obstajal razcep, posebno po odločbi Bosman med, z ene strani, institucijami EU in z druge strani, športnimi združenji.</s><s>Ta je razcep je danes nedvomno manjši, vendar pa postopno postavljanje športa in njegovih avtonomnih aktov v okvire evropskega prava poteka zelo počasi.</s><s>Povzemajoč, lahko o odnosu športa in evropskega prava rečemo, da obstajajo štiri vrste analiz športne posebnosti glede evropskega prava.</s><s>Prva je razločevanje ekonomske in neekonomske športne aktivnosti iz prve zadeve Walrave in Koch, s katero pravila, ki ne zadovoljujejo ekonomskega elementa aktivnosti, ne spadajo pod področje uporabe evropskega prava.</s><s>Druga vrsta analize se nanaša na tista pravila, ki naravnost omejujejo področje uporabe prepovedi diskriminacije utemeljene na Pogodbi, celo na področjih, ki predstavljajo ekonomsko aktivnost in zato ne spadajo pod področje prvega kroga analize, kar pa so naravnost diskriminatorna pravila, ki vplivajo na sestavljanje nacionalnih reprezentanc in ki se ravnajo po čisto športnih interesih ter zadovoljujejo svoje ustrezne cilje.</s><s>Toda danes je težko trditi, da srečanja nacionalnih reprezentanc predstavljajo „čisti športni interes“ in ne bi mogle predstavljati izjeme od uporabe evropskega prava, saj je znano,, da ima igranje za 355</s>
<s>354 reprezentanco za vsakega igralca velik pomen,, ker mu dvigne ceno in bistveno prispeva k razvoju njegovega človeškega kapitala.</s><s>Mnogi športniki celo menjajo državljanstvo, da bi lahko nastopili za določene reprezentance, same nacionalne zveze pa s plasmaji na določen evropska ali svetovna prvenstva uresničujejo izjemno velike prihodke.</s><s>Temu v prid gre dejstvo da na primer v kriketu, športniki, ki igrajo za reprezentanco, sklenejo z njo pogodbo o igranju ter postanejo de facto delavci v delovnem razmerju s svojo nacionalno zvezo, kar za seboj, če so za svojo storitev plačani, potegne ekonomsko aktivnost.</s><s>V konkretnem primeru so igralci kriketa vsekakor delavci v delovnem razmerju.</s><s>Tretja skupina analize športne posebnosti so tista pravila, ki so svojstvena organizaciji športa kot takega, postopek analize pa vključuje utrjevanje sorazmernosti pravil, kot tudi odnosov naproti temeljnim pravilom.</s><s>Poslednjo, četrto vrsto analize športne izjeme predstavljajo tista pravila, ki niso „svojstvena“ organizaciji športa, temveč predstavljajo oviro ali omejevanje svobode gibanja, ter tista ki se objektivno opravičujejo s t.i. Gebhard formulo.</s><s>To pomeni, da morajo športna pravila slediti legitimnemu cilju v skladu s Pogodbo, morajo biti opravičena s pomembnimi razlogi v javnem interesu (socialna in družbena pomembnost športa: zbiranje in izpopolnjevanje mladih igralcev, doseganje ravnovesja in nepredvidljivosti v tekmovanju), morajo zagotoviti doseganje tega cilja in ne smejo iti izven tistega, kar je nujno za njegovo uresničitev.</s>
<s>Vendar, v skladu z judikaturo ES-a iz zadeve Meca-Medina, ko je ugotovljeno, da je potrebno vsako zadevo opazovati po načelu od primera do primera, ES konča težnje o posebnosti in posebnem položaju športa, ki si prizadeva preriniti skozi „čisto športna pravila“; jasno je, da ni mogoče oblikovati splošnih smernic o uporabi evropskega prava svobode gibanja delavcev in opravljanja storitev oziroma pravice tržnega tekmovanja za šport.</s><s>Avtor se ne strinja z nekaterimi avtorji kot je Infantina, ki menijo, da so v odločbi Meca Medina sodniki ES, ko so odločali o navedeni zadevi, morali imeti več posluha za politični duh v Evropi glede posebnosti športa..</s><s>Pravo ni in ne sme biti v službi političnih ciljev, čeprav je zanimivo, da pravo kreirajo politiki zakonodajnih aktov, toda evropsko pravo vendar ima svojo posebnost v judikaturi ES, ki ne samo da tolmači pravo, temveč ga s svojimi odločbami tudi ustvarja, kot je to v konkretnem primeru.</s><s>Da politična volja v pogledu posebnosti športa kot izjeme od uporabe evropskega prava, kakor trdi Infantino, vendar ni tako močna, govori tudi dejstvo da z Lizbonsko pogodbo vendar ni prišlo do pomembnejših sprememb v ustanovitvenih pogodbah glede športa, kaj šele, da bi se športu priznala izjema nujnosti usklajevanja z 356</s>
<s>354 evropskim pravom.</s><s>Lizbonska pogodba je samo „kodificirala“ dotedanjo sodno prakso ES ter sledila določenim virom „mehkega prava“ EU.</s><s>Odločba Bosman je naredila revolucijo v izjemno propulzivni veji gospodarstva, kot je šport danes, posebno nogomet.</s><s>Ne glede na močne in dolgotrajne odpore športnih združenj tako na globalni (FIFA), regionalni (UEFA), kot tudi na nacionalni ravni (FIGC, FA), se šport vendarle postopoma usklajuje z evropskim acquiem.</s><s>Ampak, navedeno je, po mnenju avtorja, prepočasno.</s><s>Prvotno so največ koristi od judikature ES iz zadeve Bosman v pogledu trga dela profesionalnih nogometašev, kot je poudarjeno v delu, imeli državljani tretjih držav, ne pa tisti iz držav članic.</s><s>Da je temu tako pokažejo statistični podatki, poudariti pa je, da je navedeno tesno povezano z vlaganjem v človeški kapital športnikov.</s><s>Namreč, športnik iz bolj revne države je veliko „cenejši“ od državljana iz matične države ali neke druge evropske države; če pa so športni klubi, posebno tisti najbolj kvalitetni predvsem podjetniki, se jasno določa kje se ustvarja dobiček.</s><s>Čeprav športna združenja kot UEFA vztrajno trdijo, kadar jim tako odgovarja, da športni klubi ne morejo funkcionirati kot gospodarske družbe, ti dejansko tako funkcionirajo.</s><s>Klubi si namreč prizadevajo ustvariti maksimalni dobiček iz svojih vlaganj.</s><s>Vlagajo v trening-centre, akademije, šole in dr., v to, kako bi v svoje klube pripeljali mlade igralce za majhne denarne zneske.</s><s>Ti mladi igralci so sedaj klubom še bolj potrebni, posebno od takrat, ko je zaživelo pravilo o „igralcih izpopolnjevanih v domačem okolju“ „home-grown players“, kjer se od klubov zahteva, da imajo določeno število, za sedaj, 4+4 igralca, zrasla v samem klubu ali v zvezi, ki so v obdobju od njihovega 15. do 21. leta življenja bili 3 leta v klubu ali zvezi.</s><s>Jasno je, da navedeno pogojuje izkoriščanje mladih igralcev, ker se sedaj lahko pripeljejo mladi afriški ali južnoameriški igralci, ki bodo po 3 letih imeli enak status kot matični državljani države članice EU, s svojimi nizkimi cenami pa onemogočajo dovajanje državljanov EU, ki so precej dražji.</s><s>Nujno je, zaradi uporabe teh pravil, še bolj paziti na zaščito pravic mladoletnikov, saj so po navedenih pravilih mladoletniki sedaj bolj kot kadarkoli prej izpostavljeni oblikam zlorabe.</s><s>Navedena pravila znatno vplivajo na trg dela športnikov, njihova sorazmernost pa je vprašljiva..</s><s>Po mnenju avtorja ta pravila niso sposobna uresničiti ciljev h katerim stremijo, to pa je vlaganje v zbiranje in razvoj mladih igralcev, katerega je kot upravičeni cilj priznalo ES v zadevah Bosman in Bernard.</s><s>Navedeno v celoti postavi pod vprašaj uresničitev svobode gibanja delavcev in uresničitev notranjega trga, čigar bistvo nedvomno ni, da se iz državljanov afriških in južnoameriških držav ustvarjajo „EU športniki“.</s><s>Ponoviti pa je 357</s>
<s>354 potrebno, da klubi razmišljajo čisto ekonomsko, saj se jim takšno ravnanje bolj izplača.</s><s>Glavno vlogo v nacionalnih zvezah imajo finančni in rezultatsko močnejši klubi, zato ni nejasno, zakaj se navedena pravila uvajajo tudi v nacionalna prvenstva.</s><s>Kakor je prikazano v samem delu, se opravičevanje uvajanja navedenih pravil v cilju razvoja in vlaganja v mlade igralce pokaže kot zgrešeno, saj počiva na napačnih temeljih in ne uresničuje zastavljenih cilje.</s>
<s>Glede športnih pravil, ki omejujejo svobodo gibanja, ne glede ali gre za neposredno diskriminatorna pravila ali tista, ki so posredno diskriminatorna, lahko zaključimo, da je ES napotilo k model pristopa k športnem vprašanju z uporabo testa sorazmernosti.</s><s>Namreč, ES je v svojih odločbah poudarilo, utrjeno z evropskim „mehkim pravom“, da so športne dejavnosti, zlasti nogomet, izjemne socialne pomembnosti za Unijo, cilji vzdrževanja ravnovesja med klubi, kako bi se obdržala določena raven enakosti in negotovosti glede končnega izzida tekmovanja, kakor tudi spodbujanje zbiranja in razvoja mladih igralcev pa so smatrani za upravičene.</s><s>Na teh osnovah se gradi današnja posebnost športa, ki je svoje mesto našla tudi v Lizbonski Pogodbi.</s>
<s>Konkretno, glede pravil „home-grown players“ v odločbi Bernard, je ES poudarilo da čl. 45.</s><s>UFEU-a ne izključuje pravil, ki v cilju zbiranja in izpopolnjevanja mladih igralcev, zagotavljajo nadomestilo klubu, ki je igralca ustvarjal, če na koncu njegovega izpopolnjevanja, mladi igralec podpiše profesionalno pogodbo s klubom druge države članice, pod pogojem, da so taka pravila sposobna zagotoviti uresničitev cilja in niso izven tistega kar je potrebno za zagotovitev tega cilja.</s><s>Navedena pravila se tako morajo predvsem uporabljati na nediskriminatoren način, morajo biti upravičena z javnim interesom, imeti take značilnosti, da omogočajo uresničitev postavljenega cilja in, zaključno, ne smejo iti izven tistega, kar je nujno da bi se uresničil njihov cilj.</s><s>ES poudarja da je, v opazovanju ali sistem, ki omejuje svobodo gibanja delavcev, gre izven tistega kar je nujno, potrebno upoštevati posebne značilnosti športa na splošno, posebno nogometa, kakor tudi njihov socialni in izobraževalni karakter, kar pa je omenjeno tudi v prvi pododstavku člena 165(1).</s><s>UFEU-a.</s><s>Načelo sorazmernosti zahteva, da se upoštevajo tudi druge neekonomske značilnosti športa, konkretneje, kaj je športnik dal klubu kot kontraprestacijo za svoj razvoj, pri čemer pa je glavni protiargument, da bi bilo skoraj nemogoče utrditi tako nadomestilo po navedenih številnih, predvsem nezadostno jasnih, parametrih.</s><s>Namreč, tudi samo ES je v svoji judikaturi ugotovilo, da je sodelovanje v športnih tekmovanjih osnovni namen opravljanja športne 358</s>
