<s>Podpisan-i/-a študent/-ka Sarah Dizdarić izjavljam, da je zaključno delo rezultat mojega samostojnega dela, ki sem ga izdelal/-a ob pomoči mentor-ja/-ice oz. somentor-ja/-ice;</s>
<s>ZAKLJUČNEGA DELA izjavljam, da sem pridobil/-a vsa potrebna soglasja za uporabo podatkov in avtorskih del v zaključnem delu in jih v zaključnem delu jasno in ustrezno označil/-a; na Univerzo v Mariboru neodplačno, neizključno, prostorsko in časovno neomejeno prenašam pravico shranitve avtorskega dela v elektronski obliki, pravico reproduciranja ter pravico ponuditi zaključno delo javnosti na svetovnem spletu preko DKUM; sem seznanjen/-a, da bodo dela deponirana/objavljena v DKUM dostopna široki javnosti pod pogoji licence Creative Commons BY-NC-ND, kar vključuje tudi avtomatizirano indeksiranje preko spleta in obdelavo besedil za potrebe tekstovnega in podatkovnega rudarjenja in ekstrakcije znanja iz vsebin; uporabnikom se dovoli reproduciranje brez predelave avtorskega dela, distribuiranje, dajanje v najem in priobčitev javnosti samega izvirnega avtorskega dela, in sicer pod pogojem, da navedejo avtorja in da ne gre za komercialno uporabo; dovoljujem objavo svojih osebnih podatkov, ki so navedeni v zaključnem delu in tej izjavi, skupaj z objavo zaključnega dela;</s>
<s>Zahvaljujem se mentorici izr. prof. dr. Maji Turnšek na svim savjetima i smjernicama tokom pisanja diplomskog rada.</s><s>Zahvala ide i mojoj obitelji koja mi je pružala podršku tokom čitavog studija.</s>
<s>Zaposleni v interaktivnih storitvenih dejavnostih danes postajajo "hodeče reklame" podjetja.</s><s>Tehnične veščine, ki so nekoč bile v ospredju pri izbiri delavcev, zdaj padajo v ozadje, zasenčene z estetskimi zmožnostmi posameznikov.</s><s>Lep videz delavcev postaja prevladujoča dimenzija opravljene storitve in ključni del podobe podjetja.</s><s>Ta novi koncept, ki ga strokovnjaki imenujejo estetsko delo, ne vključuje samo zaposlitev delavcev na podlagi njihovih estetskih značilnosti, temveč tudi spreminjanje njihovega videza, ko vstopijo v organizacijo.</s><s>Komodiranje videza se pogosto izvaja z določenimi kodeksi oblačenja, in vse za namen komercialne koristi.</s><s>Socialna interakcija med delavci in strankami je postala ena izmed oblik estetske izkušnje v storitveni industriji, kjer je boljša izkušnja neposredno povezana s privlačnejšim videzom delavca.</s><s>Naraščajoče povpraševanje po lepem videzu je ustvarilo potrebo po novem izrazu, ki bi označeval diskriminacijo na podlagi fizičnega videza.</s><s>V ameriški terminologiji pa je izraz znan kot "lookism".</s><s>Lukizem v mnogih državah sveta ni in verjetno nikoli ne bo zakonsko urejen.</s><s>Razlog je v tem, da bi bilo zelo težko določiti, kdo je res diskriminiran na podlagi fizičnega videza, ker je lep videz posameznika predvsem subjektivna percepcija opazovalca.</s><s>Ne moremo pa zanikati, da določeni lepotni standardi obstajajo in da so se v procesu globalizacije razširili po vsem svetu.</s><s>Ko rečemo »lep videz«, ne mislimo le na prirojene fizične lastnosti posameznika, ampak tudi na način, kako je posameznik urejen.</s><s>Videz niso le značilnosti golega telesa, ampak tudi način, kako se človek javnosti predstavi skozi določeno pričesko, ličila, način oblačenja in podobno.</s><s>Ko delodajalec zaposli delavca glede na njegov videz ali pa želi kasneje v organizaciji spremeniti njegov videz, tako da zahteva določen kodeks oblačenja, nam se zdi pravno težko razlikovati, kaj je res diskriminacija in kaj ne.</s><s>Kaj pa, če želimo izvedeti, kako etične ali neetične so takšne prakse po mnenju samih delavcev?</s><s>Prav to smo poskušali narediti v raziskovalnem delu diplomskega dela, kjer smo raziskali etičnost estetskega dela z vidika zaposlenih v turističnem sektorju.</s><s>Na splošno smo poskušali razširiti tudi znanje o estetskem delu zaposlenih v turizmu.</s>
<s>Na začetku diplomskega dela smo si zastavili 9 ciljev - 4 cilje v teoretičnem delu in 5 ciljev v raziskovalnem delu.</s><s>V teoretičnem delu smo uspešno opisali pojem estetskega dela, razložili pojem lukizem, predstavili prejšnje raziskave o estetskem delu v turizmu in analizirali etičnost estetskega dela skozi trenutno strokovno literaturo.</s><s>Preden smo se lotili raziskovalnega dela, smo najprej opredelili štiri glavne etične teorije zahodne civilizacije - etični egoizem, etični relativizem, utilitarizem in kantovsko etiko.</s><s>Teorija etičnega egoizma trdi, da je vsako dejanje, v katerem posameznik deluje v lastno korist, moralno.</s><s>Teorija etičnega relativizma trdi, da vse, kar določena družba podpira, izvaja in meni, da je moralno, je res moralno.</s><s>Teorija utilitarizma podpira načelo "največje sreče", torej moralno delovanje je tisto, ki bo največjemu številu ljudi prineslo največ dobrega.</s><s>Kantova etika pravi, da ne delaš drugim tistega, česar ne želiš, da drugi storijo tebi in trdi, da dejanje ni moralno, če posameznika na kakršenkoli način omalovažuje in ga obravnava zgolj kot sredstvo.</s><s>Če se za dvomnenje etičnosti estetskega dela odločimo voditi z omenjenimi normativnimi etičnimi teorijami, se bomo znašli v slepi ulici, ker vsaka teorija predstavlja različna mnenja.</s><s>Temu smo dodali še nekatere dejavnike, ki lahko vplivajo na dojemanje morala pri posamezniku.</s><s>Gre za kulturo in tradicijo družbe, v kateri je posameznik odraščal, za intuicijo posameznika in za čustva, ki jih posameznik občuti.</s><s>Zato, tudi če se oseba odloči, da jo bo vodila neka izbrana normativna etična teorija, bo podzavestno kljub temu bolj nagnjena k teoriji, po kateri je bolj pritegnejo njeni občutki in intuicija, ki so med drugim posledica družbe, v kateri oseba živi.</s><s>Glede na to, da smo v teoretičnem delu diplomskega dela ugotovili, da absolutna teorija morale ne obstaja, smo v raziskavi želeli ugotoviti, kateri normativni etični teoriji so intervjuenci najbolj pritegnjeni, ko gre za pojem estetskega dela v turizmu.</s>
<s>Kar zadeva raziskovalni del diplomskega dela, je bil naš prvi cilj raziskati, kako organizacije spodbujajo svoje zaposlene k estetskemu delu, če sploh.</s><s>Izvedeli smo, da se morajo zaposleni v hotelu večinoma oblačiti na določen način.</s><s>Nekateri zaposleni imajo zagotovljena delovna oblačila, nekateri pa ne.</s><s>Večinoma gre za zahteve za elegantnimi čevljimi, črnnimi ali temno modrimi hlačami in za belo srajco.</s><s>Vendar, izvedeli smo da so bili tisti zaposleni, ki niso dobili delovna oblačila, večinoma receptorji, tisti, ki so dobili delovna oblačila, pa so bili večinoma natakarji v hotelskih restavracijah.</s><s>Očitno je, da delodajalci na tem področju iz nekega razloga delajo razlike med zaposlenimi in funkcijami, ki jih zaposleni opravljajo.</s><s>Kar zadeva določeno pričesko, brado in ličila, smo izvedeli, da delodajalci ne zahtevajo ničesar strogega, razen da dekleta dvignejo lase in da moški obrijejo brado.</s><s>Tudi pri tem smo izvedeli, da delodajalci v nekaterih hotelih od enih delavk zahtevajo, da se ličijo, od drugih pa ne.</s><s>Drugi primer je, da imajo eni delavci lahko dolgo brado, drugi pa ne.</s><s>Očitno je, da so delodajalci včasih pristranski in nimajo enakih zahtev za vse delavce.</s><s>Kar zadeva tetovaž in pirsingov, so zaposleni večinoma odgovorili, da jim delodajalci na to niso dali opozorila, pri čemer s to metodo ne moremo ugotoviti, v kolikšni meri je dejansko na to vplival že sam izbor delavcev brez tovrstnih estetskih obeležij.</s>
<s>Naš drugi cilj je bil raziskati, kako zaposleni opravljajo estetsko delo, kakšna pojasnila sami dajejo za takšno delo ter raziskati, če jim takšno delo ustvarja breme ali občutek izgube lastne identitete.</s><s>Izvedeli smo, da se večina zaposlenih ureja celo več, kot od njih zahteva delodajalec, iz treh razlogov: želijo ustvariti dober vtis, se počutijo boljše in želijo ublažiti percepcijo starosti.</s><s>Izvedeli smo tudi, da večina zaposlenih meni, da je urejanje za službo njihova delovna naloga, ker s tem ugajajo gostom.</s><s>Zaposleni imajo naslednja stališča: da dobijo gostje prvi vtis o hotelu na podlagi urejenosti delavcev; da urejenost delavcev vpliva na dojemanje gostov o urejenosti, čistoči in strokovnosti hotela, kjer urejen delavec pomeni urejen, čist in profesionalen hotel, neurejen delavec pa nasprotno; da so urejeni delavci del podobe podjetja; da ima uniforma komunikacijsko moč, ker omogoča lažjo identifikacijo zaposlenih; da imajo gostje več zaupanja v lepo urejene delavce.</s><s>Nadalje zaposleni trdijo: da ima delodajalec v svoji organizaciji pravico zahtevati kar želi; da imajo tudi drugi poklici svoje uniforme; da je hotel ustanova, kjer se morate strokovno in primerno oblečiti.</s><s>Kodeks oblačenja pri zaposlenih večinoma ne ustvarja občutek izgube lastne identitete, čeprav se v poslovnih oblačilih pogosto počutijo neprijetno.</s>
<s>Tretji cilj je bil ugotoviti, ali se način, kako se zaposleni oblačijo in urejajo v službi, bistveno razlikuje od njihovih običajnih praks oblačenja in urejanja zunaj službe.</s><s>Izvedeli smo, da se njihove prakse oblačenja in urejanja v službi večinoma razlikujejo od načina oblačenja in urejanja zunaj službe, vendar to pri njih ne povzroča negativnih čustev.</s><s>V prostem času se zaposleni večinoma oblačijo bolj udobno in sproščeno.</s><s>Četrti cilj je bil raziskati, ali zaposleni estetsko delo dojemajo kot moralno ali nemoralno prakso, in s tem raziskati, kateri etični teoriji so najbolj pritegnjeni.</s><s>Zaposlenim smo dali primere različnih situacij, ki se pogosto pojavljajo pri estetskem delu.</s><s>Za vsako situacijo smo poskušali ugotoviti, katero normativno etično teorijo zagovarja večina zaposlenih.</s><s>Rezultati so pokazali, da zaposleni najpogosteje zagovarjajo načela etičnega egoizma v korist delodajalca, torej upravičujejo delodajalčeve prakse in njegove lastne interese.</s><s>Naš peti cilj je bil raziskati mnenja zaposlenih o denarnem nadomestilu za estetsko delo.</s><s>Polovica zaposlenih meni, da so jim stroški opravljanja estetskega dela že dovolj plačani z njihovo plačo.</s><s>Druga polovica meni, da jim ni denarno nadomeščeno in da je treba estetsko delo nadomestiti, kadarkoli ima delodajalec stroge zahteve za določen kodeks oblačenja.</s>
<s>Na koncu smo ugotovili, da zaposleni večinoma dojemajo kot etično prakso, ko delodajalec zaposli delavce glede na njihov videz in kadar zahteva določen kodeks oblačenja in urejanja v organizaciji.</s><s>S podpiranjem teorije etičnega egoizma, zaposleni dejansko podpirajo interes delodajalca.</s><s>Poleg tega, delodajalčev interes dojemajo kot svoj in menijo, da je tisto, kar je dobro za delodajalca in njegove goste, dobro tudi zanj.</s><s>Zaposleni so v intervjujih pogosto omenjali, da bi imeli tudi oni enake zahteve do svojih delavcev, če bi bili na mestu delodajalca.</s><s>Osebno smo takšno dojemanje zaposlenih poskušali utemeljiti tudi z dejstvom, da od zaposlenih ni bilo zahtevano preveč strogo estetsko delo, in z dejstvom, da večina intervjuencev vsekakor izpolnjuje standarde videza, ki jih družba v Bosni in Hercegovini meni za konvencionalne.</s><s>Rezultati raziskave so pomembni za prakso, saj delodajalcem na območju Bihaća pokazujejo, da so zaposleni trenutno zadovoljni z estetskim delom, ki se od njih zahteva, in da resnih nezadovoljstev delavcev glede tega vprašanja v kratkem ne bi smelo biti.</s><s>Opozorili pa smo na morebitno nezadovoljstvo z izvajanjem estetskega dela v prihodnosti, če se zahteve za njegovo izvedbo zaostrijo.</s><s>Zaznali smo tudi, da bo v prihodnosti vedno več posameznikov, ki se bodo oblačili in urejali nekonvencionalno, saj bo naša družba vsak dan bolj liberalna.</s><s>Zato morajo delodajalci najti načine, kako zadovoljiti take posameznike, hkrati pa kako tudi zadovoljiti lastnim potrebam in željam.</s><s>Dali smo tudi nekaj predlogov za prihodnje raziskave.</s><s>Predlagali smo: raziskavo etičnosti estetskega dela v luksuznejših hotelih in restavracijah; raziskavo na področju prekrivanja diskriminacije na podlagi fizičnega videza z diskriminacijo na podlagi verskih prepričanj na področju estetskega dela; raziskovanje estetskega dela, v katerem se bo naredila razlika med videzom kot prirojeno lastnostjo posameznika in videzom kot posledico posameznikovega estetskega dela na samem sebi.</s>
<s>Na početku diplomskog rada dajemo uvid u opis problema.</s><s>Tu govorimo o uslužnim djelatnostima koje se baziraju na neposrednom kontaktu zaposlenih i klijenata.</s><s>Da bi interakcija bila uspješna, govorimo kako se od zaposlenika očekuje da izvode emocionalni rad, a u novije vrijeme, također i estetski.</s><s>Stoga, definišemo oba koncepta i opisujemo kako se oni međusobno prepliću.</s><s>Kada se priča o estetskom radu, neizbježno je spomenuti i diskriminaciju na osnovu izgleda pri zapošljavanju.</s><s>Na osnovu toga, definišemo i pojam »lukizam«.</s><s>Dalje govorimo o etičnosti koncepta estetskog rada te o dosadašnjim istraživanjima na polju estetskog rada u turističkom sektoru.</s><s>Za svrhu diplomskog rada navodimo širenje znanja o estetskom radu u turizmu te ispitivanje etičnosti ovog koncepta među zaposlenima u spomenutom sektoru.</s><s>Dalje nabrajamo ukupno 9 ciljeva diplomskog rada – 4 koja se tiču teoretskog dijela i 5 koji se tiču istraživačkog dijela rada.</s><s>Ciljevi postavljeni u teoretskom dijelu se uglavnom tiču analize dosadašnje stručne literature i definiranja estetskog rada i drugih pojmova koji se dovode u vezu sa njim.</s><s>Ciljevi postavljeni za istraživački dio rada se uglavnom odnose na ispitivanje načina izvođenja estetskog rada zaposlenih u turizmu te na njihovo pojmovanje etičnosti ovog koncepta.</s><s>Istraživačka pitanja su nam u skladu sa postavljenim ciljevima,a navodimo ih ukupno 8. Zatim postavljamo nekoliko pretpostavki i nekoliko ograničenja pri pisanju diplomskog rada.</s><s>Na kraju poglavlja govorimo o metodama diplomskog rada, pri čemu se metode za pisanje teoretskog dijela razlikuju od metoda upotrijebljenih za izvođenje i pisanje istraživačkog dijela rada.</s><s>1.1 Opis problema</s>