<s>354 aktivnosti in uresničevanja delovnega razmerja športnikov.</s><s>Prav zaradi takih pravil, ki s kvotami omejujejo možnost sodelovanja v samih srečanjih, se vpliva na nemožnost dejanskega opravljanja športne dejavnosti in na trg dela športnikov, kar pa vsekakor v sebi vsebuje ekonomsko aktivnost, glede na to, da gre za plačano delo.</s><s>Pravzaprav, v kolikor ne bi obstajala navedena avtonomna pravila športnih združenj, bi bilo mogoče ter tudi v skladu z evropskim pravom, da bi bili v enem športnem klubu vsi igralci, ki so redno registrirani, državljani držav članic EU, klub pa ne bi imel niti enega igralca državljana države, iz katere klub izvira..</s><s>Navedeno mogoče ni „v duhu športa ali nacionalnih interesov“, toda po avtorjevem mnenju je „ne samo v duhu, temveč tudi skladno evropskemu pravu“.</s><s>Vsa pravila ali kvote, ki onemogočajo uresničitev navedenega načela svobode gibanja so nasprotna evropskemu pravu, ne zadostijo načelu sorazmernosti in pomembno vplivajo na trg dela profesionalnih športnikov.</s><s>Da popolno odpravljanje omejitve v obliki kvot ali pravil „home-grown players“ v bistvu ne bi imelo negativnih posledic, nazorno prikazuje primer Nemčije, v kateri ne obstajajo kvote za vse državljane iz držav, ki so članice UEFA-e, torej širše od prostora EU/EEA, navedena državna reprezentanca pa kljub temu dosega vrhunske rezultate, obiskanost stadiona je na samem vrhu evropskih lig, tako da se vsa opravičila športnih združenj v odnosu do navedenih športnih pravil pokažejo kot neutemeljena in diskriminatorna brez pravega opravičila.</s><s>Prav tako je možna situacija, da v neki gospodarski družbi delajo skoraj samo tuji delavci iz drugih držav članic EU, zaradi česar je tudi v šortu mogoče, da v določenem klubu sami državljani drugih držav članic EU.</s><s>Z avtonomnimi pravili nacionalnih zvez, ki predpisujejo pogoje, s katerimi športniki pridobijo t.i. „športno državljanstvo“ po določenem številu let igranja v klubu športne zveze te države, so bolj pogosti primeri, da te pogoje izpolnjujejo državljani iz afriških ali južnoameriških držav, kot državljani držav članic EU.</s><s>Nujno je postaviti kriterije in zaščititi interese državljanov EU, njihove delovne pravice in pravico na pristop zaposlitvi, kakor tudi pravico do svobode gibanja.</s>
<s>Bogatejši klubi bodo vedno lahko vlagali v različne akademije, na kakšen način pa je potrebno priskrbeti igralce in v njih uresničevati predpisane pogoje o začasnem bivališču in registraciji v nacionalni zvezi oziroma klubu, pa je nasprotno ciljem EU o izpopolnjevanju in vlaganju v mlade igralce, saj dejansko prihaja do eksploitacije mladih športnikov.</s><s>Predmetna pravila pa nadalje ne zahtevajo, da navedeni „lokalni“ igralci sploh nastopijo za svoj klub, zaradi česar bodo mnogi klubi v sestavi 25 igralcev imeli navedene igralce, ki izpolnjujejo 359</s>
<s>354 navedene kriterije, vendar jih ne bodo dolžni izkoristiti.</s><s>Verjetna je situacija, da klubi pošljejo na športno borišče spet vse same igralce ki ne potekajo iz navedene zveze.</s><s>Zato, če se spomnimo, da je igranje in nastopanje za klub tisto kar je bistvo igralčeve dejavnosti, je jasno, da se s tem ne doseže cilj, da bi ti mladi „lokalni“ igralci uresničevali namen svoje dejavnosti, to pa je igranje, kar športna združenja vztrajno poudarjajo kot opravičilo za uvajanje teh pravil.</s><s>Še več, navedena pravila vplivajo na trg dela športnikov iz držav članic EU, ker zmanjšujejo možnost njihovega zaposlovanja.</s><s>Razen tega, da je število (delovnih mest) igralcev nekega moštva določeno vnaprej z listo 25 igralcev, se sedaj s pravili „home-grown players“ število razpoložljivih (delovnih) mest zmanjša na največ 17 na vsak klub, ki tekmuje v evropskem tekmovanju UEFA-e.</s><s>Če vzamemo v poštev dejstvo, da je vse večje število tudi držav čigar zveze uvajajo navedeno pravilo (Anglija, Italija, Poljska in dr.) je jasno, da le-ta vplivajo na trg dela športnikov.</s>
<s>Navedena pravila ne morejo biti uvrščena v kategorijo tistih, ki so svojstvena športu, ker v prvi vrsti ne zadevajo vseh športnikov na isti način.</s><s>Namreč, državljani držav iz katerih so klubi bodo lažje izpolnjevali pogoje pravil “home-grown players“ od državljanov drugih držav članic.</s><s>Zato mora tista stran, ki zavrača navedena pravila dokazati, da le-ta niso sorazmerna oziroma da na FIFA-i in UEFA-i je, da dokažeta, da navedena pravila sledijo legitimnemu cilju, ter da ni manj restriktivnih ukrepov, s katerimi bi bilo moč doseči zastavljene cilje.</s><s>Po avtorjevem mnenju FIFA in UEFA to zelo težko dokažeta, ker, kakor je v delu razloženo, obstajajo drugi ukrepi, ki nimajo tako restriktivnega učinek, pa vendarle je z njim moč uresničiti zastavljene cilje.</s>
<s>Institucije EU so bile v začetku proti uvajanju športnih pravil „home-grown players“, da bi nato v začetku tega stoletja pokazale spremembo v svojem pristopu in svojevrsten pristanek.</s><s>Kako drugače kot iz čisto političnih pritiskov s strani vlad držav članic in športnih združenj, bi bilo mogoče pojasniti navedeno spremembo.</s><s>Za politični pritisk je ES večkrat pokazalo, da nima razumevanja.</s><s>Podpora Evropske komisije in Evropskega parlamenta ne more nujno pomeniti, da so navedena pravila skladna z evropskim pravom, ker je isto trdila tudi Evropska komisija za pravila o nacionalnih kvotah, ki so bila zrušena z odločbo Bosman.</s><s>Končno odločbo lahko da edino ES, kakor je to naredilo v odločbi Bosman.</s><s>Po Bosmanu in vseh odločbah tako pri ES kot tudi pri CAS, je prišlo do pojava, da športniki, od pogodbene strani z zelo slabo močjo v pregovarjanju v pogledu pogodbe o delu s 360</s>
<s>354 svojim klubom, vse bolj postajajo močnejša pogodbena stran.</s><s>Vendar, je tehtnica še vedno na strani športnih združenj in klubov in iluzorno je misliti, da bodo športniki popolnoma izenačeni s „klasičnimi delavci“.</s><s>To po mnenju avtorja ni niti popolnoma upravičeno.</s><s>Športnikom, tukaj so predvsem mišljeni profesionalnišportniki v moštvenih športih, je potrebno priznati delovnopravni status sui generis, kar pomeni, da gre za delovnopravno razmerje, ki ima svoje posebnosti in ki se ne da v celoti izenačiti s t.i. klasičnim delovnopravnim razmerjem.</s><s>Nemogoče je namreč ne poudariti obdobja transferja, ki je z odločbo Lehtonen priznana kot upravičena, ker služi za ohranjanje tekmovalnega duha med klubi in negotovosti samega tekmovanja.</s><s>Tisto kar je bistveno za to delo in na čem je treba vztrajati pa je z besedami Evropskega parlamenta da se potrebno „zavedati potrebe po bolj učinkoviti implementaciji delovnopravne zakonodaje v vseh državah članicah, kako bi se zagotovilo, da profesionalni igralci uresničujejo pravice, ki jim pripadajo skupaj z obveznostmi, katere so dolžni izpolnjevati v odnosu do svojega delodajalca“.</s><s>V pogledu delovnopravnih odnosov športnikov in klubov, morajo biti športniki, kar je že mogoče, izenačeni s t.i. „klasičnimi delavci“.</s><s>Potrebno jim je zagotoviti pravico do počitka in dopuste, posebno letni dopust; pravico zdravstvenega in pokojninskega zavarovanja; pravico do zaščite pri delu; porodniški in starševski dopust, posebno navedeno velja za športnice; pravico do zavarovanja terjatve v primeru stečaja delodajalca, pravico do obveščenosti in sodelovanje v odločanju, kjer je to mogoče itn.</s><s>Šport mora imeti svoje posebnosti v pogledu organizacije, toda odnos športnik-klub mora, kolikor je to mogoče, biti bolj podoben delovnopravnem odnosu podrejenosti oziroma parapodrejenosti.</s><s>To se v državah kot sta Hrvaška in Slovenija ne uresničuje, saj so športniki v moštvenih športih v nezavidljivem položaju, ker so opredeljeni z akti avtonomnih športnih združenj kot samostojni delavci, kot obrtniki.</s><s>Avtor je mnenja, da je potrebno upoštevati načelo avtonomije športnih združenj v urejanju, predvsem načina delovanja športnega gibanja, ampak vse dokler ta način ne krši predvsem ljudske pravice, v konkretnem primeru tudi delovne pravice športnikov.</s><s>Nedvomno je, da profesionalni športniki v moštvenih športih predstavljajo osebe v delovnopravnem odnosu podrejenosti, ker so podrejeni napotkom in pravilom delodajalca (kluba) pri opravljanju svojega dela (treniranja in igranja).</s><s>Navedeni odnos ima tudi svoje posebnosti, denimo igralci lahko odpovedo pogodbo o delu, če podajo opravičljiv razlog ali opravičljiv športni razlog, sicer sledijo športne in denarne sankcije, v delovnem odnosu „klasičnih“ delavcev pa se po pravilu ne išče obrazložitve odpovedi pogodbe o delu s strani delavcev.</s><s>Za svoje delo so igralci plačani in v odnos s klubom stopijo 361</s>
<s>354 prostovoljno.</s><s>Iz tega je jasno, da so izpolnjeni vsi predpogoji, da navedeni pravni odnos opredelimo kot delovnopravni odnos.</s><s>V Sloveniji in na Hrvaškem, kot tudi v drugih državah v katerih taki vrsti športnikov ni priznan delovnopravni status, je navedeno potrebno spremeniti na način, kot so to naredili v Italiji s posebnim zakonom.</s><s>Takšen Zakon, ne bi bil nasproten načelu avtonomije športnih združenj, ker gre za zaščito človeških in delovnopravnih pravic športnikov.</s><s>Glede na obstoječe stanje so profesionalni športniki v moštvenih športih delovnopravno in socialnopravno nezaščiteni, nimajo možnosti kolektivnega zastopanja in z institutom kolektivnega dogovarjanja uresničevati boljše in ugodnejše pogoje dela.</s><s>S statusom samozaposlenih oseb, športniki so onemogočeni v uresničevanju sistema delovnopravne in socialnopravne zaščite, ki jim pripada, le –teh zaradi definicije svojega statusa ne morejo uživati.</s>
<s>Z vidika delovnega prava, bi bilo tako nujno odpravljanje zaščitenega obdobja in liberalizacija možnosti odpovedi pogodbe, nadomestilo za razvoj igralca pa bi bilo treba omejiti na stvarne zneske, ki jih imajo klubi pri vlaganju v mlade igralce.</s><s>Avtor zagovarja model skrajšanja zaščitenega obdobja do treh let, ker meni da je predolgo.</s><s>Z zaščitenim obdobjem se klube postavlja v precej ugodnejši položaj nasproti delavcem-športnikom ter se jih, v obdobju od 3 oziroma 2 let, onemogoča v uresničevanju gospodarske svoboščine gibanja delavcev.</s><s>Navedeno pravilo jih zaradi visokih denarnih in športnih sankcij odvrača od odpovedi pogodbe o delu in svobode gibanja znotraj EU.</s><s>Povrh tega, po odločbi CAS Webster, športni klubi sedaj igralcem pred iztekom pogodbe o delu nudijo nove pogodbe o delu (t.i. podaljšanje pogodbe), zelo pogosto pod močnim pritiskom in izsiljevanjem, ker se z novo pogodbo zaščiteno obdobje računa znova.</s><s>Tako se onemogoča uživanje svobode gibanja delavcev in pravica iskanja zaposlitve in dela v drugi državi članici.</s><s>Obdobja transferja niso nasprotna evropskemu pravu, kakor je potrjeno z odločbo Lehtonen, po mnenju avtorja pa bi se zaščiteno obdobje moralo obravnavati v skladu z navedenimi obdobji.</s><s>Prek FIFA/UEFA licenčnega sistema klubov, se lahko uvedejo stroga finančna pravila, s katerimi bi se lahko natančno uredilo, koliko je določeni klub vlagal v mlade igralce.</s><s>Kot korektivni faktor se lahko uporablja število mladih igralcev iz določenega kluba, ki so nastopili za mlade reprezentance, kakor tudi število igralcev, ki igrajo v seniorski skupini.</s><s>Na ta način, skladno odločbi Bernard, bo nadomestilo za razvoj igralca predstavljalo stvarno vrednost, vloženo v človeški kapital igralca, in ne bi več šlo zal samovoljno določen znesek, 362</s>