<s>Prema riječima Stojanovića (2018, str. 15 i 21), ekonomija usluga je obilježila 21. vijek.</s><s>Usluge zauzimaju centralno mjesto ekonomske aktivnosti svakog društva te sektor usluga učestvuje sa preko 60% u bruto nacionalnom dohotku svih država svijeta.</s><s>Šadl (2002, str. 51-59) kaže da je ono što odlikuje ovu vrstu djelatnosti neposredni kontakt zaposlenih sa njihovim klijentima.</s><s>Klijenti u svakom slučaju moraju biti zadovoljni, a da bi se spomenuto zadovoljstvo postiglo, usluga koju primaju od zaposlenih u organizaciji mora biti dobra i visokokvalitetna.</s><s>Zadovoljstvo klijenata nije bezazlena stvar.</s><s>Upravo je ono tijesno povezano sa poslovnom uspješnošću organizacije, a poslovna uspješnost je dalje direktno proporcionalna sa konkurentskom prednošću te sa ostvarivanjem prihoda.</s><s>Šadl navodi da poznajemo 2 dijela kvalitete usluge: tehnički ili tvrdi te funkcionalni ili mehki dio.</s><s>Dok prvi govori o vidicima usluge koje je moguće izmjeriti, za nas je zanimljiviji onaj teže mjerljiv, odnosno mehki dio.</s><s>Uglavnom se on odnosi na ponašanje i samu pojavu uslužnih djelatnika u neposrednoj interakciji sa strankom.</s><s>Pri toj interakciji, zajedno sa spomenutom pojavom i ponašanjem uslužnog djelatnika, preslikava se imidž organizacije.</s><s>Djelatnik svojim pristupom prema klijentu reprezentira organizaciju u kojoj je zaposlen te postaje tako reći njen glasnik ili reklama.</s><s>Da bi reklama bila uspješna, a klijenti zadovoljni, pretpostavljamo da zaposlenici u svoj rad moraju uložiti mnogo napora.</s><s>Tu nailazimo na takozvani emocionalni rad.</s><s>Koncept ovog rada je već uveliko poznat.</s><s>Akademsko zanimanje za taj oblik rada se pojavilo još u ranim osamdesetim godinama 20. stoljeća (Šadl, 2002, str. 51).</s><s>Međutim, stručnjaci sve više uviđaju prisutnost još jednog koncepta rada, a koji se također najviše odnosi na poslove u uslužnoj djelatnosti.</s><s>Riječ je o estetskom radu za kojeg se još uvijek čekaju obuhvatnija istraživanja, naročito empirijska (Witz, Warhurst i Nickson, 2003, str. 34).</s><s>Da bismo uporedili ovo dvoje, objasnit ćemo šta svaki od njih ustvari znači.</s><s>Dakle, kada govorimo o emocionalnom radu ustvari mislimo na rad u kojem ponuđači usluga u interakciji sa klijentima nastoje izražavati samo pozitivne emocije, a prikrivati one negativne.</s><s>Oni pritužbe klijenata rješavaju kroz izražavanje dobrog raspoloženja i pozitivnog kontakta očima.</s><s>Kroz kontinuirano „smješkanje“, ponuđači usluga predstavljaju sebe onako kako to zahtjeva kulturni scenarij, a ne onako kakvi su zapravo.</s><s>Oni potiskuju vlastite osjećaje kako bi ispunili ciljeve organizacije u kojoj su zaposleni (Hochschild, 1983, str. 137; Mihaljević, Rafajac i Poljac, 2016, str. 59 i 60).</s><s>S druge strane, onako kako se osjećaji uslužnog djelatnika u emocionalnom radu pretvaraju u komercijalnu korist, istu takvu ulogu dobija tjelesnost u estetskom radu.</s><s>Od uslužnih djelatnika se više ne traži da su samo nasmiješeni i prijazni, nego da su i oku ugodni.</s><s>Ne bismo pogriješili kada bismo rekli da su emocionalni i estetski rad međusobno isprepleteni.</s><s>Emocionalni rad zahvata tjelesnost jednako kao što tjelesnost u utjelovljenom radu zahvata emocije (Mears, 2014, str. 1330-1333).</s><s>Iz navedenog bismo mogli zaključiti da je „oku ugodno“ u estetskom radu poželjno i za poslodavce (poslovna uspješnost) i za klijente (zadovoljstvo).</s><s>Međutim, šta se događa ako nismo „oku ugodni“?</s><s>Da li uopće imamo šansu dobiti posao tamo gdje je interakcija sa klijentima nužna, pored konkurence koja fizički mnogo bolje izgleda?</s><s>Da bismo djelimično odgovorili na ova pitanja, potrebno se upoznati sa pojmom „lukizam“.</s><s>Ayto (1999, str. 485) je definisao lukizam kao diskriminaciju na osnovu izgleda.</s><s>Čak je i Oaff (2003, str. 7) otvoreno rekao sljedeće: „Ako vas vaš spol i rasa nisu skinuli sa liste užeg izbora, još uvijek vas može skinuti vaš fizički izgled.“ I zaista, Valenti (u Nickson, Warhurst i Dutton, 2005, str. 206) tvrdi da se u SAD-u i Australiji vodi aktivna debata o tome da li „lukizam“ treba uvrstiti zajedno sa seksizmom, rasizmom i ejdžizmom, kao novi oblik diskriminacije pri zapošljavanju.</s><s>Iako lukizam dotiče sviju, Warhurst et al. (2012, str. 73) tvrde da je u uslužnom radu stroži u odnosu na žene.</s><s>Oni smatraju da odredbe emocionalnog i estetskog rada počivaju na prirodnosti žena, a tu je i činjenica koju iznose Kerfoot i Korczynski (u Nickson i Korczynski, 2009, str. 291) koji tvrde da je uslužni rad općenito rodno zasnovan jer na front-line radnim mjestima brojčano dominiraju žene.</s>
<s>Estetski rad je sa strane etike jako upitan.</s><s>Možda pomišljamo da fizički izgled ne bi trebao biti odrednica za pridobivanje radnog mjesta, međutim, u praksi je stvar drugačija.</s><s>Watkins i Johnston (2000, str. 76-84) su iznijeli znatan broj empirijskih dokaza koji pokazuju da tjelesna atraktivnost utječe na odluke o zapošljavanju.</s><s>Ne samo to, također je dokazano i da atraktivniji pojedinci dobijaju veće šanse pri zapošljavanju od onih manje atraktivnih.</s><s>Međutim, koncept estetskog rada tu ne prestaje.</s><s>Koncept se i dalje proteže kroz težnju poslodavaca da nastave razvijati privlačan izgled zaposlenika, što će im pomoći da ostvare bolju poslovnu uspješnost.</s><s>Za razvoj fizičke privlačnosti se dalje upotrebljavaju strogi standardi, kao što je upotreba uniformi, primjena kodeksa oblačenja i slično (Warhurst i Nickson, 2007a, str. 112).</s><s>Kao posljedicu toga, neki zaposlenici se mogu osjećati kao da gube vlastitu ličnost dok su na dužnosti (Karch i Peters, 2017, str. 2).</s><s>Uzgred je i činjenica da estetski rad često zahtijeva da zaposlenici izgledaju stereotipno ženstveno ili stereotipno muževno, što za neke ljude znači odreći se vlastitog identiteta (Levi, 2007a, str. 365).</s><s>Plodno tlo za sprovođenje estetskog rada predstavlja turistički sektor koji se skoro sav bazira na pružanju usluga i na interakciji između radnika i klijenata.</s><s>Tu je riječ o pravoj globalnoj sili koja pogoni ekonomski rast i razvoj te koja globalno kreira sve više radnih mjesta (World Tourism Organization, 2021, str. 3-6).</s><s>Kada je riječ o estetskom radu u turizmu, neka istraživanja na ovom polju već postoje.</s><s>Na primjer Nickson et al. (2005) su sproveli istraživanje koje je pokazalo da poslodavci u maloprodaji i ugostiteljstvu od svojih uposlenika očekuju da posjeduju takozvane mehke, više nego tvrde vještine.</s><s>Također su zaključili da mehke vještine prije svega obuhvataju izgled, odnosno estetske vještine uposlenika.</s><s>Krajnji zaključak je bio da je samoprezentacija, zajedno sa mehkim vještinama, integralni produkt ugostiteljskih i maloprodajnih organizacija.</s><s>Dashper (2013) je istraživala estetski rad uposlenika u industriji događaja.</s><s>Ustanovila je da postoje razlike između vještina koje poslodavci traže u menadžmentu događaja i većini drugih uslužnih industrija.</s><s>Dok je u industriji događaja akcenat na samopouzdanju, vedrini, energičnosti, proaktivnosti, dinamičnosti i entuzijastičnosti, u maloprodaji i ugostiteljstvu je akcenat na prijateljskom stavu, društvenosti i poštenju koje se treba oslikavati na tijelu zaposlenog.</s><s>Harris i Small (2013) su također uradile istraživanje na osnovu online materijala.</s><s>Naime, one su pokušale pronaći tipično „lice“ 28 hotela u Sydney-u.</s><s>Analizirale su online promotivne materijale spomenutih hotela, a u kojima su se pojavljivali njihovi zaposlenici.</s><s>U materijalima su otkrile da su za reklamu koristili samo vitke osobe, a zamijetile su odsustvo osoba sa prekomjernom težinom.</s><s>Tsaur i Tang (2013) su bili zainteresirani za psihički teret kojeg estetski rad ostavlja na front-line uposlenike u ugostiteljskoj industriji.</s><s>Pomoću sprovedenih intervjua, Tsaur i Tang su zaključili da se psihički teret estetskog rada prenosi na više dimenzija: teret estetskog rada nametnut od strane organizacije, teret estetskog rada nametnut od strane kupaca i teret estetskog rada za vrijeme izvan organizacije.</s><s>Osim toga, Ren (2017) je sprovela istraživanje o eksploataciji estetskog rada kod žena u kineskoj aviondustriji.</s><s>Ustanovila je da se estetski rad zahtijeva od žena, ali ne i od muškaraca.</s><s>Također je ustanovila da se estetski rad pojavljuje zbog: zakonodavstva države, prakse na tržištu rada, nacionalne kulture te menadžmenta avio-kompanija.</s><s>Tekin i Katircioğlu (2018) su htjeli saznati da li postoji povezanost između sindroma sagorijevanja i estetskog rada, konkretno među ženskim front-line uposlenicama u hotelima sa pet zvjezdica.</s><s>Istraživanje je pokazalo umjeren nivo emocionalne iscrpljenosti, depersonalizacije i niskog ličnog postignuća uzrokovanih estetskim radom.</s>
<s>Iako postoje još neka istraživanja na polju estetskog rada u turizmu, činjenica je da stručna literatura zasad oskudijeva sa takvim istraživanjima, a naročito kada je riječ općenito o etičnosti estetskog rada.</s><s>Podrobnije istraživanje o ovim temama bi bilo jako značajno.</s><s>Zbog toga, diplomski rad nastoji ispitati etičnost estetskog rada u sektoru turizma oslanjajući se na četiri normativne etičke teorije – etički egoizam, etički relativizam, utilitarizam i kantovsku etiku, dok istovremeno nastoji proširiti znanje o ovom konceptu.</s>
<s>Etičnost estetskog rada još uvijek nije dovoljno istražena, pogotovo kada je riječ o etičnosti estetskog rada u sektoru turizma.</s><s>Stručna literatura, s kojom danas raspolažemo, uglavnom istražuje općenitosti estetskog rada i lukizma, ponajviše u poljima modelinga i modnih trgovina.</s><s>Kada se u stručnoj literaturi istražuje etičnost ovog koncepta, onda se uglavnom ta etičnost ispituje sa stajališta poslodavaca, odnosno koliko je etično da poslodavac zaposli nekog na osnovu lijepog izgleda te koliko je etično da mu kasnije nametne određeni kodeks oblačenja, bez da se uzmu u obzir mišljenja samih radnika o spomenutom.</s><s>Pitanje da li sami radnici takvu praksu smatraju etičnom ili ne, bilo da se radi o zapošljavanju na osnovu lijepog izgleda ili kodeksa oblačenja u organizaciji, se vrlo rijetko postavlja.</s><s>Kao što postoje pojedinci kojima će estetski rad kada stupe u organizaciju činiti opterećenje i uzrokovati da izgube vlastiti identitet, postoje i oni koji to uopće ne smatraju radom jer se jednako uređuju i dotjeruju nevezano za poslovni život.</s><s>Glavna pomisao koja nam se javlja je da je ovih drugih pojedinaca možda čak i više.</s><s>S obzirom da jedinstvena i univerzalna definicija o tome šta je moralno, a šta nije ne postoji, diplomski rad kroz istraživanje pokušava otkriti kojoj etičkoj teoriji ispitanici najviše teže kada je riječ o moralnosti kocepta estetskog rada.</s><s>Pored toga, svrha dimplomskog rada je pridonijeti općenito boljem razumijevanju koncepta estetskog rada u sektoru turizma.</s><s>U teoretskom dijelu diplomskog rada želimo dostići sljedeće ciljeve: 1. Opisati koncept estetskog rada</s>
<s>3. Predstaviti dosadašnja istraživanja o estetskom radu u turizmu 4. Analizirati etičnost estetkog rada kroz dosadašnju stručnu literaturu Ciljevi istraživačkog dijela diplomskog rada su: 1. Istražiti kako organizacije potiču svoje zaposlenike na obavljanje estetskog rada, ako uopće.</s>
<s>2. Istražiti na koji način zaposlenici izvršavaju estetski rad, kakva obrazloženja navode za takav rad te da li im ono stvara opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta.</s>
<s>3. Saznati da li se način dotjerivanja i uređivanja na poslu kod zaposlenika znatno razlikuje od njihovih uobičajenih praksa uređivanja i dotjerivanja van posla.</s><s>4. Istražiti da li uposlenici estetski rad pojmuju kao moralnu ili nemoralnu praksu i kroz to istražiti kojoj etičkoj teoriji su najprivrženiji.</s><s>5. Istražiti kakva mišljenja zaposlenici imaju o novčanoj kompenzaciji estetskog 1.3 Istraživačka pitanja</s>
<s>Istraživačka pitanja u diplomskom radu glase: 1. Kako poslodavci, ako uopće, potiču zaposlenike na estetski rad?</s><s>2. Kako zaposlenici izvršavaju estetski rad?</s><s>3. U kolikoj mjeri sami prepoznavaju to kao rad?</s><s>4. Da li se njihove prakse uređivanja i dotjerivanja na radnom mjestu razlikuju od onog</s>
<s>2. Objasniti pojam lukizam kako se uređuju i dotjeruju u slobodno vrijeme?</s><s>5. U kolikoj mjeri im takva vrsta rada predstavlja opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta, ako uopće?</s>
<s>6. Kakva obrazloženja za takav rad sami navode?</s><s>7. Kojoj etičkoj teoriji su najviše naklonjeni po pitanju koncepta estetskog rada?</s><s>8. Kakvo je njihovo stajalište po pitanju novčane kompenzacije estetskog rada?</s><s>1.4 Pretpostavke i ograničenja diplomskog rada Što se tiče istraživačkog dijela diplomskog rada, pretpostavljali smo da će ispitanici prije svega davati iskrene odgovore.</s><s>Dalje, pretpostavljali smo da će se ispitanici moći uspješno izraziti o estetskom radu iako nikad nisu čuli za njega ili iako ga sami ne prepoznaju kao rad.</s><s>Također, pretpostavljali smo da poslodavci potiču uposlenike na estetski rad, jer u suprotnom ne bismo mogli odgovoriti na naše 1. istraživačko pitanje („Kako poslodavci, ako uopće, potiču zaposlenike na estetski rad?„).</s><s>Ne bismo mogli odgovoriti ni na 4. istraživačko pitanje („U kolikoj mjeri im takva vrsta rada predstavlja opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta, ako uopće?“) da estetski rad na zaposlenike ne stvara opterećenje ili ih ne dovodi do osjećaja gubitka vlastitog identiteta.</s>
<s>Jedno od ograničenja koje se moglo pojaviti pri prisanju diplomskog rada je da hoteli ne pristanu na saradnju.</s><s>Međutim, metoda istraživanja je bila takva da ukoliko određeni hoteli ne bi pristali na saradnju, ispitanike bismo tražili u drugim hotelima.</s><s>Tim načinom smo pokušali smanjiti rizik malog odaziva.</s><s>Drugo ograničenje je bilo baziranje samo na zaposlenike u hotelima sa 3 i 4 zvjezdice u Bihaću.</s><s>Sljedeće ograničenje je bila pandemija koronavirusa.</s><s>Zbog ograničenih uslova rada hotela, imali smo bojazan da intervjue nećemo moći obaviti uživo.</s><s>Međutim, da ih nismo obavili uživo, obavili bismo ih online.</s><s>Još jedno ograničenje, ali ne manje važno, su bile ograničene okolnosti tokom vođenja razgovora sa fokusnim skupinama, a ticale su se oblikovanja fokusnih skupina i prostorija u kojima su se razgovori odvijali.</s><s>Kada je u pitanju oblikovanje fokusnih skupina, ograničenje je bilo da neki ispitanici nisu mogli opušteno razgovarati o osjetljivim temama jer su se među njima nalazili zaposlenici kojih su se osjetljive teme izričito i lično ticale.</s><s>Što se tiče prostorija u kojima su se razgovori odvijali, došlo je do ograničenja u slobodi izražavanja ispitanika jer su se u tim istim prostorijama, iako poprilično udaljeni, nalazili i direktori organizacija.</s>
<s>Diplomski rad je sastavljen iz dva dijela, teoretskog i istraživačkog.</s><s>Shodno tome, u teoretskom dijelu smo koristili metodu deskripcije baziranu na analizi sekundarnih izvora podataka – podaci koji su već dostupni ili objavljeni (Manoilov, 2010, str. 11).</s><s>Pomoću deskripcije smo opisali određene pojmove i teorije jer je glavni cilj ove metode stvoriti što tačniju sliku pojave koja se istražuje (Miljević, 2007, str. 271).</s><s>Deskripcija je također bitan i nužan nivo naučnog saznanja koji je uslov za sve ostale nivoe (Termiz, 2003, str. 171).</s><s>Koristili smo se i metodom kompilacije, odnosno, preuzimali smo rezultate tuđih naučnoistraživačkih radova, opažanja, stavova, zaključaka i saznanja Drugi dio diplomskog rada je posvećen kvalitativnom istraživanju.</s><s>Podatke smo skupili metodom fokusne skupine.</s><s>Istraživanje smo sproveli u Bihaću.</s><s>Iako smo pretpostavljali da se estetski rad više zahtijeva u luksuznijim hotelima, na primjer u hotelima sa 5 zvjezdica, takvih hotela nema u ovom gradu.</s><s>Zbog toga smo se fokusirali na front-line osoblje u hotelima sa 3 i 4 zvjezdice.</s><s>Cilj nam je bio ispitati 5 fokusnih skupina, i to 4 ispitanika po svakoj skupini.</s>
<s>U ovom poglavlju definišemo pojam estetskog rada i pokušavamo analizirati ostale pojmove i fenomene koji se u stručnoj literaturi dovode u vezu sa ovim konceptom.</s><s>Opisujemo prve historijske začetke onog što se danas smatra estetskim radom i analiziramo razliku između ove vrste rada i emocionalnog rada.</s><s>Predstavljamo mišljenja i istraživanja različitih autora o kompleksnosti ovog koncepta.</s><s>Pritom, estetski rad analiziramo kroz različite sfere, i to kroz: sferu estetskog rada kao samoizražavanja pojedinaca, sferu estetskih radnika kao potrošača, sferu estetskog rada kao nepriznatog i nekompenziranog, te kroz sferu atletskog rada kao posebne podvrste estetskog rada.</s><s>Dalje dajemo uvid u dosadašnja istraživanja na polju estetskog rada u turizmu.</s><s>Poslije toga raspravljamo o lukizmu kao novom obliku diskriminacije na osnovu izgleda i navodimo primjere gdje se ova vrsta diskriminacije najviše pojavljuje.</s><s>Zatim pokušavamo istražiti utemeljenost ove vrste diskriminacije u pravnim aktima.</s><s>Kraj poglavlja posvećujemo analizi argumenata različitih autora o etičnosti estetskog rada.</s><s>Pritom pojedinačno razmatramo etičnost selekcije pojedinaca na osnovu njihovih estetskih karakteristika i etičnost kodeksa oblačenja u organizaciji.</s><s>Na osnovu svega navedenog, pokušavamo ispuniti 4 postavljena cilja teoretskog dijela diplomskog rada, a to su: opisivanje koncepta estetskog rada, objašnjavanje pojma lukizam, predstavljanje dosadašnjih istraživanja o estetskom radu u turizmu te analiziranje etičnosti estetskog rada kroz dosadašnju stručnu literaturu.</s><s>2.1 Koncept estetskog rada</s>
<s>Koncept emocionalnog rada je u svijetu poznat već duže vremena, tačnije od 1983. godine kada se pojavio u knjizi sociološkinje Arlie Russell Hochschild – „The Managed Heart: The Commercialization of Feeling“.</s><s>Novokonstruisani termin je označavao način na koji zaposleni postižu ciljeve organizacije u kojoj su zaposleni pomoću upravljanja svojim emocijama (Hochschild, 1983).</s><s>Njeno djelo je podrazumijevalo, ali nije u potpunosti razradilo drugi koncept koji u suvremenim istraživanjima nosi naziv estetski rad.</s><s>Hochschild se u svom pojmovanju emocionalnog rada fokusirala na interne aspekte i na to kako upravljati emocijama.</s><s>Estetski rad, sa druge strane, nadopunjava važnost koja se pripisuje osjećajima i, uz to, dodatno prepoznaje značaj fizičkog izgleda (Hall i Van den Broek, 2012, str. 85 i 86).</s><s>Estetski rad korigira dominantni emocionalnokognitivni fokus i pokazuje kako emocionalni rad zahvata tjelesnost jednako kao što tjelesnost u utjelovljenom radu zahvata emocije (Mears, 2014, str. 1333).</s><s>Njegovanje fizičkog izgleda, kao ključni dio organizacijske uspješnosti, nije inovacija modernog doba.</s><s>Postoje historijski podaci koji otkrivaju da se čak i od Jezuita, članova Družbe Isusove, u 16. st. očekivalo da imaju ugodan način govora, razvijene verbalne sposobnosti i lijep izgled.</s><s>Članovi družbe nisu smjeli biti ružni ili unakaženi, niti imati bilo kakav tjelesni deformitet (Hopfl u Witz et al., 2003, str. 49).</s><s>Isto tako, Kinchin (1999) opisuje kako je početkom 20. stoljeća u Glasgow-u, u Škotskoj, izgrađen čajni salon „Willow Tearooms“ kojeg je dizajnirao poznati škotski dizajner i arhitekta Charles Rennie Mackintosh.</s><s>Kinchin govori kako se radno osoblje salona biralo pomno.</s><s>Zaposlene su mogle biti samo djevojke privlačnog fizičkog izgleda, a na radnom mjestu su morale biti obučene u Mackintosh uniforme.</s><s>Također, 1930. godina je ostala poznata po prvim stjuardesama.</s><s>Čak i tad su postojala pravila o tome kako bi se one trebale ponašati te kako bi trebale izgledati, a posebna pažnja je bila usmjerena na njihovo dotjerivanje (Hancock i Tyler, 2000).</s><s>Stoga, nije čudno što Lovell (2000, str. 25) kaže da u uslužnoj ekonomiji tijelo može postati alat, odnosno resurs za unapređenje mogućnosti rada i zarade.</s>
<s>Tijelo radnika u uslužnoj ekonomiji poprima mnogo veći simbolički značaj, nego tijelo tvorničkog radnika u proizvodnoj ekonomiji.</s><s>Razlog tome je da uslužni radnici moraju uvijek biti vremenski i prostorno bliski kupcima, dok su tvornički radnici skriveni od „Vjerojatno je slučaj da svaki interaktivni uslužni posao ima estetsku komponentu, odnosno skup normativnih očekivanja u pogledu odgovarajućeg izgleda i ponašanja“.</s><s>Zanimljivo je isto da Wolkowitz (u Pettinger, 2004, str. 177) govori kako karakteristična odlika uslužnog rada uopće nije socijalna interakcija koja je neutjelovljena, nego je karakteristična odlika takvog rada odnos prema tijelima, kako tijelu onog koji uslugu pruža, tako i tijelu onog koji uslugu prima.</s><s>U današnje vrijeme, sve više organizacija razumije važnost estetike, prije svega u sektoru ugostiteljstva (Karagianni, 2015, str.</s><s>Warhurst et al. (2000) izričito su utvrdili važnost estetskog rada za poslodavce u svojoj studiji trgovine i ugostiteljstva u Glasgowu.</s><s>Nakon ove identifikacije estetskog rada, naknadna istraživanja i rasprave uključivale su rasprave o opsegu, prirodi i primjeni estetskog rada (Cutcher i Achtel, 2017; Dahl, 2013; Dean, 2005; Hall i Van den Broek, 2012; Harvey, Vachhani i Williams, 2014; Karagianni, 2015; Mears, 2014; Pettinger, 2008; Warhurst i Nickson, 2007a; Williams i Connell, 2010; Witz et al., 2003).</s><s>Warhurst et al. (2000, str. 4 i 5) definiraju estetski rad kao utjelovljene sposobnosti i svojstva koje radnici posjeduju u trenutku stupanja u radni odnos.</s><s>Poslodavci zatim te sposobnosti i svojstva razvijaju i komodificiraju kroz procese odabira, zapošljavanja i obuke, pretvarajući ih u prave kompetencije ili vještine.</s><s>Nakon toga su te kompetencije ili vještine „estetski usmjerene“ da budu dopadljive kupcima (vizualno ili auditivno) kako bi se proizveo takozvani „stil“ susreta sa uslugom.</s><s>Iako su ove estetske vještine manje opipljive od uobičajenih manualnih i mentalnih vještina, poslodavci ih sve više zahtijevaju zbog zapažene komercijalne koristi.</s><s>Tehničke vještine predstavljaju samo jednu dimenziju unutar spektra kvalifikacija koje zaposlenik treba posjedovati, dok su stav, ponašanje i izgled zaposlenika naglašeniji.</s><s>Radi se o tome da se zaposlenik u interaktivnim uslužnim djelatnostima smatra dijelom pružene usluge.</s><s>Zbog toga je bitno da se „stil kompanije“ očituje u svim aspektima procesa usluge koju zaposlenik pruža (Karagianni, 2015, str. 183).</s><s>Čak i Zeithaml (u Huzell i Larsson, 2012, str. 106) ukazuje na to da se posljednjih godina od zaposlenika u interaktivnim uslužnim djelatnostima ne očekuje samo da se osmjehuju i da se prema kupcima odnose prijateljski i ljubazno.</s><s>Zeithaml navodi da su zaposlenici štoviše „hodajući billboard-i“ kompanije.</s><s>Naime, u ranim istraživanjima marketinških usluga, izgled zaposlenika je uglavnom bio opisivan u korelaciji sa emocionalnim radom i često se lansirao koncept „usluge sa osmijehom“, dok je danas funkcija zaposlenika u interaktivnim uslužnim djelatnostima malo kompleksnija.</s><s>Chris Warhurst i Dennis Nickson su 2001. godine formulisali frazu „looking good and sounding right“ koja je s vremenom postala glavni slogan koncepta estetskog rada jer estetski rad ne podrazumijeva samo lijep izgled, nego i ugodan govor (Mears, 2014, str. 1331).</s><s>Estetski rad nije više povremena inicijativa egzotičnih organizacija, već namjerna, upravljački određena karakteristika novih podsektora koji uključuju interakciju licem u lice između zaposlenika i kupaca.</s><s>Akcenat je na iskustvima kupaca, bilo da se objeduje u restoranu, odsjeda u hotelu, pije u kafiću ili razgleda u trgovini Ono što se u estetskom radu smatra estetskim, znatno se razilazi u kontekstima gdje se posao obavlja, u kojoj organizaciji, kako je rad uređen, kakvo je tržiste i slično (Mears, 2014, str. 1337).</s><s>Pettinger (2004, str. 180) ima slično mišljenje jer kaže da je interaktivni uslužni rad „estetiziran“ na različite načine i u različitim stupnjevima, ovisno o tržišnoj niši, marketinškoj strategiji i lokaciji organizacije.</s><s>U povezanosti s tim je i naglašavanje stila, vrijednosti i kvalitete usluge relativno.</s><s>Na primjer, Frew i McGillivray (2005, str. 171) govore o utjelovljenoj radnoj snazi zdravstvenih i fitness klubova, gdje su tijela takvih radnika ustvari referentni tekstovi ili marketinški mediji.</s><s>Njihova tijela su idealizirana, tonirana, u proporciji, odnosno, njihova tijela su sinonim čistoće i uspjeha.</s><s>Njihova fizička manifestacija služi da potakne želje potrošača.</s><s>Jedan drugi slučaj mobilizacije estetike otkrila je Boesby Dahl (2013, str. 75) kad je izvela istraživanje među danskim parkirnim službenicima.</s><s>Otkrila je da među njima postoji širok konsenzus da estetski rad može odbiti potencijalni sukob na ulici.</s><s>„Izgledati uredno na ulici“ znači prilagoditi se ukusu građana/potrošača.</s><s>Što je građanima/potrošačima neugodnije u vezi s izgledom službenika za parkiranje, veća je vjerovatnoća da će građanin/potrošač usmeno ili fizički napasti službenika.</s><s>U ovom slučaju se estetski rad koristi za poboljšanje zdravlja i sigurnosti.</s>
<s>Witz et al. (2003, str. 41-43) su dali značajan doprinos razumijevanju estetike u poslovnom životu.</s><s>Oni razlikuju estetiku organizacije i estetiku u organizaciji.</s><s>Oni estetiku organizacije opisuju kao „hardver“ organizacije koji organizaciji daje njen identitet (npr. promocijski materijal, namještaj, arhitektura zgrade, logotip i slično).</s><s>Radi se o simbolima i artefaktima koji, ako su predstavljeni na živ, dramatičan i uzbudljiv način, djeluju na osjetila klijenata.</s><s>Kada organizacija svoj identitet ističe kroz dizajn, to joj je reklamni alat kojim želi napraviti veći profit.</s><s>Ovo naročito dolazi do izražaja na tržištima koja su jako konkurentna, pa su čak i ime i vizualni stil organizacije nekad najbitniji faktori da organizacija bude unikatna.</s><s>Witz i suradnici estetiku u organizaciji opisuju kao „softver“ organizacije kojeg čine njeni zaposlenici.</s><s>To je način na koji se zaposlenici predstavljaju kroz svoje držanje, gestikulaciju, kontakt očima i slično.</s><s>Međutim, oni tvrde da je postalo uočljivo da organizacije mobiliziraju svoje radnike u estetske svrhe, tako da se oni pretvaraju u fizički kapital.</s><s>S tim dolazi do miješanja između „hardvera“ i „softvera“.</s><s>Zaposlenici tada funkcioniraju kao utjelovljenje stila organizacije.</s><s>Oni se pretvaraju u organizacijski „hardver“, na primjer nošenjem uniformi, koje ne samo da nose, već su obučeni i kako da ih nose.</s><s>Mears (2014, str. 1331) kaže da je estetski rad „performans“ kupcu.</s><s>Takav performans zahtijeva dotjerivanje, kodeks oblačenja, određen stil i naglasak.</s><s>Zaposlenici razvijaju takozvane mehke vještine koje obuhvataju percipiranu privlačnost, stil oblačenja, dotjerivanje, glas te sposobnost da se dobro povežu s ljudima.</s>
<s>Kao zaključnu misao možemo citirati Postrela (u Warhurst i Nickson, 2007b, str. 789) koji kaže: „Kada je stil strategija, kako izgledaju zaposlenici može biti dio atmosfere koliko i trun namještaja ili ritam muzike u pozadini“.</s><s>U nastavku donosimo analizu estetskog rada kroz različite sfere, i to kroz: sferu estetskog rada kao samoizražavanja pojedinaca, sferu estetskih radnika kao potrošača, sferu estetskog rada kao nepriznatog i nekompenziranog te sferu atletskog rada kao posebne podvrste estetskog rada.</s>