<s>354 kot to velja danes.</s><s>Tako kot je danes postavljen mehanizem nadomestil za razvoj igralca, vpliva na svobodo gibanja delavcev in odvrača mlade športnike od uživanja svojih pravic.</s><s>Ko govorimo o profesionalnih športnikih z vidika delovnega prava je nujno razlikovati športnike v individualnih športih in tiste v moštvenih športih, saj njihova definicija na enoten način ni možna.</s><s>Športniki v moštvenih športih, kot so na primer nogomet, košarka, vaterpolo, rokomet in dr., imajo praviloma status delavcev v odnosu podrejenosti ali parapodrejenosti.</s><s>Ti športniki prejemajo nadomestilo v obliki trajne plače, kateri so dodani še različni bonusi, vse pa v skladu s pogodbo o delu, sklenjeno s klubom.</s><s>Profesionalni in polprofesionalni športniki v moštvenih športih, kot nogometaši, izpolnjujejo pogoje iz definicije o pojmu delavcev ES iz zadeve Lawrie-Blum, saj ne izbirajo sami, katere storitve bodo opravljali, morajo slediti navodilom nadrejenih (uprave kluba, trenerja, kapetana), ne morejo sami določati svojega delovnega časa, temveč se morajo pojaviti v napovedanem času na treningih in tekmah, morajo odhajati v karantene pred tekmo če tako določi klub, morajo biti na razpolago medijem, kadar to klub določi in dr. Opazen je element podrejenosti, posebno če je upoštevana tudi definicija opravljanja storitev iz zadeve Agegate.</s><s>Ker športniki ne uresničujejo dobička v poslovanju svojega kluba kot delničarji kluba, nimajo svobode angažiranja lastnih sodelavcev (ne morejo sami izbirati s kom bodo igrali, temveč je takšna odločitev na trenerjih in upravi klubov) itn.</s><s>Na drugi strani, imajo profesionalni športniki, izvajajo svoj šport posamezno, kot je na primer tenis, strelstvo, judo itn., status samozaposlene osebe in bodo tako najpogosteje bodo definirani kot izvajalci storitev v smislu določb o svobodi opravljanja storitev v EU.</s><s>Ti svoje finančne prejemke uresničujejo iz več virov (na primer višina prejemkov je odvisna od položaja, ki ga dosežejo na tekmovanju, od sponzorskih pogodb in dr.), ter čeprav ni moč v popolnosti jamčiti, da bodo ti športniki uresničili redne prejemke, jim prav tako ni mogoče zanikati ekonomske značilnosti.</s>
<s>Ob definiranju profesionalnih športnikov v smislu njihovega pravnega statusa v evropskem pravu se je avtorju postavilo vprašanje, ali so ti delavci ali izvajalci storitev, oziroma ali spadajo pod gospodarsko svobodo gibanja delavcev ali opravljanja storitev?</s><s>Športniki, kot je to poudarilo ES, niso nikoli opazovani v luči gospodarske svobode ustanavljanja čeprav bi na prvi pogled ta svoboda lahko bila uporabna za športnike v posameznih športih, saj izpolnjujejo kriterije izvajalca storitev na osnovi gospodarske svoboščine opravljanja storitev.</s><s>363</s>
<s>Ampak, kakor že predhodno rečeno, če športniki ne spadajo pod gospodarsko svoboščino gibanja delavcev, skladno s čl. 57.</s><s>UFEU-a, spadajo pod gospodarsko svoboščino opravljanja storitev.</s><s>Sodna praksa ES in člen 57(2).</s><s>UFEU-a glede svobode opravljanja storitev dajeta poudarek na „začasno opravljanje“, medtem ko profesionalni športniki v pravilu podpisujejo pogodbe za obdobje od enega do petih let, čeprav so mogoče izjeme in je daljše trajanje odvisno od delovnopravne zakonodaje države, iz katere klub izvira..</s><s>Prav tako je možno, da v nekaterih športih klub angažira nekega športnika za vsega nekaj tekem ter bi v tem primeru v poštev lahko prišle določbe pogodbe o svobodi opravljanja storitev, odvisno od tega za kateri šport gre.</s><s>Ponoviti velja,, ko gre za profesionalne športnike v moštvenih športih, ki sklenejo pogodbo s klubom tudi za vsega nekaj tekem, bo ta pogodba imela značilnosti pogodbe o delu, športniki pa bodo imeli status delavca iz delovnopravnega razmerja.</s><s>Zaključno avtor poudarja nujnost definiranja profesionalnih športnikov v moštvenih športih kot delavcev v odnosu sui generis podrejenosti, ne zaradi uživanja ustreznih evropskih pravic do svobode gibanja, ker bo le-te pravice mogoče uresničiti na nekateri drugi podlagi, temveč zato, ker je delavec v odnosu podrejenosti v veliko boljšem položaju od samozaposlene osebe, saj ima: pravico do zaščite v primeru nezakonite odpovedi, pravico do nadomestilo za čas brezposelnosti, pravico do porodniškega in starševskega dopusta,, pravico do nadomestila za obdobje začasne nesposobnosti za delo, pravico do zakonsko določenega minimalnega roka za uresničevanje pravice na obveščenost in dr. Veliko večino navedenih pravic je športnikom v razvitih športnih državah kot sta Italija ali Anglija zagotovljena s kolektivnimi pogodbami.</s><s>Če športniki nimajo statusa delavcev, v pravilu nimajo možnost sindikalnega organiziranja in na koncu, nimajo možnosti vodenja kolektivnega dogovarjanja, rezultat katerih bi bila kolektivna pogodba..</s><s>Navedeno je nujno potrebno spremeniti tako v v Sloveniji kot na Hrvaškem.</s>
<s>Kot predlog urejanju problema nadomestil za razvoj igralca, pravil o transferjih in drugih odprtih vprašanj, avtor zagovarja uresničitev socialnega dialoga na ravni EU v profesionalnem športu, prvo prek nogometa.</s><s>Nogomet je vzet kot model ne samo zaradi svoje popularnosti, temveč iz razloga razširjene uporabe nacionalnih sistemov kolektivnega dogovarjanja in obsežnega korpusa pravnih aktov EU in prakse ES, ki se nanj nanašajo.</s><s>Na navedeni način se lahko enostavno rešijo vsa odprta vprašanja, končni sporazum pa je lahko ojačan z direktivo, ki bi nedvomno veliko prispevala k rešitvi obstoječih problemov.</s><s>Največja prednost socialnega dialoga je, da so vanj vključeni vsi udeleženci športnega gibanja oziroma 364</s>
<s>354 njihovi predstavniki: igralci, klubi, športne zveze ter predstavniki Evropske komisije.</s><s>V okviru socialnega dialoga je mogoče enostavno rešiti vsa odprta vprašanja, posebno tista, ki niso v skladu z evropskim pravom.</s><s>Toda da bi do tega prišlo, je nujno na ravni EU utrditi delovnopravni status profesionalnih športnikov v moštvenih športih, saj v nasprotnem ne bo moč doseči zadovoljivega učinka.</s><s>Direktiva ki bi, končno, lahko nastala, ter bi nedvomno pomagala v reševanju problemov, ki že tako dolgo obstajajo.</s><s>Prav tako je uvajanje severnoameriškega instituta omejevanja plač (engl. „salary cap“), ki se lahko implementira z UEFA pravili o licenciranju klubov ter s socialnim dialogom, po mnenju avtorja, dobra možnost rešitve obstoječih problemov.</s><s>Na ta način se lahko enostavno rešijo problemi visokih prejemkov in neenakosti med klubi, kar nedvomno lahko pomaga v uresničevanju zastavljenih ciljev ravnovesja med klubi in nepredvidljivosti tekmovanja, kar je prišlo pod vprašaj z vstopom bogatih lastnikov v klube iz ruskih in bližnjevzhodnih držav.</s><s>Navedeno je vse bolj aktualno, če se upoštevajo visoki zneski dolgov, ki jih imajo najbolj znani športni klubi.</s><s>Prav to je področje, kjer je treba uresničiti specifičnost športa ter težiti k cilju nepredvidljivosti tekmovanja in ravnovesja med klubi.</s><s>Prav tako je potrebno poudariti, kar je za Hrvaško izjemno pomembno, da imajo državljani tretjih držav, ki so uspeli priti na področje države članice in se tam zakonito zaposliti, skladno z delovnopravno zakonodajo nacionalne države, pravico sklicevanja na načelo prepovedi diskriminacije glede pogojev dela, nadomestila za delo in odpuščanje pred nacionalnim sodiščem države članice, če je določba predmetnega sporazuma neposredno uporabna oziroma ima direkten učinek.</s><s>Vendar, odločitev ali nekemu delavcu – športniku državljanu tretje države, s katero obstaja mednarodni sporazum, dovoliti pristop na trg dela in mu izdati delovno dovoljenje, spada v okvir pristojnosti držav članic.</s><s>V tem segmentu so, zaradi raznolikosti delovnopravne ureditve in imigracijske politike držav, prisotni zelo različni pristopi.</s><s>Državam je dana pravica, da s svojimi pravili kreirajo trg dela, v konkretnem primeru profesionalnih športnikov.</s><s>Primer Anglije, kjer se kot pogoj pridobitve delovnega dovoljenja v nogometu postavlja določeno število odigranih tekem za državno reprezentanco, kumulativno z dejstvom, da reprezentanca te države spada med bolj kvalitetne s FIFA lestvice, jasno pokaže dejstvo, da postavljeni kriteriji v večji meri niso odvisni od sposobnosti profesionalnih športnikov.</s>
<s>Tisto kar je važno v okviru predmetnega dela je, da državljani Hrvaške, Turčije, Švice, držav EEA, Rusije, Alžira, Maroka, Tunisa, Izraela, in države t.i. Cottonou sporazuma, ki so zaposleni v svojih klubih, skladno sodni praksi ES iz odločbe Bosman, povezano z odločbami Kolpak, Simutenkov in Kahveci, lahko sprožijo pravne postopke ne samo v pogledu nacionalnih kvot, temveč tudi za izpodbijanje pravil o transferjih, kar lahko ima dolgoročne posledice na le-te; to pa pravzaprav dokazuje, kolikšen je pomensodb Kolpak in Simutenkov v pogledu širokega področja uporabe pravnih posledic le-teh.</s><s>Zaključno, avtor predlaga, da naj se v državah kot sta Slovenija in Hrvaška, izda poseben zakon po vzoru Italije, s katerim bi se uredil delovnopravni status profesionalnih športnikov, navedeno pa je nujno zaradi zaščite ne samo delovnih pravic športnikov, temveč tudi njihovih temeljnih človeških pravic.</s><s>Izdaja navedenega zakona ne bi predstavljala kršenja avtonomije športnih združenj, saj isto že obstaja na primer v Italiji in Španiji.</s><s>Na ta način bi se izbirsali vsi dvomi in uzakonil profesionalni športni status, kot ga de facto imajo, ampak trenutno brez pripadajočih pravic.</s><s>V zakonu je treba jasno razlikovati med profesionalnimi športniki v moštvenih in posameznih športih, toda obe kategoriji športnikov morata uživati, vsaka na svoj način, določeno delovnopravno in socialnopravno zaščito.</s><s>Športniki v posameznih športih bi morali ostati v statusu samozaposlenih oseb, medtem ko bi bilo potrebno športnikom v moštvenih športih podeliti status delavcev v sui generis odnosu podrejenosti.</s>
<s>Slovenije, http://www.mddsz.gov.si/si/delovna_podrocja/mednarodnosodelovanje _in_evropske_zadeve/mednarodne_organizacije/mod/konvencije_ki_jih_je_slovenija_nasledila_z_akt om_o_notifikaciji/,</s>
<s>dostupno http://conventions.coe.int/treaty/Commun/QueVoulezVous.asp?NT=005&CL=ENG, Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima (International Covenant on Economic,</s>
<s>dostupno http://www2.ohchr.org/english/law/cescr.htm, Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima čl. 6. (International Covenant on Civil and Political</s>