<s>2.1.1 Estetski rad kao samoizražavanje pojedinaca Studije koje istražuju koncept estetskog rada se uglavnom temelje na radu Pierrea Bourdieua (1984).</s><s>On je objasnio koncept „habitusa“ gdje radnici već imaju duboko ukorijenjene dispozicije, odnosno manirizme koji su stečeni u djetinjstvu i teško se mijenjaju u kasnijem životu.</s><s>On tvrdi da pojedinci razmišljaju, djeluju i osjećaju na određene načine zbog određenog položaja u klasnom društvu.</s><s>Te dispozicije se razlikuju po društvenim klasama i znak su socijalne nejednakosti.</s><s>Čak i način na koji osoba ispuhuje nos odražava njegovu klasnu pozadinu.</s><s>Zbog toga neki poslodavci od angažiranih radnika ne očekuju da estetski rad obavljaju u određenom kontekstu zaposlenja, nego da jednostavno samo izražavaju svoje duboko ukorijenjene dispozicije Zbog toga postoje i naučnici koji tvrde da se radnici dotjeruju i oblače u skladu sa brendom organizacije, ne zato što to organizacije izričito traže od njih, nego zato što to sami žele.</s><s>Pettinger (2008, str. 334) tvrdi da estetski radnici ne uređuju svoje tijelo samo za tržište.</s><s>Kada se uređuju to nije u potpunosti želja organizacije za dobro predstavljenim radnicima, nego je to ono što bi i sami radili (poput ispravljanja kose, oblačenja brendirane odjeće i slično).</s><s>Naime, materijalni predmeti im služe za samoprezentaciju i za odražavanje društvenog statusa.</s><s>Glucksmann (u Pettinger, 2008, str. 331) sugerira na to da li će se nešto računati kao rad ili ne, ovisi o odnosima sa drugim aspektima društvenog života, odnosno, o kontekstu u kojem se rad događa i o društvenim odnosima koji ga okružuju.</s>
<s>Ipak, Petersson McIntyre (2014, str. 80-83) daje malo detaljnije objašnjenje kada kaže da tijelo predstavlja i mjesto za kontrolu i mjesto za samoizražavanje.</s><s>Moda je i emocionalna i estetska, a izbor odjeće središnji je u načinu na koji pojedinci žele da ih percipiraju drugi.</s><s>Tu se susreću „želim“ i „moram“.</s><s>Ipak, estetski radni procesi uglavnom se odnose na kontrolu.</s><s>Radnici utjelovljuju strategije marketinga i brendiranja kroz odjeću koju nose na poslu i kroz vlastito ponašanje u potrošnji.</s><s>2.1.2 Estetski radnici kao potrošači</s>
<s>Pripremanje privlačnog tijela oduzima dosta vremena, a i mnogo košta.</s><s>Ono iziskuje privatnu žrtvu zaposlenika, a sve da bi se osigurao uvjerljiv nastup pred drugima u javnosti.</s><s>Od estetskih radnika se očekuje da izvršavaju svoju ulogu pred kupcima, bez otkrivanja bilo kakvih dokaza da njihov performans uopće zahtijeva rad i trud.</s><s>Izvođenje estetskog rada za zaposlenike može uključivati „ograničavajuće obaveze“ koje rezultiraju sa mjerom nezadovoljstva i otpora protiv uloge (Cutcher i Achtel, 2017, str. 2 i 3).</s><s>Hall i Van den Broek (2012, str. 100) su u istraživanju australskih modnih butika otkrili da poslodavci zaposlenicima koji imaju „pravi izgled“ ne daju bonus na platu.</s><s>Poslodavci su tvrdili da njihovi zaposlenici imaju korist već od same povezanosti sa brendom trgovine, ali im oni pored toga pružaju druge pogodnosti, poput sniženja na robu.</s><s>Estetski radnici ponekad moraju uložiti vrijeme i novac za radnu opremu i odjeću, a to može biti skupo, zavisno od vrste zanimanja jer se korporativni performans estetskog rada može razlikovati od organizacije do organizacije.</s><s>Pristup radu također može biti otežavajuć ako su potrebni određeni oblici potrošnje prije nego što se uopće počne raditi.</s><s>Zbog toga se kaže da se estetski rad koristi za povećanje potrošnje.</s><s>To znači da se estetski radnici bave potrošnjom i kao potrošači i kao radnici koji olakšavaju prakse potrošnje drugih ljudi (Pettinger, 2008, str. 334-340).</s><s>Estetski radnici kao potrošači kupuju proizvode koji su im potrebni za postizanje prihvatljivih estetskih performansi, odnosno vrše potrošnju koja je neophodna za estetski rad.</s><s>Kada kažemo da olakšavaju prakse potrošnje drugih ljudi, onda mislimo na to da estetski radnici omogućuju i ohrabruju potrošnju klijenata organizacije u kojoj su zaposleni (ibid.; str. 327 i 328).</s><s>2.1.3 Estetski rad kao nepriznat i nekompenziran S obzirom na novčanu kompenzaciju, potrebno je napraviti distinkciju između nekoliko sličnih pojmova, a koji su navedeni u nastavku (Mears, 2014, str. 1332 i 1333): ▪ „body work“ - rad na samom sebi, odnosno na vlastitom tijelu; uljepšavanje vlastitog tijela iz ličnih razloga; neplaćen rad ▪ „bodily labour“ – rad na tuđim tijelima (npr. posao frizera, kozmetičara); plaćen rad</s>
<s>▪ „aesthetic labour“ – rad na izgledu vlastitog tijela; prikaz tijela je važan dio posla, ali nije primarni razlog zbog kojeg posao postoji (npr. izgled trgovca je veoma bitan, ali njegova primarna svrha nije da izgleda dobro, njegov posao uključuje i druge, osnovne dužnosti); direktno ili indirektno plaćen rad (da li će radnik za estetski rad dobiti bonus na uobičajenu platu ili će biti plaćen samo za osnovne dužnosti posla zavisi od poslodavca)</s>
<s>▪ „display work“ - podrazumijeva eksplicitno visok nivo tjelesnog prikaza (npr. glumci u filmovima za odrasle); vizualni prikaz nečijeg tijela je seksualiziran i to je glavna poenta posla; plaćen rad</s>
<s>Vidimo da samo za estetski rad nije jasno definisano da li je priznat i plaćen ili nije.</s><s>Ovome ide u prilog i istraživanje koje su napravili Nickson et al. (2001).</s><s>Oni su bili podstaknuti povećanim brojem poslova u trgovini odjećom u Glasgow-u u Škotskoj.</s><s>S obzirom da je vladalo opće mišljenje da takvi poslovi ne zahtijevaju vještine, istraživači su htjeli otkriti koje su to onda nepriznate vještine koje takvi poslovi iziskuju.</s><s>Kroz intervjue i rad na terenu su otkrili da menadžeri očekuju matricu vještina – tehničke, socijalne i estetske.</s><s>Tehničke i socijalne vještine su bile prilično cijenjene i artikulirane, dok posljednja kategorija estetskih vještina nije.</s><s>Estetski rad, kao i emocionalni, često je nepriznat i shodno tome nekompenziran.</s><s>Dok se u većini sociološke literature o emocionalnom radu nailazi na zalaganje da se emocionalni rad prepozna i kompenzira, to nije slučaj sa estetskim radom.</s><s>Još uvijek postoji dilema oko toga da li se estetskim radnicima trebaju kompenzirati vrijeme, novac i energija koje investiraju da bi proizveli odgovarajući „habitus“ za posao koji obavljaju Nepriznavanje i nekompenziranje estetskog rada može biti problem.</s><s>Ovdje dolaze do izražaja prodavači u modnim buticima.</s><s>Od njih se očekuje da budu potrošači brenda za kojeg rade, iz razloga što se za prodavače smatra da ne prodaju samo brendiranu odjeću nego prodaju brendiran stil života.</s><s>Zbog toga oni moraju kupovati i nositi takvu odjeću na svom radnom mjestu.</s><s>To stvara velik trošak, naročito običnim radnicima čije su mjesečne plate manje od cijene jednog odjevnog predmeta tog brenda (Cutcher i Achtel, 2.1.4 Atletski rad</s>
<s>Huzell i Larsson (2012) prvi put predlažu pojam „atletskog rada“, kao podkategorije estetskog rada.</s><s>Naime, oni su se pitali koriste li menadžeri estetski rad samo u komercijalne svrhe ili postoje i drugi razlozi zbog kojih se primjenjuju načela ovog rada.</s><s>Otkrili su da potražnja za određenim aspektima estetskog rada može biti vođena potrebom poslodavaca da se pridržavaju zakonodavne higijenske i sigurnosne politike, ali i potrebom smanjenja troškova.</s><s>Naime, poslodavci nastoje zaposliti osobe zdravog izgleda, jer im to predstavlja nizak rizik za buduće troškove bolovanja i rehabilitacije.</s><s>Zaposlenici, između ostalog, sa posla izostaju zbog „faktora zdravlja i stila života“, što je naučno dokazano.</s><s>Tačnije, takva odsustva se događaju zbog pušačkih navika, konzumacije alkohola, tjelesne težine i nedostatka vježbe kod zaposlenika.</s><s>Zbog toga bi radikalna strategija poslodavaca bila jednostavno ne zaposliti ljude iz određenih rizičnih skupina.</s><s>Međutim, ne radi se samo o tome.</s><s>Kaže se da je stručno tijelo također „fit“ tijelo.</s><s>Poslodavci vide pravu prirodu i osobine neke osobe interpretirajući dostupne pokazatelje poput tjelesne težine, kondicije i znakova upotrebe duhana.</s><s>Zdravo tijelo pokazuje da osoba ima disciplinu, samokontrolu i snagu volje.</s><s>Pokazuje da je osoba motivirana, odgovorna, voljna i radno sposobna, a sve nabrojano su kompetencije koje su potrebne i tražene za obavljanje interaktivnog uslužnog rada (Huzell i Larsson, 2012, Što se tiče obrazovanja, Huzell i Larsson (2012, str. 117) kažu da ljudi s osnovnim obrazovanjem moraju nadoknaditi nedostatak obrazovanja zdravim izgledom, dok visoko obrazovanje pruža određenu zaštitu od velikih atletskih zahtjeva.</s><s>Boesby Dahl (2013, str. 75) tvrdi da organizacije sa velikim fokusom na „ograničenje troškova“ mobiliziraju atletske vještine, dok organizacije s velikim fokusom na „prodaju usluga“ mobiliziraju estetske vještine.</s>
<s>Važno je naglasiti da neka istraživanja o estetskom radu u turizmu već postoje.</s><s>Među imenima koja se ističu nalaze se Dennis Nickson, Chris Warhurst i Eli Dutton.</s><s>Nickson et al. (2005) su sproveli anketno istraživanje u Glasgowu.</s><s>Istraživanje se odnosilo na važnost estetskog rada i posjedovanja takozvanih estetskih vještina među uposlenicima u maloprodaji i ugostiteljstvu.</s><s>Ispitivali su i poslodavce i zaposlenike (studente), a pri istraživanju su se usredotočili na četiri stvari – regrutovanje, selekciju, obuku i menadžerske prakse.</s><s>Otkrili su da se u uslužnom radu proces regrutovanja i selekcije bazira na socijalnim i estetskim vještinama kandidata, a manje na njihovim tehničkim vještinama.</s><s>Menadžeri u ovom stadijumu daju jasnu prednost osobnostima, estetici i samoprezentaciji kandidata.</s><s>Što se tiče obuke, otkrili su da poslodavci zaposlenim radnicima nude trening tehničkih vještina, ali i trening u poljima kao što su dotjerivanje, ponašanje i samoprezentacija.</s><s>Pod samoprezentacijom se najviše trenira jezik tijela, odnosno kako da radnici kontrolišu jezik svog tijela, ali i kako da razumiju jezik tijela kupaca.</s><s>Kada je u pitanju kodeks oblačenja, došli su to podatka da kompanije kao bitne dotjerivanje (63%) te frizuru i dužinu kose (45%).</s><s>Također je otkriveno da čak 31% poslodavaca zabranjuje vidljive tetovaže kod zaposlenika koji su u kontaktu sa kupcima.</s><s>Krajnji zaključak je bio da je samoprezentacija, zajedno sa mehkim vještinama, integralni produkt ugostiteljskih i maloprodajnih organizacija.</s><s>Dashper (2013) je istraživala estetski rad uposlenika u industriji događaja u Ujedinjenom Kraljevstvu.</s><s>S obzirom da kompanije u menadžmentu događaja zaposlenike najviše traže postavljanjem internetskih oglasa, Dashper je analizirala online oglase za posao koje je pronašla na internetu.</s><s>Svaki od oglasa je analizirala kroz 3 kategorije: zahtijevane vještine, nivo iskustva i osobni atributi.</s><s>Otkrila je da se u većini slučajeva zahtijeva iskustvo od minimalno 5 godina, što čini razliku između menadžmenta događaja i većine drugih uslužnih sektora gdje su od iskustva važniji izgled, stav i utjelovljenost.</s><s>Od kandidata su se također tražile odlične pismene i usmene komunikacijske vještine, liderske osobine, sposobnost upravljanja projektima, izgradnja odnosa i usluge prema korisnicima te strateška, operaciona i financijska stručnost.</s><s>Još neke zahtijevane vještine bile su usredotočenost na detalje, znanje o zdravstvenim i sigurnosnim propisima, znanje o procjeni rizika, spremnost na putovanja i produženo radno vrijeme te je bilo poželjno fluentno znanje stranih jezika.</s><s>Što se tiče emocionalnog i estetskog rada, ustanovila je da je skoro svaki oglas tražio samopouzdanu, vedru, energičnu, proaktivnu, dinamičnu i entuzijastičnu osobu.</s><s>Za razliku od maloprodaje i ugostiteljstva gdje je akcenat na atributima poput prijateljskog stava, društvenosti i poštenja, u menadžmentu događaja veća važnost je data dinamici i samopouzdanju koje se oslikava na tijelu zaposlenog.</s>
<s>Harris i Small (2013) su također uradile istraživanje na osnovu online materijala.</s><s>One su pokušale pronaći tipično „lice“ 28 hotela sa 3-5 zvjezdica u Sydney-u.</s><s>Analizirale su online promotivne materijale tih 28 hotela, a u kojima su se pojavljivali njihovi zaposlenici.</s><s>Glavni aspekt na koji su se usredotočile je bila veličina tijela zaposlenih, odnosno ono što zapadni svijet smatra „idealnim tijelom“.</s><s>Iz video materijala su dobili ukupno 112 slika zaposlenih.</s><s>Uloge koje su zaposleni ispunjavali u video materijalima su uglavnom bile front-line uloge (31% recepcija, 24% bar, 15% restoran).</s><s>Od 106 zaposlenih, kod kojih se mogao promotriti izgled tijela, zaključeno je da je 91% bilo vitko, a ostalih 9% su bili blago deblji.</s><s>Od 9% zaposlenih koji su bili blago deblji, uglavnom su to bili portiri.</s><s>Nisu zamijetili nijednu osobu prekomjerne debljine.</s><s>Harris i Small govore kako dizajn web stranica hotela i slike uposlenih daju jasnu poruku o tome koga hoteli smatraju dobrodošlim i vrijednim predstavljanja njihovog brenda.</s><s>Odsustvo određenih tipova ljudi, na primjer gojaznih, implicira da se hoteli ne obraćaju njima i da ih ne smatraju dobrodošlima.</s>
<s>Istraživanje koje je vrijedno spomenuti je ono iz 2013. godine koje su sproveli Tsaur i Tang.</s><s>Njih je zanimao psihički teret kojeg estetski rad ostavlja na front-line uposlenike.</s><s>Ispitivanje su sproveli među zaposlenicima u avioindustriji te u industriji hotela i restorana u Tajvanu.</s><s>Pomoću sprovedenih intervjua, Tsaur i Tang su zaključili da se psihički teret estetskog rada prenosi na više dimenzija: teret estetskog rada nametnut od strane organizacije, teret estetskog rada nametnut od strane kupaca i teret estetskog rada za vrijeme izvan organizacije.</s><s>Pod teretom nametnutim od strane organizacije, ispitanici su naveli kodeks oblačenja i dotjerivanja, ali i proces estetske obuke, odnosno obuke o tome kako trebaju izgledati.</s><s>Kada je riječ o teretu nametnutom od strane kupaca, radi se o tome da različiti kupci od zaposlenih zahtijevaju različito izvođenje estetskog rada.</s><s>Zaposlenici moraju uložiti velik napor da njihov estetski rad odgovara potrebama različitih kupaca, što na njih stvara velik psihički teret.</s><s>Teret estetskog rada za vrijeme izvan organizacije podrazumijeva vrijeme, novac i resurse koje zaposlenici ulažu van radnog vremena kako bi održali svoje estetsko stanje i bili produktivni na poslu.</s><s>Istraživanje je pokazalo da zaposlenici troše vrijeme i novac na odjeću, dotjerivanje i njegu tijela te na održavanje tjelesne figure.</s><s>Također ulažu vrijeme i novac kako bi držali korak sa informacijama o estetici (Tsaur i Tang, 2013).</s><s>Ren (2017) je sprovela istraživanje o eksploataciji estetskog rada kod žena u kineskoj aviondustriji, želeći dokazati da je estetski rad rodno zasnovan fenomen.</s><s>Skupila je podatke iz intervjua koje je napravila u 3 kineske avioindustrije ispitujući stjuardese i nekoliko menadžera.</s><s>To je upotpunila sa analizom sekundarnih izvora podataka sa kineskih televizijskih programa i oglasa za posao.</s><s>Ustanovila je da se estetski rad zahtjeva od žena, ali ne i od muškaraca.</s><s>Također, ustanovila je da se estetski rad pojavljuje zbog: zakonodavstva države, prakse na tržištu rada, nacionalne kulture te menadžmenta aviokompanija.</s><s>Ren tvrdi da, iako je 2008. godine izdan novi zakon o radu u Kini koji zabranjuje diskriminaciju pri zapošljavanju na osnovu nacionalnosti, spola, etničnosti i fizičkog stanja, još uvijek postoji ogromna rupa između zakonodavnih zahtjeva i prakse poslodavaca.</s><s>Već dugi niz godina se u kineskoj avioindustriji od kandidata traži da posjeduju određen stas, visinu, težinu, spol i starost.</s><s>Što se tiče prakse na tržištu rada, Ren govori kako je kinesko tržište rada u stanju porasta te da gospodarstvo cvjeta i stvara sve više radnih mjesta.</s><s>Razlog je rastuća konkurencija koja je posljedica potražnje za dobrim poslovima.</s><s>Međutim, kao što gospodarstvo raste, primijećena je još ogromnija porast sveučilišnih diplomaca što dovodi do pretjerane ponude kvalificirane radne snage.</s><s>Zbog toga su poslodavci u mogućnosti da vrše diskriminatorne prakse, a kada su stjuardese u pitanju, od njih se očekuje da prije svega imaju odgovarajuću estetiku koju zahtijeva aviokompanija.</s><s>Kada je riječ o kineskoj nacionalnoj kulturi, Ren tvrdi da slike i opis idealne žene dominira kineskom kulturom već hiljadama godina.</s><s>Mnoge tradicionalne percepcije ženstvenosti su prisutne i u današnjici.</s><s>Kulturne vrijednosti vode kineskinje ka tome da misle da pomoću ljepote i mladalačkog izgleda mogu privući muškarce, ali i dobro se zaposliti.</s><s>Ren iznosi da su kineskinje mnogo zabrinutije o izgledu nego žene na zapadu.</s><s>Na njih djeluje jak socijalni i medijski pritisak da budu vitke, lijepe i da djeluju mlado.</s><s>Tradicionalne patrijarhalne vrijednosti utječu i na prakse poslodavaca koji, iako naizgled promoviraju zahtjeve poput edukacije i iskustva, još uvijek u velikoj mjeri vrijednuju spol, starost i ljepotu.</s><s>U kineskoj avioindustriji ženske pilotkinje zauzimaju procenat od samo 1.12%.</s><s>Sa druge strane, žene su jako dominantne u niskokvalificiranim, feminiziranim, ponekad seksualiziranim uslužnim poslovima.</s><s>Tekin i Katircioğlu (2018) su htjeli saznati da li postoji povezanost između sindroma sagorijevanja i estetskog rada, konkretno među ženskim front-line uposlenicama u 11 hotela sa pet zvjezdica.</s><s>Anketno istraživanje sprovedeno u Turskoj je pokazalo umjeren nivo emocionalne iscrpljenosti, depersonalizacije i niskog ličnog postignuća uzrokovanih estetskim radom.</s>
<s>Jedna od vidljivih karakteristika pojedinca je fizički izgled (Lee et al., 2017, str. 5).</s><s>Fizički izgled, uz spol, je ujedno i prva osobina koju primjećujemo u socijalnoj interakciji te izrazito utječe na stvaranje prvog dojma (Patzer u Stamać, 2003, str. 5).</s><s>Naime, socijalna interakcija u ovom konktekstu čini jednu vrstu estetskog iskustva u kojem osjećamo trenutnu privlačnost ili odbojnost u fizičkoj prisutnosti drugih, odnosno, ljude sudimo na osnovu njihove privlačnosti u roku od nekoliko sekundi nakon susreta s njima (Tietje i Cresap, 2005, str. 38).</s><s>Fizički izgled se ne može u potpunosti poistovjetiti sa odijevanjem.</s><s>Izgled se razlikuje od odijevanja po tome što uključuje oblik tijela (težinu, visinu i slično), boju tijela, gestikulaciju i grimase.</s><s>Izgled je sačinjen od karakteristika skinutog tijela te od drugih aspekata poput šminke, frizure i drugog (Lee et al., 2017, str. 5; Adomaitis, Tietje i Cresap (2005, str. 33 i 34) govore o estetskom kontinuumu, na čijem se negativnom polu nalazi maksimalna neprivlačnost, poznata i pod nazivom »ružnoća«, a na pozitivnom polu se nalazi maksimalna privlačnost, poznata kao »ljepota« ili »zgodnoća«.</s><s>Tvrde da je na negativnom polu estetska varijanta onoga što Goffman (1985) naziva stigmom, a na pozitivnom polu je estetska varijanta onoga što se naziva karizmom.</s><s>Oboje, i stigma i karizma, su evidentni i odmah prepoznatljivi.</s><s>Stigma subliminalno odvraća ljude, a karizma ih subliminalno privlači.</s><s>Fizička privlačnost je društveno konstruisana i generalno je pozitivno povezana s kvalitetom socijalnih iskustava.</s><s>Dok su fizički neprivlačne osobe u nepovoljnom položaju u društvu, posebno na tržištu rada, obrazovanja i braka (Lee et al., 2017, str. 1), fizički privlačne osobe imaju uspješniji osobni i profesionalni život te ih drugi pozitivnije percipiraju i pozitivnije se odnose prema njima.</s><s>Ovo se još naziva fenomenom fizičke atraktivnosti.</s><s>Prva znanstvena istraživanja ovog fenomena su zabilježena 60-ih godina prošlog stoljeća i dokazala su da ono ima skrivenu, ali značajnu ulogu u međuljudskim odnosima (Patzer Pojmovi iz psihologije, poput stereotipa fizičke privlačnosti i halo efekta privlačnosti, govore kako se fizička privlačnost osobe često povezuje sa boljim ličnim kvalitetama.</s><s>Otud poznata misao »sve što je lijepo, to je i dobro«.</s><s>Iako se ovi koncepti tiču toga kako pojedinci različito doživljavaju privlačne i neprivlačne ljude, pogled se odnosi i na to kako ih pojedinci različito tretiraju.</s><s>Ovdje dolazimo do diskriminacije zasnovane na izgledu, odnosno lukizma, tako da su privlačni ljudi oni koje preferiramo, a neprivlačni oni koje nepravedno tretiramo.</s><s>Prema tome, lukizam može biti socijalni ishod efekta ljepote (Chae, 2019, str. 75) te reakcija na tijela i lica drugih ljudi (Tietje i Cresap, 2005, str. 32).</s><s>Izraz lukizam (engl. lookism) prvi put je spomenut 1978. godine u američkom dnevnom listu »The Washington Post«.</s><s>Časopis je izvještavao o tadašnjem pokretu za prihvatanje pretilih ljudi (engl.</s><s>Fat acceptance movement).</s><s>Riječ lukizam je upotrijebljena kao oznaka za diskriminaciju baziranu na izgledu (Takáč, 2020, str. 59).</s><s>Nakon toga, lukizam je postepeno dobijao na značaju u časopisima o radu i zapošljavanju, drugoj akademskoj štampi i popularnoj kulturi (Adomaitis et al., 2017, str. 73 i 74).</s><s>Konačno, Oxfordski rječnik i Rječnik američke baštine uvrstili su riječ »lookism« u izdanja objavljena od 2000. godine.</s><s>Uzimajući u obzir činjenicu da je diskriminacija na temelju izgleda možda uvijek postojala u ljudskom životu, novi -izam povezan s izgledom pokazuje da je pitanje postalo alarmantno tek nedavno (Zahra i Namayandeh, 2016, str. 86).</s><s>Problematika lukizma u Bosni i Hercegovini još uvijek nije popularna, pa tako ni sam naziv.</s><s>Stoga bismo ovaj izraz na bosanski jezik mogli nespretno prevesti kao „izgledizam“.</s><s>U prethodnom poglavlju smo već govorili o tome kako poslodavci nastoje oblikovati tjelesnost radnika u svrhu komercijalnog dobitka (Warhurst et al., 2009, str. 132), ali i kako nije samo u pitanju oblikovanje tjelesnosti radnika nakon njihovog zapošljavanja.</s><s>Naime, kako potencijalni zaposlenici izgledaju te kako poslodavci misle da oni trebaju izgledati, ima bitan utjecaj u tački ulaska u organizaciju (Huzell i Larsson, 2012, str. 119).</s><s>Oaff (2003, str. 7) jasno kaže: »Ako vas vaš rod i rasa nisu skinule sa liste užeg izbora, još uvijek vas može skinuti vaš fizički izgled.« Ovdje vidimo očigledan primjer lukizma pri zapošljavanju.</s><s>Također i Adomaitis et al. (2017, str. 73 i 74) kažu da je lukizam sve češća praksa diskriminacije na osnovu fizičkog izgleda na radnom mjestu.</s><s>Ovakva diskriminacija je namjerno svojstvo u svim zapošljavanjima i izborima.</s><s>»Ispravan izgled« prolazi bolje od »pogrešnog izgleda«.</s><s>»Ispravan izgled« dobija nagradu, a »pogrešan izgled« dobija kaznu (Warhurst et al., 2009, str. 132).</s><s>Zanimljivo je da su istraživanja koja su se bavila ovom tematikom objavljivana prvenstveno u psihologijskim časopisima, no ne i u časopisima specijaliziranima za područje menadžmenta.</s><s>Smatralo se da je utjecaj fizičke atraktivnosti u radnom okruženju trivijalan i nedosljedan.</s><s>Međutim, modernija istraživanja pokazuju kako su fizički atraktivniji ujedno i poželjniji, da ih se procjenjuje kao bolje kvalificirane i da često imaju veća primanja (Grdović, Nikolić i Gregov, 2015, Ako se vratimo nazad konceptu estetskog rada, vidjećemo da se takav rad prije svega bavi pitanjima diferencijacije na temelju izgleda, i to je dio općeg procesa posla (Dean, 2005, str. 762).</s><s>Pri tome, lukizam služi kao prednost ljudima koji su privlačni, ali uskraćuje mogućnosti neprivlačnima (Desir, 2010, str. 632).</s><s>Mnogi poslodavci koriste zapošljavanje na temelju izgleda kao marketinšku tehniku, jer su svjesni da izgled zaposlenika utječe na percepciju kupaca jednako kao što je utjecao na njihovu vlastitu prosudbu pri odabiru tih zaposlenika (Cavico, Muffler i Mujtaba, 2012, str. 792).</s><s>Huzzell i Larsson (2012, str. 104) tvrde slično.</s><s>Oni kažu da je fizički izgled radnika dio menadžerske ideologije i strategije.</s><s>Menadžeri su osmislili svjesne procese odabira za zapošljavanje fizički privlačnih radnika kako bi privukli više kupaca.</s><s>Oni tvrde da estetski rad počiva na pretpostavci naizgled zdravog i prikladnog tijela.</s><s>Pogodnost je i to što su pojedinci koji su svjesni svog dobrog izgleda skloniji većem samopouzdanju, što doprinosi uspjehu na radnom mjestu.</s><s>Na primjer, takvi pojedinci će vjerojatno imati i bolje komunikacijske vještine od onih koji su manje atraktivni (Bruton, 2015, str. 611).</s><s>Ipak, utjecaj atraktivnosti na poslovnu poželjnost treba gledati kroz faktor vrste posla.</s><s>Nekada ljepota može imati kontraefekat i stvoriti pojavu »lijepo je loše«.</s><s>Naime, u određenim situacijama tjelesna atraktivnost može biti nedostatak, a ne prednost.</s><s>Primjer toga može biti kada se tjelesno atraktivnije žene smatraju manje prikladnima za poslove koji se stereotipno smatraju »muškim poslovima« (Grdović et al., 2015, str. 8 i 16).</s><s>Ipak, neke kompanije ocjenjuju da je atraktivnost jednostavno nužnost za njihove kandidate (Takáč, 2020, str. 60).</s><s>Na primjer, Walters (2018, str. 3) tvrdi da je ljepota dominatna dimenzija uslužne industrije jer je zasnovana na percepciji u kojoj je »imidž sve«.</s><s>Ekonomija usluga nastavlja rasti, pa je tako vjerovatno da će problem lukizma postati upadljiviji i istaknutiji nego ikada prije.</s><s>Zbog toga se lukizam označava kao sljedeća granica u borbi protiv diskriminacije pri zapošljavanju (Warhurst et al., 2012, Jedan očiti primjer lukizma se očituje u praksi zapošljavanja poznatog američkog lanca trgovina Abercrombie & Fitch (A&F).</s><s>Od svojih zaposlenika očekuju da odgovaraju »AllAmerican« imidžu kompanije, to jeste da su mladi, atraktivni i uobičajeni atletski tipovi.</s><s>Kompanija je čak osmislila svoju »knjigu izgleda«.</s><s>To znači da kada se neko prijavi za posao u kompaniji, prvo se provjerava da li njegov izgled odgovara fotografijama u knjizi.</s><s>Nekadašnji izvršni direktor kompanije, Mike Jeffries, dao je kontraverznu izjavu da kompanija zapošljava ljude koji dobro izgledaju.</s><s>Razlog tome je što takvi ljudi privlače druge ljude dobrog izgleda, a upravo takvi kupci su poželjni.</s><s>Prema njegovim riječima, mnogi ljudi ne pripadaju i ne mogu pripadati u njihovoj odjeći.</s><s>Rigorozno je i što supervizori u mjesečnim revizijama kompanije ocjenjuju radnike prema njihovoj ljepoti.</s><s>Oni koji nisu dovoljno »slatki« se premještaju u skladište gdje se neće miješati sa kupcima (Bruton, 2015, str. 608 i 612).</s><s>Drugi primjer lukizma nalazimo kod australske trgovine odjećom General Pants.</s><s>Njihov slogan za regrutovanje radnika glasio je »ugly need not apply«, odnosno »ružni neka ne apliciraju«, što je izazvalo velik medijski bijes.</s><s>Kompanija je međutim imala namjeru da natjera potencijalne podnositelje zahtjeva da se samodiskriminiraju i isključe iz poslova koji zahtijevaju estetiku, a koju sami vjeruju Visina pojedinca je isto tako bitna za ocjenjivanje privlačnosti, odnosno neprivlačnosti.</s><s>Za žene postoji obrazac koji potječe iz svijeta mode i nalaže da su preferirane one žene koje su visoke 170 cm i više.</s><s>Sa druge strane, posljedice visine za muškarce nisu toliko značajne, ali i oni mogu patiti od diskriminacije ukoliko su preniski (Takáč, 2020, str. 61).</s><s>Novi fenomen lukizma utječe na sviju - na pojedince u svim dobnim skupinama (Zahra i Namayandeh, 2016, str. 88), na žene i na muškarce.</s><s>Žene snose veće troškove od muškaraca kako bi postigle željeni izgled, ali i muškarci su sve više razmatrani izgledom (visinom, težinom, odijevanjem i drugim aspektima) (Adomaitis et al., 2017, str. 86).