<s>Zakonu o delovnih razmerjih, (Uradni list br. 83/01, 42/2002, 88/06, 103/2007), Zakon o enakih možnosti žensk in moških, (Uradni list br. 59/2002), Zakon o uresničevanju načela enakega obravnavanja, (Uradni list br. 50/2004, 61/2007, 93/2007).</s>
<s>dostupno http://www.fifa.com/mm/document/affederation/administration/ 51/56/07/transfer_commentary_06_en_1843.pdf, FIFA</s>
<s>Odluka o igranju stranih igrača u hrvatskim klubovima u sezoni 2011/12, dostupno na: http://www.hks-cbf.hr/files/pravilnici/07072011/UO%201%20Odluka%20%20igranje%20 stranih%20igraca%202011-12.pdf,</s>
<s>Poslovnik o radu Arbitražnog suda HNS-a, dostupan na : http://www.hns-cff.hr/upl/products/ Poslovnik_o_radu_Arbitraznog_suda_HNS-a.pdf, Pravila Engleskog nogometnog saveza FA u pogledu ostvarivanja prava na radne dozvole: http://www.thefa.com/TheFA/RulesandRegulations/FARegulations/NewsAndFeatures/2009/ work_permits_players.aspx,</s>
<s>dostupno http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/ Regulations/uefaorg/General/01/47/69/97/1476997_DOWNLOAD.pdf., Statut</s>
<s>http://www.europarl.europa.eu/ sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA-2010-0186+0+DOC+PDF+V0//EN, European Parliament Resolution of 17.6.2010 on player's agents in sport, P7_TA(2010)0233, dostupno http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P7-TA-2010401</s>
<s>dostupno http://www.fiba.com/downloads/Regulations/2011/FIBABook3AG.pdf, FIFA Executive Committee agrees major governance reforms & Ethics structure, dostupno na: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/bodies/news/newsid=1608553/, FIFA, Fewer Eligible Players in the Main European League, dostupno na: http://www.fifa.com/ aboutfifa/organisation/news/newsid=849543/index.html, FIFA wins case against Sion players, dostupno: http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/ news/newsid=1544648,</s>
<s>Ineum Consulting: European Union: Study on training of young sportsmen/women in Europe, Extension – Part I, Home grown player rule, April 2008., dostupno na: http://ec.europa.eu/ sport/documents/doc272_en.pdf,</s>
<s>Kolektivni ugovor u talijanskom nogometu: na službenim stranicama Talijanskog nogometnog saveza (Federazione Italiana Giuoco Calcio - FIGC): http://www.figc.it/it/204/26665/2010/12/News.shtml, 405</s>
<s>Kolektivni ugovor u talijanskom nogometu, Italija, dostupan na: http://www.assocalciatori.it/ LinkClick.aspx?fileticket=L6UzP1XbL%2fE%3d&tabid=58&language=en-US, Joint Declaration on social significance and dialogue in sport, 17.3.2008., dostupno na: http:// www.eu2008.si/en/News_and_Documents/download_docs/March/0316_EYC_sport/050Declaration.p Memorandum of Understanding, FIFPro – UEFA, 11.10.2007., dostupan: http://www.uefa.com/ MultimediaFiles/Download/uefa/KeyTopics/88/17/81/881781_DOWNLOAD.pdf, Memorandum of understanding between UEFA and the European Club Association, 21.1.2008., dostupan na: http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/EuroExperience/uefaorg/Clubs/69/20/ 31/692031_DOWNLOAD.pdf,</s>
<s>Odluka Europske komisije za ljudska prava, br. 9322/81, X v Netherlands, Decisions and Reports, vol.</s><s>Priopćenje Engleskog nogometnog saveza FA od 15.9.2009. godine, dostupno na : http://www.thefa. com/Leagues/NewsAndFeatures/2009/News140909.aspx, Službena lista igrača nogometnih prvoligaša u Engleskoj, dostupno na: http://www.premierleague. com/staticFiles/62/69/0,,12306č158050,00.pdf, Službeno priopćenenje Saveznog suda pravde FIGC-a br. 273/CGF od 9.3.2011. dostupno: http:// www.figc.it/Assets/contentresources_2/ContenutoGenerico/97.$plit/C_2_ContenutoGenerico_28252_ StrilloComunicatoUfficiale_lstAllegati_Allegato_0_upfAllegato.pdf, Statistički podaci Udruženja engleskih profesionalnih prvoligaša, dostupno na: http://www. premierleague.com/page/Faqs/0,,12306,00.html, The independent: Premier League nets £ 1,4 bn TV rights bonanza, dostupno na: http://www. independent.co.uk/sport/football/premier-league/premier-league-nets-16314bn-tv-rights-bonanza1925462.html,</s>
<s>UEFA Executive Committee decisions in Venice, dostupno na: http://www.uefa.com/uefa/aboutuefa/ organisation/executivecommittee/news/newsid=1731774.html#uefa+executive+committee+decisions+ from+venice,</s>
<s>Doktorska disertacija „Sloboda kretanja sportaša i posebnost njihovog radnopravnog statusa u Europskoj uniji“ nastala je kao rezultat znanstvenog istraživanja u okviru doktorskoga studija „Pravo“ na Evropskoj pravnoj fakulteti u Novoj Gorici te provedenoga istraživanja na T.M.C. Asser Institutu u Den Haagu, Nizozemska, na Pravnom i ekonomskom fakultetu Sveučilišta u Udinama, Italija, te na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Rijeci, Hrvatska.</s>
<s>Autor u radu koristi sljedeće znanstvene metode: induktivno-deduktivnu metodu, deskriptivnu metodu, metodu analize i sinteze, metodu dokazivanja i opovrgavanja, povijesnu metodu, metodu apstrakcije i konkretizacije, statističku metodu, metodu istraživanja, metodu studija sudske prakse te metodu kompilacije.</s>
<s>Glavna hipoteza rada glasi: Radnopravni odnos sportaša u okviru EU i proklamiranih sloboda kretanja predstavlja posebnu kategoriju sui generis odnosa s obzirom na različiti status profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima, profesionalnih sportaša u pojedinačnim sportovima i sportaša amatera.</s><s>U radu su razrađene sljedeće radne hipoteze.</s><s>Prva radna hipoteza glasi: Profesionalni sportaši u momčadskim sportovima posebna su kategorija sui generis radnika.</s><s>Navedena se hipoteza izvodi iz pravnog i radnopravnog odnosa između kluba (poslodavca) i sportaša (radnika), ponajviše zbog prisutnosti elemenata radnopravnoga odnosa subordinacije.</s><s>Ipak, u različitim državama članicama EU, kao i u Hrvatskoj, sportaši u momčadskim sportovima različito su definirani, od radnika u odnosu subordinacije, preko radnika u odnosu parasubordinacije, do osoba u statusu samozaposlenih osoba.</s><s>Mnogo je država u kojima imaju status samozaposlenih osoba, kojim im se onemogućava uživanje odgovarajućih radnih i socijalnih prava i jamstava.</s>
<s>Druga je radna hipoteza: Profesionalni sportaši u momčadskim sportovima poput ostalih radnika uživaju prava i slobode zajamčene čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>Iako je ponekad teško pojmiti da sportaši u momčadskim sportovima predstavljaju radnike, odnos sportaša i kluba u 410</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK momčadskim sportovima ima značajke radnog odnosa s elementom subordinacije.</s><s>Ti sportaši nisu u mogućnosti sami sebi određivati radno vrijeme, radne zadatke, sredstva kojima će obavljati svoju djelatnost itd.</s><s>Kako je dokazano u radu prema definiciji europskoga prava razrađenoj praksom Europskog suda, profesionalni sportaši u momčadskim sportovima uživaju pravo slobode kretanja radnika zajamčene europskim primarnim i sekundarnim pravom.</s><s>U radu je navedeno dokazano korištenjem metode analize sudske prakse Europskog suda, ali i odluka nacionalnih sudova.</s>
<s>Treća radna hipoteza glasi: Autonomnim pravilima sportskih udruženja FIFA-e, UEFA-e i nacionalnih saveza o broju igrača koji nemaju državljanstvo države iz koje potječe savez ili klub, ograničava se sloboda kretanja sportaša kao radnika, odnosno pružatelja usluga.</s><s>Nakon odluke Bosman, jedne od najpoznatijih odluka Europskog suda, nakon koje se zbog dugotrajne borbe sa sportskim udruženjima značajno promijenio svijet profesionalnoga sporta, danas, nakon više od 15 godina, i dalje postoje razna pravila kojima se nastoji ograničiti sloboda kretanja sportaša, što utječe na njihov radnopravni status.</s><s>Navedena pravila u nogometu o nacionalnim kvotama poput „pravila 6+5“ ili pravila o igračima usavršavanim u domaćoj sredini, tzv. „home-grown players“, kako je razmatrano u radu, ograničavaju slobodu kretanja sportaša i prema autoru nisu u skladu s europskim pravom.</s><s>Navedena pravila ne mogu biti opravdana niti objektivnim opravdanjima, odnosno nisu prikladna za ostvarivanje ciljeva kojima teže, te ne udovoljavaju načelu proporcionalnosti.</s><s>Kako je statistički prikazano u radu, nisu postigla cilj kojem teže, a to je poticanje ulaganja u razvoj i usavršavanje mladih igrača, te održavanje natjecateljske ravnoteže među klubovima.</s><s>Naime, statistika je pokazala da je prisutan pad broja, tzv. „home-grown“ igrača, umjesto da zbog sve šire primjene navedenih pravila broj takvih igrača bude što veći, budući da se ista primjenjuju ne samo u okviru UEFA natjecanja, već ih primijenjuju i neki nacionalni savezi.</s><s>Države u kojima je prisutan visoki broj takvih igrača su države poput Islanda, gdje je broj takvih igrača bio visok i prije uvođenja navedenoga pravila zbog toga što navedene lige nisu atraktivne stranim igračima, pa klubovi imaju visoki postotak vlastitih mladih igrača.</s><s>Od pet najpoznatijih nogometnih liga u pet država članica EU (Engleska, Španjolska, Italija, Njemačka i Francuska), jedino je Španjolska zabilježila blagi, gotovo zanemariv porast, dok Italija bilježi najznačajniji pad broja takvih mladih igrača.</s><s>Analizom sudske prakse Europskog suda i ekonomskom teorijom ljudskoga kapitala autor u radu objašnjava bit navedenih sportskih pravila, odnosno sustava ulaganje u razvoj mladih sportaša.</s><s>Ulaganje u ljudski kapital 411</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK uobičajena je pojava u radnim odnosima, no sport, poglavito nogomet, ovakvim pravilima pokazuje izrazitu specifičnost u odnosu na ostala područja gospodarstva.</s><s>Četvrta radna hipoteza: Posebnu kategoriju predstavljaju profesionalni sportaši u pojedinačnim sportovima, koji imaju status davatelja usluga, a što ih razlikuje od statusa profesionalnih sportaša u momčadskim sportovima te oni uživaju slobode zajamčene odredbama o slobodi pružanja usluga europskoga prava.</s><s>Sportaši u pojedinačnim sportovima (judo, tenis, skijanje i dr.) imaju status samozaposlenih osoba, a ne radnika te predstavljaju posebnu kategoriju.</s><s>Naime, profesionalni sportaši u pojedinačnim sportovima ne nalaze se u radnopravnom odnosu subordinacije, već u tzv. autonomnom odnosu koji proizlazi u pravilu iz ugovora građanskog prava – obveznog prava.</s><s>Njihov se status temelji na ugovoru u kojemu nema odnosa podređenosti sportaša (radnika) spram kluba (poslodavca), već je zamjetna autonomija sportaša.</s><s>Oni pružaju svoje usluge organizatorima natjecanja i za to, ovisno o uspjehu bivaju nagrađeni.</s><s>Navedena naknada ne predstavlja plaću, već naknadu za pruženu uslugu.</s><s>Pritom ne treba shvatiti da se profesionalni sportaši ne nalaze u odnosu s klubovima.</s><s>Naprotiv, i u pojedinačnim su sportovima profesionalni sportaši registrirani pri pojedinim klubovima, ali im ti klubovi nisu poslodavci.</s><s>Ugovorna osnova s klubom sportašima u pojedinačnim sportovima bitna je zbog ostvarenja mogućnosti sudjelovanja na sportskim natjecanjima.</s><s>Naime, u pravilu isključivo sportaši članovi određenih sportskih klubova mogu nastupati u nacionalnim ili međunarodnim sportskim susretima i natjecanjima.</s><s>Navedeno samo još više potvrđuje tezu o osobitostima radnopravnog statusa profesionalnih sportaša, jer iako na jednaki način pristupaju sportskoj aktivnosti, potpadaju pod različite gospodarske slobode prava EU, ovisno o tomu radi li se o momčadskom sportu ili pojedinačnom sportu.</s>