</s><s>Cavico et al. (2012, str. 791) kažu da je izgled dio neverbalne komunikacije osobe, a fizička privlačnost je cijenjena kvaliteta uz koju se često vežu sreća i uspjeh.</s><s>Adomaitis et al. (2017, str. 75) navode da su standardi idealne ljepote pridonijeli lukizmu.</s><s>Prema njihovom mišljenju, idealna ljepota je definirana različitim kulturama i kulturnim stereotipima, te se s vremenom mijenja.</s><s>S druge strane, Zahra i Namayandeh (2016, str. 88 i 90) tvrde da ako je prethodno svaka grupa, pleme, grad ili velika zemlja mogla prepoznati svoje norme i ideale ljepote, sada je to teško, jer je globalizacija snažno utjecala na kulturne vrijednosti i stvorila je ujedinjenu normu ljepote.</s><s>Na ovaj fenomen su svakako utjecale korporativne marke, reklame, modeli, filmske zvijezde i globalni mediji.</s><s>Isto tako, kažu da se zapadne industrije nisu ograničile na jedan ili dva kontinenta ili regije, nego su se proširile po cijelom svijetu.</s><s>Tržište potrošača tih industrija je postalo globalno.</s><s>Tietje i Cresap (2005, str. 32) kažu da su novi vizualni mediji i tehnologije te mnoga druga zbivanja imali utjecaj na pojačavanje važnosti izgleda stvari i privlačnosti kod ljudi.</s><s>Oni navode primjer crkvi i sveučilišta, odnosno institucija koje su tradicionalno za cilj imale potčinjavanje izgleda.</s><s>Danas se te institucije trude prilagoditi generaciji sa povijesno neviđenom vizualnom senzibilnošću.</s><s>Zahra i Namayandeh (2016, str. 87) tvrde da su svjesni ili čak nesvjesni napori ljudi da izgledaju privlačno i da zasluže društveno prihvatanje, postali globalna briga.</s><s>Na to je svakako utjecao fenomen globalizacije koji je imao ogromne efekte na homogenizaciju ideala ljepote različitih kultura.</s><s>Iako lukizam dotiče sviju, u uslužnom radu je stroži u odnosu na žene.</s><s>To je zbog mišljenja da odredbe emocionalnog i estetskog rada počivaju na prirodnosti žena (Warhurst et al., 2012, str. 73), a tu je i činjenica koju iznose Kerfoot i Korczynski (u Nickson i Korczynski, 2009, str. 291) koji tvrde da je uslužni rad općenito rodno zasnovan jer na front-line radnim mjestima brojčano dominiraju žene.</s><s>Izgled na radnom mjestu je za žene postao važan još u 1980-ima kada su u nekim organizacijama morale biti odjevene u odijela, što je bila norma u korporacijskoj kulturi.</s><s>Danas je lijepo odijevanje dio svakodnevnih rituala među poslovnim ženama.</s><s>Izgled utječe na interakcije na radnom mjestu što često dovodi do nepoštenih pristranosti.</s><s>U borbi protiv tih pristranosti, žene se odijevaju na odgovarajući način da bi sebi osigurale uspjeh.</s><s>Čak nekad moraju donijeti odluku o promjeni izgleda, što nosi troškove ne samo u novcu, nego i u njihovom emocionalnom i fizičkom zdravlju (Adomaitis et al., 2017, str. 75 i 78).</s><s>Kada govorimo o emocionalnom i fizičkom zdravlju, Deborah L. Rhode, koja je možda i najpoznatija kritičarka lukizma, u svojoj knjizi »The Beauty Bias: The Injustice of Appereance in Life and Law«, istražuje društvene zahtjeve za ljepotom, cijenu ljepote i pritiske da se bude privlačno u društvu.</s><s>Raspravlja kako neprivlačne osobe koje su diskriminirane pri zapošljavanju doživljavaju sramotu i zdravstvene probleme, kao što su psihološki i fizički poremećaji anoreksije, bulimije, depresije i anksioznosti (Rhode, 2010).</s><s>Rhode (ibid.; str. 95) tvrdi da lukizam potkopava samopoštovanje ljudi i umanjuje težnje o radu, da održava lažne stereotipe i stigmatizira.</s><s>Williams i Connell (2010, str. 367) raspravljaju kako usmjerenost na estetsku radnu snagu potiče radnike da krive sami sebe, a ne svoje poslodavce za diskriminatornu radnu praksu.</s><s>Njih dvojica tvrde da radnici umjesto da protestuju protiv »ilegalne diskriminacije na poslu«, oni kažnjavaju sami sebe što »ne odgovaraju« estetskim zahtjevima posla.</s><s>Također Takáč (2020, str. 60) kaže da neatraktivnost dovodi ljude do negativnih osjetila, poput frustracije, gubitka samopouzdanja i zgražanja.</s>
<s>Prema riječima Desir (2010, str. 632) lukizam je štetan u industriji rada jer stvara neraspoređen estetski kapital te podmuklu vrijednost i nedostatke koji utječu na uspjeh pojedinaca.</s><s>Ne samo to, Bruton (2015, str. 613) tvrdi da bi lukizam mogao dovesti do toga da društvo bude manje zainteresirano za dostignuća ostvaljajući ga opterećenim sa manje ostvarenom radnom snagom, odnosno poslodavci bi mogli početi zanemarivati stvarne kvalifikacije zaposlenika.</s><s>Grdović et al. (2015, str. 7) tvrde slično kada kažu da »diskriminacija na osnovu izgleda može dovesti do velikih ekonomskih gubitaka jer odluke koje se donose na temelju čimbenika nebitnih za sam posao za posljedicu imaju oslabljenu organizacijsku učinkovitost«.</s><s>Zbog toga, u nastavku raspravljamo o utemeljenosti lukizma, kao diskriminacije na osnovu izgleda, u zakonodavnim propisima.</s><s>2.3.1 Lukizam/Izgledizam s pravnog vidika Iako diskriminacija po atraktivnosti u velikom broju slučajeva nadjačava ostale vrste diskriminacije (Patzer u Stamać, 2003, str. 12), problematičnije ju je rješavati i zbog toga se još uvijek nalazi u sivoj zoni (Warhurst et al., 2009, str. 132).</s><s>Identifikacija estetskog rada dovela je do rasprave o prednostima i nedostacima zakonodavstva kojim bi se ovaj problem trebao regulisati (Dahl, 2013, str. 63).</s><s>Međutim, lukizam je teže dokazati nego na primjer seksizam ili rasizam (Adomaitis et al., 2017, str. 86).</s><s>Lukizam je podložan individualnoj osjetljivosti, javlja se unutar i izvan klase, rase i spola, te je u skladu sa vrijednostima različitih kultura, subkultura i pojedinaca.</s><s>Lukizam nijansira i nadilazi prošle oblike prepoznatljive diskriminacije, a drugi oblici diskriminacije se urušavaju u lukizam (Desir, 2010, str. 632).</s><s>Lukizam se u većini zemalja zbog navedenih nejasnoća još uvijek ne smatra nezakonitim oblikom diskriminacije.</s><s>Na primjer, u SAD-u i Velikoj Britaniji se apelanti moraju pozvati na postojeće zakonodavstvo usredotočeno na rasnu i spolnu diskriminaciju i dokazati da se diskriminacija zasniva na nekim drugim faktorima (Warhurst et al., 2009, str. 134).</s><s>To znači da zakon omogućava organizacijama da zapošljavaju i otpuštaju radnike na osnovu njihovog izgleda sve dok su njihove prakse neutralne u odnosu na zakonski zaštićenu klasu, rasu, spol, nacionalno porijeklo, starost, vjeru, invaliditet i drugo (Bruton, 2015, str. 608).</s><s>U SAD-u, poslodavci koji zahtijevaju estetski rad moraju biti jako oprezni ukoliko ne žele da se protiv njih podigne tužba.</s><s>Standard slučajnosti se može povezati sa zaštićenom kategorijom u zakonu i od estetskog rada napraviti povredu građanskih prava.</s><s>Na primjer, poslodavac legalno može zapošljavati samo one koji dobro izgledaju, ali ako taj standard podrazumijeva zapošljavanje samo mladih, bijelih zaposlenika, poslodavac bi mogao biti optužen u skladu sa zakonom o diskriminaciji pri zapošljavanju (Cavico et al., 2012, str. 799).</s><s>Kodeks njege i oblačenja u organizaciji također može imati diskriminirajući utjecaj na pojedince.</s><s>Na primjer, zaposlenici su zbog takvih kodeksa nekad dužni prekršiti svoja rasna ili vjerska uvjerenja.</s><s>Takvi zaposlenici bi prema zakonu slobodno mogli pokrenuti postupak protiv svog poslodavca (Hay i Middlemiss, 2003, str. 84).</s><s>Zbog bojazni od pravnih komplikacija, poslodavci poželjne estetske atribute obično ne navode u opisu posla.</s><s>Tako pojedinci imaju poteškoće dokazati da je njihove odbijanje ili otpuštanje posljedica neusklađenosti s estetskim pravilima koje im je organizacija nametnula (Karagianni, Međutim, diskriminirani pojedinci nekad uspiju u svom naumu.</s><s>Tako je 2004. godine, već spomenuti američki lanac trgovina Abercrombie & Fitch, podmirio tužbu od 40 miliona dolara koju su protiv njega pokrenuli njegovi zaposlenici, pripadnici manjina.</s><s>Tvrdili su da su bili diskriminirani na osnovu izgleda od strane kompanije.</s><s>Abercrombie & Fitch je iskoristio izgovor da je od uposlenika želio da slijede imidž kompanije, a da manjine najvjerovatnije nemaju pravi izgled da taj imidž podrže (Mears, 2014, str. 1337 i 1338).</s><s>Treba spomenuti i prvi proslavljeni slučaj tužbe zbog „lukizma“.</s><s>Riječ je o TV voditeljici Christine Craft koja je 1983. godine tužila televizijsku postaju u Kansas City-ju.</s><s>Craft je tvrdila da ju je postaja otpustila da bi zaposlila fizički atraktivniju osobu da čita vijesti.</s><s>Craft je odnijela pobjedu na 2 ročišta, ali je konačno izgubila kada je slučaj dospio do Američkog Vrhovnog suda (Aaron Hall Attorney, 2021).</s><s>Iako većina država nema zakon koji štiti izričito od diskriminacije na osnovu izgleda, uvijek postoji iznimka.</s><s>Australija je 1995. godine uvela Zakon o jednakim mogućnostima koji nalaže da je protivzakonito nekoga nepravedno tretirati ili diskriminirati zbog njegovog fizičkog izgleda, odnosno njegovih fizičkih karakteristika.</s><s>Zakon definira da se u te karakteristike ubrajaju visina, težina, veličina i oblik te fizičke karakteristike poput ožiljaka, stanja kože i urođenih žigova (Warhurst et al., 2009, str. 134).</s><s>Što se tiče Bosne i Hercegovine, zakon ove države ne navodi direktno pitanje izgleda kao diskriminatorne prakse pri zapošljavanju.</s><s>Međutim, navodi »svaku drugu okolnost koja ima za svrhu ili posljedicu da bilo kojem licu onemogući ili ugrozi priznavanje, uživanje ili ostvarivanje na ravnopravnoj osnovi, prava i sloboda u svim oblastima života«.</s><s>U to, u kasnijim navodima, ubraja i proces zapošljavanja (Službeni glasnik BiH, broj 59/09).</s><s>Možemo zaključiti da je i u slučaju Bosne i Hercegovine lukizam jako teško dokazati ukoliko nije u slučajnom skladu sa ostalim, jasno navedenim, oblicima diskriminacije.</s><s>2.4 Etička upitnost estetskog rada</s>
<s>Mislimo da je etičnost estetskog rada potrebno sagledati iz dva različita stanovišta.</s><s>Prvo svakako sagledava etičnost pri odabiranju radnika, pri čemu su osobe sa odgovarajućim estetskim karakteristikama ujedno i poželjnije.</s><s>Drugo stanovište bi moglo sagledavati etičnost kodeksa oblačenja koji se zahtijeva od radnika u trenutku kada stupe u radni odnos.</s>
<s>2.4.1 Etičnost selekcije pojedinaca na osnovu njihovih estetskih karakteristika Bruton (2015, str. 630) kaže da idealan svijet ne postoji, jer da postoji, nijedan aspekt izgleda ne bi se razmatrao u pitanju zapošljavanja.</s><s>U idealnom svijetu tvrtke bi bile mnogo manje zabrinute za izgled svojih zaposlenika, dok u realnosti Molloy (u Adomaitis et al., 2017, str. 75 i 76) kaže da čak i nošenje pogrešne odjeće može označiti neuspjeh u karijeri.</s><s>Mnogi ljudi vjeruju da je diskriminacija na osnovu izgleda pri zapošljavanju nemoralna, štoviše da je i nelegalna.</s><s>Međutim, što se tiče legalnosti, većina država nema niti će ikad imati primijenjene zakone koji zabranju diskriminaciju na osnovu izgleda (Corbett, 2011, str. 625 i 626), a što se tiče moralnosti, i o tome bi se mogla napraviti čitava debata.</s><s>Zbog toga, u nastavku donosimo argumente različitih autora koji su ispitivali etičnost estetskog rada i te argumente pokušavamo analizirati.</s><s>Menadžeri često moraju donositi odluke i poduzimati akcije na osnovu moralnih obzira, a Bruton (2015, str. 630) tvrdi da treba postojati ograničenje u kojem se od preduzeća moralno traži da budu bolja od ljudi kojima služe jer ono što preduzeća u sistemu slobodnog tržišta pružaju i prodaju je funkcija onoga što ljudi žele i što su spremni platiti.</s><s>Naime, moral je skup nepisanih pravila koji razgraničava dobro od zla i koji utvrđuje međuljudske odnose, a nastaje na temelju zahtjeva društva, društvene svijesti, sistema običaja, navika i normi (Radoš, 2017, str. 41).</s><s>Postoje mjerodavni vodiči za međuljudsko ponašanje, a nazivaju se normativni moralni standardi i izvode se iz više izvora, među kojima se posebno ističe tradicija društva (Bird i Waters, 1987, str. 1).</s><s>Kada govorimo o tradiciji jednog društva, moderni sociolozi tvrde da su njeni okviri utemeljeni u ranijim razdobljima.</s><s>Međutim, danas se ti okviri nalaze u dubinama zajedničke svijesti i misli svih članova tog društva te ona ne bi opstala da je nisu marljivo čuvali, slijedili i permanentno nametali njeni sljedbenici (Halilović, 2013, str. 83 i 84).</s><s>Iz toga slijedi Brutonova (2015, str. 613) misao da loši efekti zapošljavanja na osnovu izgleda, koje kritičari uglavnom navode, ne proizlaze iz samih korporativnih praksi zapošljavanja, već iz široko rasprostranjenih društvenih stavova i sklonosti koji bi jednako postojali i trajali bilo da kompanije sudjeluju u praksi zapošljavanja na osnovu izgleda ili ne.</s><s>Rhode (2010, str. 108) tvrdi da je zapošljavanje na osnovu izgleda opravdano samo kada je izgled od presudne važnosti za zanimanje, ali Bruton (2015, str. 613) tvrdi da se često zaboravlja da potrošači dobijaju zadovoljstvo od robe koju kupuju, a ono ovisi o zaposlenicima kompanije.</s><s>On navodi da je njihovo zadovoljstvo sa konsekvencijalističkog stanovišta očigledno jednako kao i nezadovoljstvo onih na koje zapošljavanje na osnovu izgleda negativno utječe.</s><s>S obzirom da se nijedno sa preciznošću ne može kvantificirati, Bruton tvrdi da su konsekvencijalistički argumenti protiv zapošljavanja na osnovu izgleda nepovjerljivi.</s>