<s>Posljednja radna hipoteza u radu je: Tržište rada profesionalnih sportaša reguliraju pravila sportskih udruženja.</s><s>Navedeno potkrepljuje tezu o specifičnosti profesionalnih sportaša kao posebne sui generis kategorije radnika.</s><s>Naime, profesionalni sportaši ne mogu koristiti usluge raznih institucija poput zavoda za zapošljavanje radi pronalaženja novih radnih mjesta, broj njihovih radnih mjesta ograničen je isključivo na postojeći broj klubova, stoga profesionalni sportaši imaju poseban sui generis status.</s><s>Štoviše, još je veća specifičnost profesionalnih sportaša u individualnim sportovima, koji se ne mogu smatrati radnicima u odnosu subordinacije.</s><s>Sportska udruženja svojim autonomnim pravilima izravno reguliraju tržište rada sportaša, jer pravila o nacionalnim kvotama ili pravila o ukupnom najvišem broju igrača 412</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK koji mogu biti registrirani za klub, odnosno koji mogu biti u radnom odnosu s klubom, imaju izravan učinak na njihov radnopravni odnos i na mogućnost njihova zaposlenja.</s><s>Rad je podijeljen u pet cjelina kojima prethodi uvod i nakon kojih slijedi zaključak.</s><s>U prvom dijelu pod naslovom „Temelji slobode kretanja radnika u Europskoj uniji“, najprije se daje kratak povijesnopravni prikaz razvoja prava EU (prije prava Zajednice) kako bi se stekla slika o načinu i smjeru razvoja supranacionalne države, nekadašnje Europske zajednice danas EU.</s><s>Analizira se koncept europskoga prava (primarnog i sekundarnog prava, odnosno odgovarajućih akata), te se razrađuje koncept općih načela prava (načela supsidijarnosti i načela proporcionalnosti) jer su ista, poglavito načelo proporcionalnosti, izuzetno bitna u pogledu opravdanja mjera, odnosno pravila sportskih udruženja, protivnih europskom pravu.</s><s>Kako proizlazi iz samog rada, upravo se načelo proporcionalnosti najviše koristi u kontekstu odnosa autonomnih akata sportskih udruženja (FIFA, FIBA, UEFA i dr.) i europskoga prava.</s><s>Građanstvo Unije, kao važan status državljana država članica EU obrađeno je kroz pravne akte EU te nezaobilaznu praksu Europskog suda.</s><s>Građanstvo EU iznimno je bitan čimbenik ukidanja diskriminacije temeljene na državljanstvu.</s><s>U kontekstu sporta, ono je važno jer se u slučaju sportaša, koji nisu ekonomski aktivni poput radnika ili samozaposlenih osoba, prvenstveno misli na sportaše amatere kojima bavljenje sportom nije osnovna djelatnost, a upravo činjenica posjedovanja građanstva Unije im jamči slobodu od svih oblika diskriminacije u odnosu na državljane države domaćina.</s><s>Velika cjelina u okviru ovoga područja rada jest unutarnje tržište EU.</s><s>Unutarnje tržište detaljno se obrađuje poglavito u kontekstu četiri gospodarske slobode: sloboda kretanja osoba, sloboda poslovnog nastana, sloboda pružanja usluga te sloboda kretanja kapitala.</s><s>Najdetaljnije se obrađuje gospodarska sloboda kretanja radnika, kroz primarno i sekundarno pravo EU, a posebice kroz praksu Europskog suda.</s><s>Gospodarska sloboda kretanja radnika izuzetno je značajna u pogledu postavljenih hipoteza ovoga rada, što su profesionalni sportaši u momčadskim sportovima, prema mišljenju autora, sui generis radnici u radnopravnom odnosu subordinacije.</s><s>Važno je razraditi i detaljno pojmiti odredbe europskoga prava o slobodi kretanja radnika i analizirati praksu Europskog suda, jer nam to omogućuje stvoriti sliku o pojmu radnika u kontekstu europskoga prava.</s><s>Analizirano je pitanje izravnog učinka, izravne primjene odredbi o slobodi kretanja radnika.</s><s>Važan je dio ovog rada i određivanje i definiranje odnosa diskriminacije, jer upravo je pojam diskriminacije taj koji se proteže u predmetima pred Europskim sudom u kontekstu sportskoga prava.</s><s>Tek shvaćanjem biti pojma diskriminacije možemo shvatiti odnos diskriminatornih pravila sportskih udruženja i europskoga prava, te njihova utjecaja na 413</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK radnopravni status sportaša.</s><s>Značajan dio prvoga poglavlja posvećen je gospodarskoj slobodi kretanja radnika jer, kao što proizlazi i iz hipoteze rada, sportaši u profesionalnim momčadskim sportovima predstavljaju radnike u odnosu subordinacije.</s><s>Kako bi se shvatio pojam radnika u kontekstu europskoga prava detaljno su obrađeni teorijski, zakonodavni akti EU, kao i sudska praksa Europskog suda.</s><s>Utvrđuju se najznačajniji izvori radnopravne i socijalnopravne zaštite radnika u kontekstu prava EU.</s><s>Zaključno, prvo poglavlje završava obradom gospodarske slobode pružanja usluga jer navedena gospodarska sloboda obuhvaća sportaše u pojedinačnim profesionalnim sportovima koji predstavljaju pružatelje usluga.</s><s>Drugi dio rada pod naslovom „Sport“ daje uvod u područje sporta.</s><s>Prvo je dat svojevrsni uvod u pitanje sporta te njegova razvoja posebice u Europi.</s><s>Drugi dio daje odgovor na odnos prava i sporta, odnosno na pitanje postoji li sportsko pravo kao nova grana prava.</s><s>Navedeno je izuzetno važno iz jedinstvenog razloga što je sportsko pravo, kao relativno nova grana prava u mnogim pravnim sustavima pronašlo svoje mjesto.</s><s>Premda, još uvijek postoje kritičari sportskoga prava kao nove pravne grane, autor u radu iznosi argumente i protuargumente za svaku od navedenih teza te zaključuje da danas možemo govoriti o sportskom pravu kao novoj grani prava.</s><s>U prilog tomu analiziraju se i sportske norme, kao norme specifične upravo za sportsko pravo i sportski pokret.</s><s>Navedeno također potkrepljuje tezu o specifičnosti sporta u odnosu na druga područja gospodarstva.</s><s>Organizacijska struktura sporta kao treći dio ovoga poglavlja iznimno je bitna jer se analiziraju dva modela sporta, europski model i sjevernoamerički model.</s><s>Proučavanje oba modela značajno je zbog toga što europski model, unatoč svojim osobitostima preuzima, odnosno postoje određene naznake preuzimanja značajki sjevernoameričkoga modela, poput sustava ograničenja plaća klubova, tzv. „salary cap“ o kojemu sve intenzivnije razmišlja UEFA kako bi omogućila financijsku stabilnost klubova.</s><s>Uz navedeno, pozornost se pridaje i načelu autonomije reguliranja pravilima sportskih udruženja, jer su upravo načelo autonomije često koristila sportska udruženja kao opravdanje specifičnosti sporta i sportskih pravila, osobito u kontekstu odnosa s europskim pravom.</s><s>Kako je u radu prikazano, navedeno načelo poštuju institucije EU, poglavito Europski sud, ali ne na način da sport bude isključen od obveze usklađenosti svojih pravila s europskim pravom.</s><s>Posljednji dio drugoga poglavlja čini iznimno bitno područje sportske arbitraže te judikature Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR).</s><s>Analiziraju se najznačajnije odluke u kontekstu postavljenih hipoteza, i to odluke u predmetima Webster, Mexès, De Sanctis te El Hadary.</s><s>U navedenim odlukama u kontekstu radnopravnih odnosa sportaša sa stajališta CAS-a analiziraju se pitanja ugovornih odnosa klubova i sportaša 414</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK posebno način utvrđivanja naknada šteta koje proizlaze iz prestanka radnog odnosa (otkaza ugovora o radu) itd.</s><s>Zaključno autor daje svojevrsni pregled sportske arbitraže u kontekstu nacionalnih sportskih saveza.</s><s>Sportska arbitraža kao način rješavanja sporova između igrača i klubova, te klubova međusobno važno je sredstvo analize, jer pomaže u iznalaženju odgovora na pitanja koja proizlaze iz hipoteza, a daje i značaj specifičnosti sporta.</s><s>Treći dio rada nosi naslov „Sport i Unutarnje tržište Europske unije“ i podijeljen je u četiri dijela.</s><s>Prvi dio odnosi se na pravni status sporta u EU.</s><s>U ovome se dijelu daje prikaz izvora europskoga prava u kontekstu sporta od prvih izvora iz 80-ih godina prošlog stoljeća, pa sve do posljednjih deklaracija, odnosno rezolucija koje su donijele institucije EU, kao izvora „mekog prava“ EU (tzv. „soft law“) u 2012. godini.</s><s>Poseban naglasak daje se Bijeloj knjizi o sportu iz 2007. godine kao prvom značajnijem aktu koji se tiče odnosa europskoga prava i sporta, kao i odredbama Ugovora o funkcioniranju EU (UFEU), kao odredbama primarnog prava EU koje se odnose na sport i koje po prvi puta uključuju pitanje sporta u primarno pravo EU nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora koncem 2009. godine.</s><s>Naime, u prvim aktima na razini EU sportu nije dat osobiti značaj.</s><s>Njegova je primarna uloga bila sredstvo integracije među europskim narodima.</s><s>Danas je sport mnogo značajniji čimbenik u europskom pravu.</s><s>Sport je svoje mjesto pronašao među temeljnim gospodarskim slobodama, posebno slobodi kretanja radnika, ali i među pravom tržišnog natjecanja.</s><s>Nezaobilazan je čimbenik u razvoju europskoga prava.</s><s>Najopsežniji i najdetaljniji dio trećega poglavlja čini pitanje sudske prakse Europskog suda u pogledu sporta.</s><s>Navedeno je podijeljeno u dio koji se odnosi na sudsku praksu Europskog suda koja se odnosi na diskriminaciju na temelju državljanstva.</s><s>U ovome se dijelu analiziraju odluke C-36/74 Walrave i Koch te C-13/76 Donà v Mantero.</s><s>Drugi dio odnosi se na sudsku praksu Europskog suda u pogledu slobode kretanja radnika građana EU.</s><s>Analiziraju se odluke C-222/86 Heylens, C-415/93 Bosman, C-176/96 Lehtonen te C-325/08 Bernard.</s><s>Najveći je naglasak dan odlukama Bosman i Bernard.</s><s>U pogledu odluke Bosman autor detaljno analizira pravila o transferima igrača, te odredbe o nacionalnim kvotama, kao odredbe koje su najsnažnije povezane s tržištem rada i pravima sportaša-radnika.</s><s>U kontekstu odluke Bernard, autor analizira pravila sportskih udruženja koja ograničavaju uživanje gospodarske slobode kretanja mladih sportaša, kao radnika unutar EU, modele opravdanja tih pravila te načine reguliranja u različitim državama članicama.</s><s>Treći dio odnosi se na odluke Europskog suda u pogledu slobode kretanja radnika državljana, tzv. trećih država.