<s>Na osnovu gore navedenog, slijedi zaključak da ako je zapošljavanje na osnovu izgleda nemoralno, krivca za takvu akciju ne treba tražiti u poduzećima nego u društvu koje takvo ponašanje nameće.</s><s>Istina je da društvena svijest i sistem običaja, navika i normi nisu isti u svim dijelovima svijeta.</s><s>Ono što je prikladno, legitimno i pohvalno u jednoj zemlji, u drugoj može biti označeno kao moralno neprihvatljivo.</s><s>Zbog toga Forsyth i O'Boyle (2011, str. 353) tvrde da se kompanije koje posluju internacionalno suočavaju ne samo sa razlikama u jeziku ili vremenskim zonama i zakonskim propisima, nego i razlikama u poslovnoj etici među državama u kojima posluju.</s><s>Dalje, Warhurst et al. (2009, str. 132) govore o moralnim kontradiktornostima pri filtraciji potencijalnih zaposlenika.</s><s>Ako se filtracija vrši na kriteriju akademskih i stručnih kvalifikacija, onda je ona prihvatljiva, dok s druge strane, kada se potencijalni zaposlenici filtriraju na osnovu rase, spola, invaliditeta i starosti, onda je filtracija zakonski zabranjena.</s><s>Bruton (2015, str. 614 i 615) kaže da kada podnositelju zahtjeva za posao nedostaje diploma ili neki drugi obrazovni dokument i zbog toga biva odbijen, niko nikada neće reći da je poslodavac postupio diskriminatorno »protiv neobrazovanih«.</s><s>Isto navodi primjere odbijanja slabovidnih vozača autobusa, striptizeta muškog spola u noćnom klubu, starijih pilota putničkih mlažnjaka ili radio voditelja sa govornim manama.</s><s>Bruton navodi da je i inteligencija u velikoj mjeri genetska, a ono što nije proizvod nasljednosti značajno je oblikovano ranim okruženjem i odgojem.</s><s>Tietje i Cresap (2005, str. 45) su oštri kada kažu da prava nepravda leži u zakonima protiv diskriminacije koji iznuđuju pojedinačne izbore.</s><s>Poslodavce bi sigurno podržala i libertarijanska filozofska doktrina koja se zalaže za snažnu zaštitu individualne slobode (The Stanford Encyclopedia of Philosophy, 2016).</s><s>Ako smo dosad moralnost zapošljavanja na osnovu izgleda ispitivali kroz subjektivna mišljenja različitih autora, možda je vrijeme da je ispitamo kroz široko rasprostranjene etičke teorije.</s><s>To su već uradili Cavico, Muffler i Mujtaba (2013, str. 105).</s><s>Koristili su se sa 4 glavne teorije zapadne civilizacije jer one čine etičku komponentu zapadnom znanju i mišljenju.</s><s>U pitanju su etički egoizam, etički relativizam, utilitarizam i kantovska etika.</s><s>Prije nego što nastavimo, mislimo da je neophodno razložiti za šta se svaka od ovih teorija zalaže.</s><s>Cavico, Muffler i Mujtaba raspravu počinju sa etičkim egoizmom.</s><s>Rachels (2003, str. 71) kaže da je etički egoizam doktrina u kojoj se osoba trudi da unaprijedi isključivo vlastiti interes.</s><s>Etički egoizam daje poticaj egoističnom djelovanju.</s><s>Takvo djelovanje je ne samo opravdano, nego i zahtijevano jer time osoba maksimizira svoje dobro.</s><s>Etički egoizam ne zabranjuje osobi da pomaže drugima.</s><s>Naime, nekad se slučajno desi da se interes osobe podudari sa interesima drugih.</s><s>Tada osoba pomažući drugima ustvari pomaže sebi.</s><s>Stoga, takva akcija je ispravna ne zato što drugi imaju korist od nje, nego zato što ta osoba ima korist od nje.</s><s>Jedan primjer je gdje učenik pokušava uvjeriti nastavnika da odgodi provjeru znanja.</s><s>Ako u tome uspije, akcija će prvenstveno koristiti njemu, pa tek onda drugima.</s><s>Dalje se spominje teorija etičkog relativizma.</s><s>Cavico et al. (2013, str. 107) za etičke relativiste kažu da oni poriču postojanje bilo kakvih objektivih, univerzalnih moralnih pravila koji mogu stvoriti apsolutni moralni sistem i vrijediti za sve ljude, u svim društvima i u svako doba.</s><s>Etički relativisti se vode starom latinskom poslovicom »U Rimu budi Rimljanin«, želeći ukazati na to da je moral samo u vezi sa određenim društvom u određeno vrijeme.</s><s>Na svijetu postoje različite kulture, subkulture, društvene klase, srodstva i radne grupe.</s><s>Sve ove komponente društva odražavaju različite standarde, običaje i uvjerenja.</s><s>Zbog toga etički relativisti tvrde da se treba pronaći odgovarajuće »društvo«, a zatim pokušati utvrditi moralna uvjerenja tog društva.</s><s>Kada neko utvrdi ta moralna uvjerenja i ponaša se u skladu sa običajima tog društva, onda se on ponaša moralno.</s><s>Slijedi etička teorija utilitarizma.</s><s>Mill (1879, str. 917) kaže da je u utilitarizmu ili »načelu najveće sreće« moralno ispravna ona akcija koja promovira i proizvodi sreću, dok je moralno neispravna akcija koja proizvodi i promovira suprotno od sreće.</s><s>Onaj koji djeluje, ne treba djelovati u korist svoje vlastite sreće, nego u korist ukupne sreće svih izravno i neizravno zahvaćenih pojedinaca i grupa.</s><s>Prema načelu najveće sreće, ultimativni cilj je postojanje koje je prožeto sa što manje bola, a sa što više sreće i uživanja.</s><s>Utilitarizam podržava dobro i korist svih, a ne samo lično dobro i korist (Shirvani, 2008, str. 52), a moralan postupak je onaj koji ostvaruje najveću prevagu dobrih nad lošim posljedicama (Rachels u Kudlek, 2014, str. 132).</s><s>Zadnja etička teorija koja se spominje je kantovska etika.</s><s>Immanuel Kant je utilitarizam prozvao nemoralnom etičkom teorijom.</s><s>On smatra da nije moralno legitimirati bol, patnju, iskorištavanje i nepravdu koju pojedinci trpe da bi bila ostvarena sveukupna sreća.</s><s>On je napravio formalni test na samu akciju kojeg je nazvao kategorički imperativ »kategorički« jer je ovaj etički princip apsolutan test morala, »imperativ« jer svako mora znati sebi narediti da bude moralan i da čini ispravne stvari, čak i kada to nije u njegovom vlastitom interesu.</s><s>Jedan od glavnih testova je test Kraljevstva krajeva (engl.</s><s>The Kingdom of Ends Test) gdje čak i akcija koja proizvede veće dobro može biti nemoralna ako u sebi ne poštuje, omalovažava i koristi ljude kao puko sredstvo.</s><s>Sa svakim se mora postupati dostojanstveno i s poštovanjem.</s><s>Tu je i test Agent-primatelj (engl.</s><s>Agentreceiver test).</s><s>Svrha ovog testa je da osoba razmotri moralnost radnje stavljajući sebe i u poziciju agenta, odnosno davalaca radnje i u poziciju primatelja radnje.</s><s>Ako se osoba u poziciji primatelja radnje osjeća kao da ne želi da joj se ta radnja desi, tada je postupak Cavico et al. (2013, str. 106 – 115) zaključuju sljedeće: ▪ Određeni zadaci koji su esencijalni za poslovanje itekako ovise o izgledu zaposlenika (prodavač marke ne obavlja samo funkciju prodaje odjeće, nego obavlja i funkcije povezane sa modelingom).</s><s>Zapošljavajući osobe koje dobro izgledaju, poslodavci održavaju i unapređuju brend, stil i imidž kompanije.</s><s>Ne samo to, biranje kandidata sa lijepim izgledom zadovoljava i kupce.</s><s>S obzirom da bi osoba, prema teoriji etičkog egoizma, uvijek trebala promicati vlastiti interes i tražiti najveći balans dobra za sebe, onda je prema takvoj teoriji zapošljavanje na osnovu izgleda moralno, sve dok je izgled povezan sa imidžom, svrhom posla i funkcijama određenog položaja.</s>
<s>▪ S obzirom da se norme izgleda mjere i često zasnivaju na društvenim uvjerenjima i normama te ih društvo jasno diktira, možemo zaključiti da prema etičkom relativizmu ono što društvo smatra »privlačnim« je standard ili norma izgleda za to društvo.</s><s>U slučaju SAD-a prevladavajuća društvena norma je da je atraktivnost »dobra«, pa bi poslodavac preferirajući lijepe djelovao u skladu sa društvenim normama, a time i djelovao moralno u skladu sa etičkim relativizmom. ▪ Utilitarizam je gledište po kojem uvijek treba da proizvedemo najveće dobro za najveći broj ljudi, uz jednako uzimanje u obzir svih onih koji su zahvaćeni.</s><s>Shodno tome, slijedi analiza zahvaćenih skupina.</s><s>Prva skupina su podnosioci prijava za posao i zaposlenici.</s><s>Dokazano je da privlačni ljudi često izazivaju simpatiju, divljenje i opraštanje.</s><s>Također, njihova atraktivnost može utjecati na percepciju poslodavca o njihovim mogućnostima i kvalifikacijama, tako da kriterij izgleda neutemeljeno utječe na ocjenu poslodavca o zaposlenicima po drugim kriterijima, poput sposobnosti i kvalifikacija.</s><s>Time su društveno poželjnije osobine, poput dopadljivosti, iskrenosti i kompetentnosti, pripisane atraktivnim osobama,</s>
<s>lijenima kontraproduktivnima.</s><s>Time bi posljedice zapošljavanja na osnovu izgleda za podnosioce prijava i zaposlenike mogle biti štetne.</s><s>Druga skupina su poslodavci i menadžeri.</s><s>Naime, imidž može biti vrlo važan faktor za poslodavca, a atraktivnost može biti bitna komponenta tog imidža.</s><s>Ne samo to, poslodavci nekada teže zadovoljiti uočene sklonosti kupaca jer to može imati direktan utjecaj na profitabilnost.</s><s>Stoga, poslodavci u obliku imidža, zadovoljstva kupaca, profitabilnosti i uspjeha, zasigurno mogu imati koristi od zapošljavanja i zadržavanja atraktivnih zaposlenika.</s><s>Time je za poslodavce korist zapošljavanja na osnovu izgleda veća nego šteta.</s><s>Dalje su tu žene i pripadnici manjina.</s><s>Standardi i zahtjevi za lijepim izgledom mogu imati više nepovoljne nego povoljne posljedice za žene i pripadnike manjina.</s><s>Razlog tome je politika izgleda koja se zasniva na bijelo-muškim standardima privlačnosti.</s><s>Na žene se inače stavlja veći pritisak nego na muškarce u formi standarda atraktivnosti.</s><s>Što se tiče pripadnika manjina, u društvu »većina« , koju često čini jedna rasna ili etnička grupa, nastoji oblikovati opći kulturni konsenzus o atributima koji se smatraju privlačnima.</s><s>Na primjer, u SAD-u se bijelci smatraju privlačnijima od ostalih rasnih skupina.</s><s>Oni određuju šta je lijepo i nameću svoje vrijednosti izgleda, estetike i njege ostatku društva.</s><s>Četvrta skupina su kupci.</s><s>Kupcima i klijentima sigurno je drago kada ih usluži atraktivno osoblje.</s><s>Oni su čak spremniji kupiti odjeću kada vide da ona izgleda dobro na atraktivnim prodavačima brenda.</s><s>Kupcima zapošljavanje na osnovu izgleda pridaje veće zadovoljstvo nego nezadovoljstvo.</s><s>Kada je u pitanju pravni sistem, ako bi se izgled smatrao zakonski zaštićenom kategorijom, sudije bi imale herkulski pravosudni poduhvat pokušavajući definirati ko je, a koji nije, »atraktivan«.</s><s>Rezultat bi bile nedosljedne sudske odluke zasnovane na subjektivnim standardima atraktivnosti te bi parnice bile neutemeljene.</s><s>Svako bi mogao podići tužbu protiv diskriminacije na osnovu izgleda i očekivati odštetu.</s><s>Kada bi diskriminacija na osnovu izgleda bila zakonski regulisana, pronašli bismo veću štetu nego korist.</s><s>Što se tiče društva, društvo u SAD-u jasno daje prednost »dobrom izgledu« i fizičkoj atraktivnosti.</s><s>Slijedom toga, čak i kad bi se takva diskriminacija zakonski regulisala, upitno je da li društvo ima isto moralno uvjerenje o ovoj vrsti diskriminacije kao što ima o rasnoj ili seksualnoj diskriminaciji.</s><s>Osim toga, dopuštanje poslodavcima da vrše diskriminaciju na osnovu izgleda naglašava vrijednost ekonomske efikasnosti.</s><s>Poslodavcima se treba omogućiti da osnivaju i upravljaju svojim poslovanjem onako kako smatraju ispravnim i profitabilnim.</s><s>Što se tiče društva općenito, diskriminacija na osnovu izgleda je opravdana.</s><s>Ispitivanjem posljedica diskriminacije na osnovu izgleda u svim zahvaćenim skupinama, postoji više dobrih nego loših posljedica u omogućavanju poslodavcu da diskriminira na osnovu izgleda.</s><s>Slijedi da je prema teoriji utilitarizma, diskriminacija na osnovu izgleda pri zapošljavanju moralna. ▪ Na osnovu testa Kraljevstva krajeva, ako standard atraktivnosti čini da poslodavci diskriminiraju aplikante na osnovu rase, boje kože, spola, religije, starosti, invaliditeta i slično, onda bi takav standard bio nemoralan.</s><s>Kriterij atraktivnosti bi također bio nemoralan kada ne bi bio direktno vezan za svrhu određenog posla.</s><s>Međutim, atraktivnost je u određenim okolnostima izravno povezana s markom, imidžom tvrtke ili funkcijama posla.</s><s>U tom slučaju je diskriminacija na osnovu izgleda pri zapošljavanju prema kantovskoj etici moralna.</s><s>Razlog tome je da neprivlačni ljudi jednostavno nisu kvalificirani za posao.</s><s>Osvrćući se na analizu kroz četiri navedene etičke teorije, Cavico et al. (2013, str. 115) tvrde da je diskriminacija na osnovu izgleda pri zapošljavanju generalno i legalna i moralna.</s>
<s>Međutim, u nekim situacijama postupanje prema etičkim teorijama nam se čini iracionalno.</s><s>Razlog tome su naše urođene moralne intuicije koje nam, prema filozofskom stajalištu etičkog intuicionizma, pomažu da spoznamo moralne istine.</s><s>Dakle intuicije su preduvjet za moralne istine koje su temeljna moralna načela.</s><s>One su samoopravdavajuće i samoevidentne i izvor su svega ostaloga moralnog znanja (Kudlek, 2014, str. 126 i 127).</s><s>Prema etičkom intuicionizmu, moralne prosudbe su uzrokovane brzim moralnim intuicijama za kojima slijedi sporije moralno zaključivanje (Haidt u Kudlek, 2014, str. 135).</s><s>Većina etičkih teorija dolazi u sukob sa moralnim intuicijama.</s><s>Kudlek (2014, str. 131 i 132) sa svojim argumentima koji se tiču urođene moralne intuitivnosti pobija neke normativne etičke teorije.</s><s>Počevši od etičkog egoizma, daje sljedeće argumente.</s><s>Ona kaže da etički egoizam dolazi u sukob sa našim moralnim intuicijama i odudara od stvarne životne prakse.</s><s>Mnogi ljudi će djelovati za dobrobit drugih, i to bez očekivanja da im se ta usluga kompenzira.</s><s>Primjer koji navodi je spašavanje djeteta od utapanja.</s><s>Mala vjerovatnoća je da će spasiocu usluga biti kompenzirana, a ipak mnogi ljudi bi to učinili bez razmišljanja, čak i kad su u pitanju potpuni stranci.</s><s>Za utilitarizam tvrdi da je naizgled privlačan jer nam se čini racionalno tražiti maksimizaciju ukupne dobrobiti, smanjenje patnje u svijetu i povećanje sreće.</s><s>Međutim, šta kada bi liječnik svjesno usmrtio zdravog pacijenta kako bi njegovim organima spasio petero bolesnih?</s><s>Kudlek kaže da bi se u tom slučaju potpuno nevina osoba morala žrtvovati kako bismo mi bili utilitaristički pravedni.</s><s>U primjeru utilitarizma, žrtvovanje te osobe je ne samo dopustivo, nego i zahtjevano, što se u potpunosti kosi sa našim poimanjem pravednosti.</s><s>Zamršenije postaje kada razmotrimo riječi Haidta (2001, str. 19) koji kaže da čak i ako su moralne intuicije djelomično urođene, djeca na kraju završe sa moralom koji je jedinstven za njihovu kulturu ili grupu.</s><s>Singer (u Kudlek, 2014, str. 140) tvrdi da su kultura i religija odgovorne za oblikovanje moralnih intuicija, jer čak i utilitaristi trebaju polazište za dobro i loše kako bi znali procijeniti najbolje ukupne posljedice.</s>