</s><s>Analiziraju se odluke Europskog suda C-438/00 Kolpak, C-265/03 Simutenkov te C-152/08 Kahveci.</s><s>Navedeno je poglavlje iznimno bitno jer prikazuje odnos 415</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK država koje s EU imaju zaključene ugovore o pridruživanju (Slovačka, odnosno Hrvatska u vrijeme pisanja rada), ili ugovore o partnerstvu (Ruska Federacija), odnosno sporazume o pristupanju i dodatne protokole (Turska), te učinak odredaba odgovarajućih međunarodnih ugovora na slobodu kretanja radnika, njihovih državljana u državama članicama EU.</s><s>U kontekstu utjecaja na tržište rada, navedeno je bitno povlačeći usporedbu s odredbama sportskih udruženja o nacionalnim kvotama, odnosno o pravilima koja ograničavaju broj stranih igrača u bavljenju sportom.</s><s>Kako je prikazano u radu, sve je širi spektar sportaša koji ne mogu biti obuhvaćeni navedenim nacionalnim klauzulama, pa sportski klubovi postaju sve više multinacionalne i multietničke sredine.</s><s>Posljednje poglavlje o sudskoj praksi Europskog suda u pogledu gospodarskih sloboda odnosi se na gospodarsku slobodu pružanja usluga u kontekstu sporta, odnosno na odluku C-51/96 i C-191/97 Deliège.</s><s>Unutar navedenog poglavlja, sljedeće analizirano područje pitanje je specifičnosti sporta u pravu EU.</s><s>Navedeno se analizira kroz sudsku praksu Europskog suda u području tržišnog natjecanja i to odluka T313/02 i C-519/04P Meca-Medina, T-193/03 i C-171/05P Piau te C-243/06 Charleroi i G14.</s><s>Iako nije usko povezano uz temu rada, radi kompletnoga prikaza nužno je bilo analizirati i pitanje specifičnosti sporta u odlukama Europske komisije, kako bi se ponovno naglasila specifičnost sporta u odnosu na druga područja gospodarstva.</s><s>Četvrti dio rada nosi naslov „Autonomna pravila sportskih udruženja i njihov utjecaj na tržište rada i prava sportaša“.</s><s>Prvi dio ovoga poglavlja odnosi se na pravila koja ograničavaju ostvarenje slobode kretanja sportaša i reguliraju tržište rada sportaša.</s><s>Tu se u prvome redu misli na pravila o transferima te pravila o nacionalnim kvotama, koja su obuhvaćena i odlukom Bosman.</s><s>Pravila o transferima sportskih udruženja FIFA-e i UEFA-e, te nacionalnih saveza detaljno su analizirane, pogotovo u kontekstu europskoga i radnoga prava.</s><s>Analiziran je pregled odnosa europskih institucija (Europskog parlamenta i Europske komisije) spram navedenih sportskih pravila, od prvotne kvalifikacije navedenih pravila kao protivnih europskom pravu preko utvrđenja njihove usklađenosti s europskim pravom, do sadašnje situacije u kojoj pravila o transferima nakon deset godina od posljednjih promjena moraju proći novi postupak izmjena.</s><s>Pravila o nacionalnim kvotama, uglavnom ukinuta nakon odluke Bosman, a temeljena na izravnoj diskriminaciji, danas se uvode putem pravila „home-grown players“ na način koji je neizravno diskriminatoran.</s><s>Pravilo UEFA-e „homegrown players“ uvedeno je radi poticanja ulaganja u razvoj mladih sportaša te poticanja natjecateljske ravnoteže među klubovima.</s><s>Navedene je ciljevi kao takve prihvatio i opravdao Europski sud u odlukama Bosman i Bernard.</s><s>U radu autor daje odgovor na postavljenu 416</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK hipotezu da navedena sportska pravila utječu na tržište rada sportaša i na uživanje korištenja gospodarske slobode kretanja radnika.</s><s>Statističkim podacima autor je pokazao da navedena pravila nisu postigla proklamirane ciljeve zbog toga što umjesto da uslijed sve šire primjene istih bude prisutan porast broja mladih igrača usavršavanih u klubovima ili savezima, zamjećujemo pad broja takvih mladih igrača pogotovo u pet najmoćnijih europskih liga, izuzev Španjolske s minimalnim porastom.</s><s>Također, autor iznosi alternative navedenim pravilima, poput američkog sustava ograničenja plaća „salary cap“ ili raznih modela raspodjele financijskih sredstava dobivenih televizijskim i drugim marketinškim prihodima kojim bi se financijski nagrađivali klubovi koji bi ulagali u razvoj i usavršavanje mladih igrača.</s><s>Posljednji dio ovoga poglavlja čini analiza ekonomske teorije ljudskoga kapitala.</s><s>Navedena je teorija od presudnog značaja imajući u vidu opravdanja uvođenja pravila poput „home-grown players“.</s><s>Autor u radu nastoji objasniti odnos ulaganja sportskih klubova, kao poslodavaca, u svoje mlade igrače, kao radnike.</s><s>Nužno je poticati ulaganje klubova u usavršavanje mladih igrača, no to se mora ostvariti na način koji neće biti diskriminatoran i protivan europskom pravu u kontekstu EU.</s><s>Peti dio rada nosi naslov „Sportaši kao specifična vrsta radnika kroz presjek različite pravne regulative u državama članicama Europske unije i Hrvatskoj“.</s><s>U navedenom se poglavlju analiziraju radnopravni aspekti odnosa sportaša i njihovih klubova.</s><s>Analizira se status sportaša, s aspekta odnosa subordinacije, odnosno autonomnog radnoga odnosa.</s><s>Posebnu kategoriju predstavljaju sportaši amateri koji se također analiziraju, osobito kada se ima na umu izuzetno veliki udio takvih sportaša u ukupnom broju.</s><s>Navedena je kategorija sportaša važna i s aspekta europskoga prava.</s><s>Naime, kako je riječ o osobama koje ne obavljaju ekonomsku aktivnost, iako sama kategorizacija sporta kao amaterskog to ne mora značiti, oni ne potpadaju pod gospodarske slobode kretanja radnika ili pružanja usluga.</s><s>Sportaši amateri, putem instituta građanstva EU slobodni su od svih oblika diskriminacije i kao građani EU izjednačeni su s državljanima matične države.</s><s>Kao što je prethodno rečeno, postoje sportovi, poput talijanske prvoligaške odbojke, u kojima su sportaši po definiciji amateri, iako u biti postoje značajni elementi koji upućuju na suprotno.</s><s>Takav se slučaj mora promatrati i u kontekstu odluke Europskog suda C-51/96 i C-191/97, Deliège.</s><s>Drugi značajan dio ovoga poglavlja predstavlja komparativnopravni prikaz uređenja radnih odnosa općenito, te radnopravnog statusa sportaša u pojedinim državama.</s><s>Autor je u radu analizirao Italiju, Saveznu Republiku Njemačku i Ujedinjeno Kraljevstvo kao države članice EU i države snažnoga sportskog pokreta.</s><s>Analizirane su i Sjedinjene Američke Države radi usporedbe 417</s>
<s>11.</s><s>OPSEŽNI SAŽETAK radnopravnog uređenja što je bitno uslijed, kako je prethodno rečeno sve snažnijeg utjecaja sjevernoameričkog modela sporta u EU.</s><s>Nije moguće predložiti uvođenje novih modela poput, tzv. „salary capa“ bez prethodne obrade predmetnih modela.</s><s>Posljednju grupu komparativnog prikaza čine Slovenija i Hrvatska.</s><s>Slovenija je iznimno značajna kao država članica EU, ali i država s velikim dodirnim točkama s Hrvatskom u radnopravnom uređenju i odnosu spram profesionalnih sportaša.</s><s>Analiziraju se heteronomni i autonomni izvori radnoga prava u kontekstu odnosa profesionalnih sportaša i klubova.</s><s>Kao model uzet je nogomet zbog toga što je isti najdetaljnije obrađen u izvorima europskoga prava, te je taj model najlakše analizirati i povlačiti zaključke koji se onda mogu primijeniti na druge profesionalne momčadske sportove.</s><s>Posljednji dio ovoga poglavlja čini odnos sporta i socijalnog dijaloga.</s><s>Socijalni dijalog nameće se kao važan čimbenik u rješavanju otvorenih pitanja kako u odnosu sportaši-klubovisportski savezi, tako i u odnosu sportski savezi-EU.</s><s>Naime, socijalnim dijalogom akteri odnosa putem svojih predstavnika mogu, na način koji njima najviše odgovara, prilagoditi sustav autonomnih pravila, a da opet ista pravila budu u skladu s europskim pravom, jer su u sustav socijalnog dijaloga uključena i tijela EU, odnosno Europska komisija.</s><s>Autor je u radu koristio preko 280 znanstvenih i stručnih publikacija, knjiga, članaka i studija.</s><s>U kontekstu europskoga prava analizirana je opširna sudska praksa Europskog suda te praksa Europske komisije.</s><s>Od pravnih akata, autor je obradio mnogobrojne izvore primarnog i sekundarnog prava EU: osnivačke ugovore, međunarodne ugovore, uredbe, direktive, rezolucije, deklaracije, bijele knjige i dr. akte.</s><s>Osim toga, analizirani su i heteronomni propisi na razini država članica EU i Hrvatske, kao i autonomni akti sportskih udruženja iz navedenih država, kao i globalnih, odnosno regionalnih sportskih udruženja (FIFA, FIBA, UEFA i dr.).</s><s>Osim toga autor je u radu koristio i judikaturu Međunarodnog arbitražnog suda za sport (CAS, TAR), te odluke nacionalnih sportskih tijela i arbitražnih sudova.</s><s>Ključne riječi: sport, EU, radnopravni odnos, sportska udruženja, pravila, sportaši-radnici, subordinirani odnos, autonomni odnos, amateri, Slovenija i Hrvatska.</s><s>418</s>
<s>Doktorska disertacija „Svoboda gibanja športnikov in posebnost njihovega delovnopravnega statusa v Evropski uniji“ je nastala kot rezultat znanstvenega raziskovanja v okviru doktorskega študija „Pravo“ na Evropski pravni fakulteti v Novi Gorici, ter opravljenega raziskovanja na T.M.C. Asser Institutu v Den Haagu, Nizozemska, na Pravni in ekonomski fakulteti Univerze v Udinah, Italija, ter na Pravni fakulteti Univerze na Reki, Hrvaška.</s><s>Avtor v delu uporablja naslednje znanstvene metode: induktivno-deduktivna metoda, deskriptivna metoda, metoda analize in sinteze, metoda dokazovanja in izpodbijanja, zgodovinska metoda, metoda abstrakcije in konkretizacije, statistična metoda, metoda raziskovanja, metoda študija sodne prakse ter metoda kompilacije.</s><s>Glavna hipoteza dela pravi: Delovnopravno razmerje športnikov v okviru EU in zastavljenih svobod gibanja predstavlja posebno kategorijo sui generis razmerij glede na različen status profesionalnih športnikov v moštvenih športih, profesionalnih športnikov v posamičnih športih in športnikov amaterjev.</s>
<s>V delu so postavljene naslednje delovne hipoteze.</s><s>Prva delovna hipoteza pravi: Profesionalni športniki v moštvenih športih so posebna kategorija sui generis delavcev.</s><s>Navedena hipoteza je izvedena iz pravnega – delovnopravnega odnosa med klubom (delodajalcem) in športnikom (delavcem), predvsem zaradi prisotnosti elementov delovnopravnega odnosa podrejenosti.</s><s>Vendar v različnih državah članicah EU ter tudi na Hrvaškem je definicija športniki v moštvenih športih različna od delavcev v razmerju podrejenosti preko delavcev v razmerju parapodrejenosti, do oseb v statusu samozaposlenih oseb.</s><s>Veliko je držav v katerih imajo status samozaposlenih oseb, na ta način pa se jim onemogoča uživanje ustreznih delovnih in socialnih pravic in jamstev.</s>
<s>Druga delovna hipoteza je: Profesionalni športniki v moštvenih športih kakor ostali delavci uživajo pravice in svoboščine zagotovljene s čl. 45.</s><s>UFEU-a.</s><s>Čeprav je včasih težko razumeti, da športniki v moštvenih športih predstavljajo delavce, ima razmerje športnikov in kluba v moštvenih športih značilnosti delovnega razmerja z elementom podrejenosti.</s><s>Ti športniki nimajo možnosti sami sebi določati delovnega časa, delovnih nalog, sredstev, s 419</s>
<s>12.</s><s>OBSEVNI POVZETEK katerimi bodo opravljali svojo dejavnost itn.</s><s>Kakor je dokazano v delu po definiciji evropskega prava, ki izhaja iz prakse Evropskega sodišča, profesionalni športniki v moštvenih športih uživajo pravico svobode gibanja delavcev, zagotovljeno z evropskim primarnim in sekundarnim pravom.</s><s>Navedeno je v delu dokazano z uporabo metode analize sodne prakse Evropskega sodišča in tudi odločb nacionalnih sodišč.</s><s>Tretja delovna hipoteza pravi: Z avtonomnimi pravili športnih združenj FIFA, UEFA in nacionalnih zvez o številu igralcev, ki nimajo državljanstva države, iz katere izvira zveza ali klub, se omejuje svoboda gibanja športnikov kot delavcev oziroma izvajalcev storitev.</s><s>Po odločbi Bosman, eni od najbolj znanih odločb Evropskega sodišča, po kateri se je zaradi dolgotrajne borbe s športnimi združenji pomembno spremenil svet profesionalnega športa, danes, po več kot petnajstih letih od te odločbe, še naprej obstajajo različna pravila, s katerimi se prizadeva omejiti svoboda gibanja športnikov, kar vpliva na njihov delovnopravni status.</s><s>Navedena pravila v nogometu o nacionalnih kvotah kot so „pravila 6+5“ ali pravila o igralcih, izpopolnjevanih v domačem okolju, t.i. „home-grown players“, kot pojasnjeno v delu, omejujejo svobodo gibanja športnikov in po mnenju avtorja niso v skladu z evropskim pravom.</s><s>Navedena pravila ne morejo biti upravičena niti z objektivnimi razlogi oziroma niso ustrezna za uresničitev ciljev h katerim stremijo ter ne zadovoljijo načela sorazmernosti..</s><s>Kot je v delu statistično prikazano, niso dosegla cilja h kateremu težijo, to je spodbujanje vlaganja v razvoj in izpopolnjevanje mladih igralcev ter vzdrževanje tekmovalnega ravnovesja med klubi.</s><s>Namreč, statistika je pokazala, da je prisoten padec števila t.i. „home-grown“ igralcev, namesto da bi bilo zaradi vse širše uporabe navedenih pravil število takih igralcev vse večje, kadar se le-ta uporabljajo ne samo v okviru UEFA tekmovanj, temveč tudi v okviru nekaterih nacionalnih zvez. .</s><s>Edine države, v katerih je prisotno veliko število takih igralcev so države kot npr. Islandija, kjer je število takih igralcev bilo veliko tudi pred uvajanjem navedenega pravila; temu je tako enostavno iz razloga, ker navedene lige niso zanimive tujim igralcem, klubi pa imajo visoki odstotek lastnih mladih igralcev.</s><s>Od pet najbolj znanih nogometnih lig v petih državah članicah EU (Anglija, Španija, Italija, Nemčija in Francija), je edino v Španiji opaženo blago, skoraj zanemarljivo povečanje, medtem ko je v Italiji opazen največji padec števila takih mladih igralcev.</s><s>Z analizo sodne prakse Evropskega sodišča in ekonomsko teorijo človeškega kapitala si avtor v delu prizadeva pojasniti bistvo navedenih športnih pravil oziroma sistema vlaganja v razvoj mladih športnikov.</s><s>Vlaganje v človeški kapital je navaden pojav v delovnih razmerjih, toda šport, posebej nogomet, s takimi pravili kaže izrazito posebnost v odnosu do ostalih področij gospodarstva.</s><s>420</s>
<s>Četrta delovna hipoteza je: Posebno kategorijo predstavljajo profesionalni športniki v posameznih športih, ki imajo status izvajalcev storitev, kar pa jih razlikuje profesionalnih športnikov v moštvenih športih, pri čemer ti uživajo svoboščine zagotovljene z določbam svobodnega opravljanja storitev evropskega prava.</s><s>Športniki v posameznih športih (judo, tenis, smučanje in dr.) imajo status samozaposlenih oseb, ne pa delavcev, ter predstavljajo posebno kategorijo.</s><s>Namreč, profesionalni športniki v posameznih športih niso v delavnopravnem odnosu podrejenosti, temveč v t.i. avtonomnem odnosu, ki praviloma izhaja iz pogodbe civilnega prava..</s><s>Njihov status je utemeljen na pogodbi, v kateri ni odnosa podrejenosti športnikov (delavcev) nasproti klubu (delodajalcu), temveč je podana avtonomija športnikov.</s><s>Ti nudijo svoje storitve organizatorjem tekmovanja in so za to, odvisno od uspeha, ustrezno nagrajeni.</s><s>Omenjeno nadomestilo ne predstavlja plače, temveč nadomestilo za opravljeno storitev.</s><s>To pa ne pomeni, da profesionalni športniki niso v razmerju s klubi.</s><s>Nasprotno tudi v posameznih športih so profesionalni športniki registrirani pri posameznih klubih, toda ti klubi niso njihovi delodajalci.</s><s>Pogodbena osnova s klubom je športnikom v posameznih športih bistvena zaradi uresničevanja možnosti sodelovanja na športnih tekmovanjih.</s><s>Namreč, praviloma lahko izključno športniki člani določenih športnih klubov nastopajo v nacionalnih ali mednarodnih športnih srečanjih in tekmovanjih.</s><s>Navedeno samo še bolj podkrepljuje tezo o posebnostih delovnopravnega statusa profesionalnih športnikov, ker, čeprav na enak način pristopajo k športni aktivnosti, spadajo pod različne gospodarske svoboščine prava EU, odvisno od tega ali gre za moštveni šport ali za posamezni šport.</s><s>Poslednja delovna hipoteza v delu je: Trg dela profesionalnih športnikov urejajo pravila športnih združenj.</s><s>Navedeno podkrepljuje tezo o posebnostih profesionalnih športnikov kot posebne sui generis kategorije delavcev.</s><s>Namreč, profesionalni športniki ne morejo izkoriščati storitev različnih institucij, kot je zavod za zaposlovanje zaradi najdbe novih delovnih mest, število njihovih delovnih mest je omejeno izključno na obstoječe število klubov, zaradi česarimajo profesionalni športniki poseben sui generis status.</s><s>Še večja je posebnost profesionalnih športnikov v individualnim športih, ki niso obravnavani kot delavci v odnosu podrejenosti.</s><s>Športna združenja s svojimi avtonomnimi pravili izrecno urejajo trg dela športnikov, ker imajo pravila o nacionalnih kvotah ali pravila o skupnem največjem številu igralcev, ki so lahko registrirani za klub oziromai so lahko v delovnem razmerju s klubom, neposreden učinek na njihovo delovnopravno razmerje in možnost njihovega zaposlovanja.</s>
<s>Delo je razdeljeno na pet delov, pred katerimi je uvod, na koncu pa je zaokroženo z zaključkom..</s><s>V prvem delu pod naslovom „Temelji načela svobode gibanja delavcev v Evropski uniji“, je najprej podan kratek zgodovinskopravni prikaz razvoja prava EU (prej prava Skupnosti) z namenom ustvariti sliko o načinu in smeri razvoja supranacionalne države nekdanje Evropske skupnosti, danes EU.</s><s>Podana je analiza koncepta evropskega prava (primarnega in sekundarnega prava oziroma ustreznih aktov), obrazložen pa je tudi pomen splošnih načel prava (načela subsidiarnosti in načela sorazmernosti), saj so le-ta, zlasti načelo sorazmernosti,, izjemno pomembna za opravičevanje ukrepov oziroma pravil športnih združenj, nasprotnih evropskemu pravu.</s><s>Kakor opredeljeno v delu se prav načelo sorazmernosti največ uporablja v okviru odnosov avtonomnih aktov športnih združenj (FIFA, FIBA, UEFA in dr.) in evropskega prava.</s><s>Državljanstvo Unije kot pomemben status državljana držav članic EU je pojasnjeno skozi pravne akte EU ter skozi nepogrešljivo prakso ES.</s><s>Državljanstvo EU je izjemno pomembno kot dejavnik odpravljanja diskriminacije, temelječe na državljanstvu.</s><s>V okviru športa je to bistveno, ker v primeru športnikov, ki niso ekonomsko aktivni kot delavci ali samozaposlene osebe, pri čemer so predvsem mišljeni športniki amaterji, ki jim ukvarjanje s športom ni osnovna dejavnost, prav dejstvo imetja državljanstva Unije zagotavlja svobodo pred vsemi oblikami diskriminacije v razmerju do domačih državljanov..</s><s>Velika celota v okviru tega področja dela je notranji trg EU.</s><s>Notranji trg se podrobno pojasnjen predvsem v okviru štirih gospodarskih svoboščin: svobode gibanja oseb, svobode ustanavljanja, svobode opravljanja storitev ter svobode gibanja kapitala.</s><s>Najbolj podrobno je opredeljena gospodarska svoboda gibanja delavcev, skozi primarno in sekundarno pravo EU, posebno pa skozi prakso Evropskega sodišča.</s><s>Gospodarska svoboda gibanja delavcev je velikega pomena v pogledu postavljenih hipotez tega dela, posebej zato, ker so profesionalni športniki v moštvenih športih, po mnenju avtorja, sui generis delavci v delavnopravnem odnosu podrejenosti.</s><s>Bistvenega pomena je pojasniti in podrobno razumeti pravila evropskega prava o svobodi gibanja delavcev ter analizirati prakso Evropskega sodišča, saj to omogoča ustvaritev slike o pojmu delavec v okviru evropskega prava.</s><s>Podana je analiza vprašanja neposrednega učinka, neposredne uporabe določb o svobodi gibanja delavcev.</s><s>Pomemben del tega dela je tudi določanje in definiranje odnosa diskriminacije, saj je prav pojem diskriminacije tisti, ki se razteza skozi vse zadeve pri Evropskem sodišču v okviru športnega prava.</s><s>Šele z razumevanjem bistva pojma diskriminacije je mogoče razumeti odnos diskriminatornih pravil športnih združenj in evropskega prava ter njihovega vpliva na delovnopravni status športnikov.</s><s>Pomemben del prvega poglavja je posvečen gospodarski 422</s>
<s>421 svobodi gibanja delavcev zato ker, kot izhaja tudi iz hipoteze dela, športniki v profesionalnih moštvenih športih predstavljajo delavce v odnosu podrejenosti.</s><s>Da bi bilo mogoče razumeti pojem delavcev v okviru evropskega prava so podrobno obdelani teoretični, zakonodajni akti EU, kot tudi sodna praksa Evropskega sodišča.</s><s>Utrjujejo se najbolj pomembni viri delovnopravne in socialnopravne zaščite delavcev v pravu EU..</s><s>Prvo poglavje zaključuje s pojasnjevanjem gospodarske svobode opravljanja storitev, saj se navedena gospodarska svoboda razteza na vse športnike v posameznih profesionalnim športih, ki predstavljajo izvajalce storitev.</s>
<s>Drugi del dela pod naslovom „Šport“ daje uvod v področje športa.</s><s>Najprej je podan uvod v problem športa in njegovega razvoja, predvsem v odnosu do Evrope.</s><s>Drugi del daje odgovor na odnos prava in športa oziroma na vprašanje, ali obstaja tudi športno pravo kot nova veja prava.</s><s>Navedeno je izjemno bistveno, zato ker je športno pravo, kot relativno nova veja prava, v mnogih pravnih sistemih našlo svoje mesto.</s><s>Vendar še vedno obstajajo kritiki športnega prava kot nove pravne veje, pri čemer pa avtor v delu daje argumente in protiargumente za vsako od navedenih tez, z zaključkom, da je danes mogoče govoriti o športnem pravu kot novi veji prava.</s><s>V prid temu so analizirane tudi športne norme, kot norme specifične prav za športno pravo in športno gibanje.</s><s>Navedeno podkrepljuje tudi tezo o posebnosti športa glede na druga področja gospodarstva.</s><s>Organizacijska struktura športa kot tretji del tega poglavja je izjemno bistvena, ker sta analizirana dva modela športa, evropski model in severnoameriški model.</s><s>Proučevanje obeh modelov je bistveno, saj evropski model, kljub svojim posebnostim prevzema oziroma obstajajo določeni kazalci prevzemanja značilnosti severnoameriškega modela, kot je sistem omejevanja plač klubov t.i. „salary cap“ o katerem vse intenzivneje razmišlja UEFA, kar bi omogočilo finančno stabilnost klubov.</s><s>Ob navedenem je pozornost dana tudi načelu avtonomije urejanja s pravili športnih združenj, zato se prav to načelo avtonomije pogosto uporablja s strani športnih združenj kot opravičilo posebnosti športa in športnih pravil, predvsem v okviru odnosa z evropskim pravom.</s><s>Kakor je v delu prikazano, se navedeno načelo spoštuje s strani institucij EU, predvsem Evropskega sodišča, toda ne na način, da je šport izvzet iz obvezne usklajenosti svojih pravil z evropskim pravom.</s><s>Poslednji del drugega poglavja obravnava izjemno bistveno področje športne arbitraže ter judikature Mednarodnega arbitražnega sodišča za šport (CAS, TAR).</s><s>Analizirane se najpomembnejše odločbe v okviru postavljenih hipotez, in to odločbe v zadevah Webster, Mexès, De Sanctis ter El Hadary.</s><s>V navedenih odločbah v okviru delovnopravnih odnosov športnikov. so z vidika CAS analizirana vprašanja pogodbenih odnosov klubov in športnikov, predvsem na način 423</s>
<s>421 določanja nadomestil za škodo, ki izhaja iz prenehanja delovnega razmerja (odpovedi pogodbe o delu) itn.</s><s>Zaključno se daje svojevrstni pregled športni arbitraži v okviru nacionalnih športnih zvez.</s><s>Športna arbitraža kot način reševanja sporov med igralci in klubi ter medsebojno med klubi je izjemno pomembno sredstvo analize, saj pomaga pri iskanju odgovorov na vprašanja, ki izhajajo iz hipotez, poudarja pa tudi pomembnost posebnosti športa.</s>
<s>Tretji del dela nosi naslov „Šport in notranji trg Evropske unije“ in je razdeljen na štiri dele.</s><s>Prvi del se nanaša na pravni status športa v EU.</s><s>V tem delu je podan prikaz izvora evropskega prava v okviru športa od prvih virov iz 80-ih let prejšnjega stoletja, pa vse do poslednjih deklaracij oziroma resolucij danih s strani institucij EU, kot vira „mehkega prava“ EU (t.i. „soft law“) iz leta 2012.</s><s>Poseben poudarek je dan Beli knjigi o športu iz leta 2007 kot prvemu pomembnejšem aktu, ki zadeva razmerje evropskega prava in športa, kot tudi določbam Pogodbe o funkcioniranju EU (UFEU), kot določbami primarnega prava EU, ki se nanašajo na šport in ki v primarno pravo EU po uveljavljanju Lizbonske pogodbe konec leta 2009 prvič vključujejo vprašanje športa..</s><s>Namreč, v prvih aktih na nivoju EU športu ni bil podeljen poseben pomen.</s><s>Njegova primarna vloga je bila sredstvo integracije med evropskimi narodi.</s><s>Danes je šport veliko bolj pomemben dejavnik v evropskem pravu.</s><s>Šport je svoje mesto našel med temeljnimi gospodarskimi svoboščinami, posebno svobodi gibanja delavcev in tudi med pravicami do tržnega tekmovanja.</s><s>Je neizogiben dejavnik v razvoju evropskega prava.</s><s>Najbolj obsežen in najbolj podroben del tretjega poglavja obravnava vprašanje sodne prakse Evropskega sodišča v pogledu športa.</s><s>Navedeno je razdeljeno v del, ki se nanaša na sodno prakso Evropskega sodišča o diskriminaciji na podlagi državljanstva.</s><s>V tem se delu analizirajo odločbe C-36/74 Walrave i Koch te C-13/76 Donà v Mantero.</s><s>Drugi del se nanaša na sodno prakso Evropskega sodišča glede na svobode gibanja delavcev državljanov EU.</s><s>Analizirajo se odločbe C-222/86 Heylens, C-415/93 Bosman, C-176/96 Lehtonen te C-325/08 Bernard.</s><s>Največji poudarek je dan odločbama Bosman in Bernard.</s><s>Glede odločbe Bosman avtor podrobno analizira pravila o transferjih igralcev ter določbe o nacionalnih kvotah, kot določbe ki so najbolj močno povezane s trgom dela in pravicami športnikov-delavcev.</s><s>V okviru odločbe Bernard, avtor analizira pravila športnih združenj, ki omejujejo uživanje gospodarske svobode gibanja mladih športnikov, kot delavcev znotraj EU, modele opravičevanja teh pravil ter načine reguliranja v različnih državah članicah.</s><s>Tretji del se nanaša na odločbe Evropskega sodišča v pogledu svobode gibanja delavcev državljanov t.i. tretjih držav.</s><s>Tukaj se analizirajo odločbe Evropskega sodišča C-438/00 Kolpak, C-265/03 424</s>
<s>Simutenkov ter C-152/08 Kahveci.</s><s>To poglavje je izjemno pomembno, saj prikazuje odnos držav, ki imajo z EU sklenjene pogodbe o pridruževanju (Slovaška, oziroma Hrvaška ob času pisanja dela), ali pogodbe o partnerstvu (Ruska federacija) oziroma sporazume o pristopanju in dodatne protokole (Turčija), ter učinek odločb ustreznih mednarodnih pogodb na svobodo gibanja delavcev, njihovih državljanov v državah članicah EU.</s><s>V okviru vpliva na trg dela je navedeno bistveno z vzpostavljanjem paralele z določbami športnih združenj o nacionalnih kvotah oziroma o pravilih, ki omejujejo število tujih igralcev pri ukvarjanju s športom.</s><s>Kot bo prikazano v delu je vse širši spekter športnikov, ki z navedenimi nacionalnimi klavzulami ne morejo biti zajeti, športni klubi pa postajajo vse bolj multinacionalna in multietnična okolja.</s><s>Poslednje poglavje o sodni praksi Evropskega sodišča glede gospodarskih svoboščin se nanaša na gospodarsko svobodo opravljanja storitev v okviru športa oziroma na odločbo C51/96 in C-191/97 Deliège.</s><s>Znotraj navedenega poglavja je v nadaljevanju analizirano vprašanje posebnosti športa v pravu EU.</s><s>Navedeno se analizira skozi sodno prakso Evropskega sodišča na področju tržnega tekmovanja in to odločbo T-313/02 i C-519/04P Meca-Medina, T-193/03 i C-171/05P Piau te C-243/06 Charleroi i G14.</s><s>Čeprav ni ozke povezave s temo dela je bilo, zaradi celovitega prikaza, potrebno analizirati tudi vprašanje posebnosti športa skozi odločbe Evropske komisije, pri čemer je ponovno poudariti posebne značilnosti športa v odnosu do drugih področij gospodarstva.</s><s>Četrti del dela nosi naslov „Avtonomna pravila športnih združenj in njihov vpliv na trg dela in pravice športnikov“.</s><s>Prvi del tega poglavja se nanaša na pravila, ki omejujejo uresničevanje svobode gibanja športnikov in urejajo trg dela športnikov.</s><s>Predvsem so s tem mišljena pravila o transferjih ter pravila o nacionalnih kvotah, ki so zajeta tudi z odločbo Bosman.</s><s>Pravila o transferjih športnih združenj FIFA in UEFA ter nacionalnih zvez so podrobno razčlenjena, zlasti v okviru evropskega in delovnega prava.</s><s>Narejen je pregled odnosov evropskih institucij (Evropskega parlamenta in Evropske komisije) do navedenih športnih pravil, od prvotne kvalifikacije navedenih pravil kot nasprotnih evropskemu pravu prek ugotavljanja njihove usklajenosti z evropskim pravom, do sedanje situacije, v kateri morajo pravila o transferjih po desetih letih od zadnjih sprememb skozi novi postopek izmen.</s><s>Pravila o nacionalnih kvotah, v pretežnem delu odpravljena po odločbi Bosman, utemeljena pa na neposredni diskriminaciji, se danes uvajajo skozi pravila „home-grown players“, na način ki je posredno diskriminatoren.</s><s>Pravilo UEFA-e „home-grown players“ je vpeljano s ciljem spodbujanja vlaganja v razvoj mladih športnikov ter spodbujanja tekmovalskega ravnovesja med klubi.</s><s>Navedeni cilji so kot taki sprejeti in upravičeni s strani Evropskega sodišča v 425</s>
<s>421 odločbah Bosman in Bernard.</s><s>V delu bo avtor dal odgovor na postavljeno hipotezo, da navedena športna pravila vplivajo na trg dela športnikov in na uresničevanje gospodarske svobode gibanja delavcev.</s><s>S statističnimi podatki je avtor pokazal, da navedena pravila niso dosegla zastavljenih civljev iz razloga, ker namesto, da bi zaradi vse širše uporabe le-teh prišlo do porasta števila mladih igralcev, izpopolnjevanih v klubih ali zvezah, opažamo pad števila takih mladih igralcev zlasti v petih najmočnejših evropskih ligah, razen Španije z minimalnim povečanjem.</s><s>Prav tako bo avtor podal mogoče alternative navedenim pravilom, kot je ameriški sistem omejevanja plač „salary cap“ ali različni modeli porazdelitve finančnih sredstev pridobljenih s televizijskimi in drugimi marketinškimi dohodki, s katerimi bi se finančno nagrajevali klubi, ki bi vlagali v razvoj in izpopolnjevanje mladih igralcev.</s><s>Poslednji del tega poglavja je analiza ekonomske teorije človeškega kapitala.</s><s>Navedena teorija je odločilnega pomena če pomislimo na opravičila za uvajanje pravil, kot je „home-grown players“.</s><s>Avtor si bo v delu prizadeval pojasniti odnos vlaganja športnih klubov, kot delodajalcev, v svoje mlade igralce, kot delavce.</s><s>Nujno je spodbujati vlaganje klubov v izpopolnjevanje mladih igralcev, vendar je to potrebno uresničiti na način, ki ne bo diskriminatoren in nasproten evropskemu pravu v okviru EU.</s><s>Peti del dela nosi naslov „Športniki kot posebna vrsta delavcev skozi presek različne pravne regulative v državah članicah Evropske unije in na Hrvaškem“.</s><s>V navedenem poglavju se analizirajo delovnopravni vidiki razmerja športnikov in njihovih klubov.</s><s>Analiziran je status športnikov z vidika odnosa podrejenosti oziroma avtonomnega delovnega razmerja.</s><s>Posebno kategorijo predstavljajo športniki amaterji, analiza njihovega položaja pa je prav tako potrebno, posebno kose pomisli na izjemno velik delež takih športnikov v skupnem številu.</s><s>Navedena kategorija športnikov je pomembna tudi z vidika evropskega prava.</s><s>Namreč, ker gre za osebe, ki ne opravljajo ekonomske aktivnosti, čeprav sama kategorizacija športa kot amaterskega ni nujno, da pomeni to, ti ne spadajo v okvir gospodarske svobode gibanja delavcev ali opravljanja storitev.</s><s>Športniki amaterji so z institutom državljanstva EU prosti vseh oblik diskriminacije in so kot državljani EU izenačeni z državljani matične države.</s><s>Kot predhodno pojasnjeno, obstajajo športi, kot italijanska prvoligaška odbojka, v katerih so športniki po definiciji amaterji, čeprav so v bistvu podani pomembni elementi, ki nakazujejo nasprotno.</s><s>Tak primer je opazovan tudi v okviru odločbe Evropskega sodišča C-51/96 i C191/97, Deliège.</s><s>Drugi pomemben del tega poglavja predstavlja primerjalnopravni prikaz ureditve delovnih razmerij na splošno ter delovnopravnega statusa športnikov v posameznih državah.</s><s>Avtor je v delu analiziral Italijo, Zvezno Republiko Nemčijo in Združeno kraljestvo 426</s>