<s>Zaključujemo da čak i moralne intuicije ne mogu biti objektivne nego da one zavise od društva do društva i od osobe do osobe.</s><s>Različite kulture i tradicije kroje različite moralne intuicije i različite moralne prosudbe te nam se zasad čini nemogućim sa sigurnošću potvrditi da li je zapošljavanje na osnovu izgleda moralno ili nemoralno.</s><s>A šta sa osjećajima?</s><s>Shodno neuroznanstvenim istraživanjima, emocije mogu uzrokovati moralno iracionalno djelovanje jer su moralne intuicije produkt emocija i miješaju se sa moralnim prosudbama.</s><s>Kada su u pitanju moralno osobne dileme, emocionalni podražaj biva još veći, kao i utjecaj na moralno prosuđivanje (Kudlek, 2014, str. 137).</s><s>Hume (u Haidt, 2001, str. 3) tvrdi da su moralni sudovi slični estetskim sudovima.</s><s>Oboje su predvođeni osjećajima, a ne razumom.</s><s>Prema njegovim riječima, razum je rob strastima i moralno znanje postižemo neposrednim osjećajem i finim unutarnjem smislom, a ne lancem argumenata i indukcije.</s><s>Osoba kojom vlada razum, a kojoj nedostaje moralna sentimentalnost bi, prema njegovim riječima, imala problem sa odabirom ciljeva.</s><s>Za takvu osobu Haidt (2001, str. 3) kaže da bi izgledala kao ono što danas nazivamo psihopatom.</s>
<s>Očigledno je da na percepciju moralnosti utječu razni čimbenici, a u tekstu smo konkretno naveli kulturu i tradiciju društva, intuitivnost i emocije.</s><s>Čak i ako se odlučimo voditi normativnim etičkim teorijama, opet ćemo biti više naklonjeni onoj teoriji prema kojoj nas više vuku naši osjećaji i intuicije, s obzirom da znamo da svaka od etičkih teorija nudi različitu definiciju moralnosti.</s>
<s>Zanimljivo je da Wolf (u Kudlek, 2011, str. 50) za moralne teorije kaže da usmjeravaju ljude da postanu moralni sveci.</s><s>Međutim, to uopće nije nešto čemu bismo trebali težiti jer bismo tad bili lišeni onog što smatramo cjelovitim i ispunjenim životom.</s><s>Što se tiče konkretno zapošljavanja na osnovu izgleda, Tietje i Cresap (2005, str. 37) tvrde da se velike sfere u životu ne mogu zamisliti bez prosudbe na osnovu izgleda.</s><s>Za primjer navode privlačnost i romantiku.</s><s>Oni kažu da je to čovjekov impuls i njegova prirodnost, a pokušaj promjene te prirodnosti je izopačenje tog impulsa.</s><s>Time je lukizam pravljenje abnormalnim onoga što je inače u prirodi normalno.</s><s>Ono što je uobičajeno i neupitno u nekim sferama života, poput u romantičnoj situaciji, u drugim sferama postaje nepravedno, na primjer na poslu.</s><s>Sama definicija selekcije izjašnjava da taj proces podrazumijeva određivanje karakteristika potrebnih za efikasno obavljanje konkretnog posla te omogućuje odabiranje najpogodnijih ličnosti za obavljanje istog (Sajfert, 2006, str. 105).</s><s>Tekst završavamo sa mišlju Rand (u Kudlek, 2011, str. 12) koja kaže da »moralnost, koja se usudi tvrditi da sreću treba tražiti u odricanju od sreće, je drska negacija moralnosti« .</s>
<s>2.4.2 Etičnost kodeksa oblačenja u organizaciji Estetski rad ne podrazumijeva samo selekciju kandidata na osnovu njihovog fizičkog izgleda, nego je to kompleksniji pojam koji označava i potrebu da se ti pojedinci, kada budu primljeni na posao, odijevaju i njeguju svoj fizički izgled u skladu sa zahtjevima organizacije.</s><s>U poglavlju smo se dosad bavili analizom argumenata različitih autora koji su ispitivali koliko je etično filtrirati kandidate na osnovu njihovog fizičkog izgleda, sad je bitno analizirati stavove istraživača po pitanju etičnosti estetskog rada u trenutku kada pojedinci stupe u organizaciju.</s>
<s>Poznato je da poslodavci žele poboljšati korporativni brend i njegovati profesionalno poslovno okruženje zahtjevanjem od zaposlenika da se pridržavaju kodeksa oblačenja.</s><s>Takav kodeks često regulira sve, od odijevanja i njege tijela do lične higijene (Zalesne, 2007, str. 535 i 536).</s><s>Iako se ne čini tako, uniforme koje su propisane kodeksom oblačenja imaju brojne prednosti.</s><s>Karch i Peters (2017, str. 2) tvrde da uniforme štite korisnike i podržavaju standardizaciju procesa susreta sa uslugom.</s><s>Dalje, one osiguravaju funkcionalnost, zdravlje i sigurnost, a posebno u hotelsko-ugostiteljskom okruženju.</s><s>Uniforme imaju komunikativnu moć, kako u unutrašnjoj tako i u spoljašnjoj sferi korporacije.</s><s>Na primjer, one stvaraju osjećaj pripadnosti grupi, što je slučaj u sportu gdje uniforma razvija timski duh.</s><s>U primjeru profesija poput policije, ljekara i slično, korištenje uniforme može izražavati autoritet i legitimaciju.</s><s>Za potrošače, prema Nelson i Bowen (2000, str. 86), uniforma znači lakšu identifikaciju zaposlenih kada imaju pitanja ili primjedbe.</s><s>Također, pomoću kodeksa oblačenja usluga biva opipiljivija na takav način da nudi gostima ideju o tome kakvu vrstu usluge da očekuju.</s><s>Dakle, uniforme ispunjavaju različite potrebe na različitim nivoima, a za uslužnu industriju, Daniel et al. i Heide et al. (u Karch i Peters, 2017, str. 1) navode stratešku i operativnu razinu.</s><s>Na prvoj razini uniforme su potrebne kako bi se stvorila poželjna atmosfera susreta sa uslugom.</s><s>Na drugoj, operativnoj razini, uniforme imaju funkcionalnu ulogu jer osiguravaju zdravstvene i sigurnosne standarde, koji su prema Rahman (2019, str. 19) često zahtijevani od strane zakona.</s>
<s>Za mnoge organizacije uniforme su dio paketa pogodnosti i doprinose većem zadovoljstvu, kako zaposlenih, tako i kupaca.</s><s>Za neke zaposlenike uniforme za posljedicu imaju veću radnu posvećenost i predanost.</s><s>Međutim, neki zaposlenici se mogu osjećati kao da gube vlastitu ličnost dok su na dužnosti (Karch i Peters, 2017, str. 2).</s><s>Levi (2007b, str. 244) navodi primjer jedne radnice u kasinu.</s><s>Nova politika na radnom mjestu je od nje zahtijevala da svakodnevno uvija kosu, nosi štrample, lakira nokte i koristi šminku.</s><s>Spomenuta radnica se nikad nije šminkala, niti na poslu, niti izvan njega.</s><s>Zbog osjećaja ogromne nelagodnosti je napustila posao u kasinu, iako je tamo provela više od dvadeset godina svog života.</s><s>Rahman (2019, str. 19) navodi još jedan primjer.</s><s>U pitanju su diskriminatorni kodeksi oblačenja u hotelima u Maleziji koji ograničavaju žene da nose hidžab na recepciji, odnosno maramu kojom muslimanke pokrivaju kosu.</s><s>Od njih se zahtijeva da nose haljine koje nisu u skladu sa njihovim religijskim uvjerenjima.</s><s>Malik et al. (2019, str. 2) također tvrde da vjerske manjine u nekim državama mogu iskusiti značajne barijere uzrokovane poslovnim kodeksima, a koji su u konfliktu sa njihovim religijskim uvjerenjima.</s><s>Također, poslodavci često zahtijevaju od muškaraca da budu obrijani i kratko ošišani, da nose odijela i kravate.</s><s>Od žena zahtijevaju da nose suknje, haljine, cipele sa visokim potpeticama i da se šminkaju.</s><s>Vidljive tetovaže, pirsinzi i nekonvencionalne frizure su u organizacijama često zabranjene (Zalesne, 2007, str. 535 i 536).</s><s>Levi (2007a, str. 365) kaže da takvi kodeksi odijevanja koji zahtijevaju rodnostereotipni izgled žena i muškaraca ne utječu na sve ljude u istoj mjeri.</s><s>Za većinu muškaraca i žena to neće predstavljati problem, ali za neke ljude izgledati stereotipno ženstveno ili stereotipno muževno znači odreći se svog vlastitog identiteta.</s><s>Zahtjev za takvim stereotipnim izgledom kod njih može rezultirati potpunom nemogućnošću da nastave raditi u određenoj organizaciji.</s><s>Dakle, postoji određen procenat ljudi na koje će kodeks oblačenja djelovati negativno, čak i diskriminatorno.</s><s>Stoga ćemo pokušati dokučiti koliko je etično kada poslodavci zahtijevaju od uposlenika da se oblače i njeguju svoj izgled na strogo određen način.</s>
<s>Ako ćemo se voditi gore navedenim metodama, opet ćemo se naći u moralnom ćorsokaku, ne znajući je li moralnije dati poslodavcu slobodu izbora ili je moralnije oduzeti mu njegova prava i podržati pojedince koji se osjećaju diskriminirano.</s><s>Kada poslodavac od svojih zaposlenika zahtijeva da postupaju u skladu sa kodeksom oblačenja organizacije, etički egoizam kaže da je takav poslodavac moralan, etički relativizam da je moralan, utilitarizam da je moralan, a kantovska etika da je nemoralan.</s><s>Prema etičkom egoizmu on postupa moralno jer djeluje u skladu sa interesom i ugledom svoje kompanije.</s><s>Prema etičkom relativizmu da li je nešto moralno ili nije ovisi od standarda i navika određenog društva.</s><s>Naše mišljenje je da su pojedinci koji se smatraju negativno pogođeni od strane kodeksa oblačenja u većem broju društava manjina.</s><s>Prema tome, vjerovatno većina smatra kodeks oblačenja moralnim i prikladnim, te na osnovu etičkog relativizma ono često i jeste moralno i prikladno.</s><s>Utilitarizam smatra da je postupak moralan kada donosi sreću većini.</s><s>Uzevši neke skupine u obzir, poput poslodavaca, većeg broja zaposlenih, kupaca i društva općenito, vidimo da na njih kodeks oblačenja ne djeluje negativno.</s><s>Stoga je prema utilitarizmu kodeks oblačenja moralan.</s><s>Prema kantovskoj etici je kodeks oblačenja nemoralan jer omalovažava pojedine skupine i jer se ni poslodavac vjerovatno ne bi htio naći na mjestu negativno pogođenih pojedinaca.</s><s>Zaključak je da je za kodeks oblačenja, kao i za zapošljavanje na osnovu izgleda, teško, a možda čak i nemoguće odlučiti da li je etično ili nije.</s><s>3 ZAKLJUČAK TEORIJE – PROBLEMATIČNE TAČKE ESTETSKOG RADA</s>
<s>Koncept estetskog rada podrazumijeva zapošljavanje pojedinca na osnovu njegovog fizičkog izgleda.</s><s>Ne samo to.</s><s>Kada pojedinac stupi u organizaciju, njegov izgled se komodificira kroz razne kodekse oblačenja kako bi se on uklopio u imidž kompanije.</s><s>Na osnovu toga, kompanija postaje konkurentna i ostvaruje novčanu dobit.</s><s>Za fizički izgled kažemo da se sastoji iz osobina skinutog tijela te od načina na koji se pojedinac prezentuje putem odijevanja, šminkanja, tipa frizure i drugo (Graf 1.).</s>
<s>Izvor podataka: Lee et al., 2017; Adomaitis et al., 2017 Kada se u naučnoj literaturi raspravlja o estetskom radu kao diskriminatornoj praksi, teško nailazimo da je neko napravio distinkciju između izgleda koji je prirodno urođen (osobine skinutog tijela) te izgleda kao rezultata estetskog rada na samom sebi (uvijanje kose, šminkanje, oblačenje lijepe garderobe, parfemisanje...).</s><s>Istina je da su spomenute vrste izgleda obje zahtijevane od strane poslodavca, ali mi smatramo da poslodavac ne postupa u oba slučaja diskriminatorno.</s><s>Naše mišljenje je da se diskriminacija treba dovoditi u vezu sa nečim na šta čovjek ne može utjecati (na primjer na urođen oblik tijela i slično), ali ne i sa zahtjevom poslodavca da se pojedinac oblači i dotjeruje u skladu sa imidžom kompanije.</s><s>Dakle, prema našem mišljenju, kada poslodavac odbije zaposliti radnika ili ga otpusti zbog njegovih prirodno urođenih osobina skinutog tijela, onda on postupa diskriminatorno.</s><s>Međutim, kada poslodavac od radnika očekuje određenu vrstu dotjeranosti i to mu jasno daje do znanja, tada on, prema našem mišljenju, ne postupa diskriminatorno.</s><s>Razlog je što čovjek na dotjeranost može utjecati i što je dotjeranost jednostavno uslov određenog radnog mjesta.</s><s>Samim tim, iako estetski rad u teoriji podrazumijeva da pojedinac ima osobine skinutog tijela koje su u skladu sa imidžom organizacije te da se dotjeruje u skladu sa imidžom organizacije, koncept se ne može nužno poistovjetiti sa lukizmom.</s><s>Koncept može, a i ne mora biti diskriminatoran.</s><s>Diskriminatoran je kada su u pitanju zahtjevi za onim što osoba ne može ispuniti (na primjer da osoba bude vitka i visoka, kada je u stvarnosti niska i punašna), a nije diskriminatoran kada su u pitanju zahtjevi koje osoba može ispuniti (na primjer da uvije kosu, obrije bradu i nalakira nokte).</s>
<s>Na osnovu navedenog, naš stav je da se koncept estetskog rada ne treba gledati samo kroz sferu lukizma gdje pojedinci bivaju obespravljeni zbog njihovog izgleda.</s><s>Estetski rad bi se trebao gledati više kroz sferu dotjerivanja i oblačenja koji su uslov određenog radnog mjesta.</s><s>Obespravljenim pojedincima se trebaju smatrati samo osobe koje su diskriminirane na osnovu njihovih urođenih fizičkih osobina, a ne one osobe kojima vrsta radnog mjesta zahtijeva da promijene svoj uobičajen način dotjerivanja.</s><s>Čak ni zakoni pojedinih zemalja, koji priznaju lukizam kao oblik diskriminacije, u svojim članovima ne spominju šminku, frizuru i odijevanje, nego urođene fizičke karakteristike poput ožiljaka, stanja kože, urođenih žigova, visine, težine, veličine i oblika tijela.</s><s>Istina je da kada poslodavci od pojedinca zahtijevaju estetski rad (određeno oblačenje i dotjerivanje) ili kada se prema njegovim urođenim fizičkim karakteristikama ponašaju diskriminatorno (lukizam), u oba slučaju pojedinac može osjetiti negativne posljedice (Tabela 1).</s><s>O tome smo više pisali i u prethodnim poglavljima.</s><s>Osim što su to uglavnom posljedice po fizičko i psihičko zdravlje pojedinca, negativne posljedice bi se mogle ogledati i u potrošku slobodnog vremena i vlastitog novca na uređivanje koje često nije novčano kompenzirano od strane poslodavca u organizaciji.</s><s>Vrijedi napomenuti i činjenicu da je onima koji su manje atraktivni često otežano profesionalno napredovanje.</s><s>Stoga bi se, pored specifikacije toga koje su sfere estetskog rada diskriminatorne, u budućnosti velika pažnja trebala posvetiti tome koliko su pojedine sfere estetskog rada etične.</s><s>Tabela 1: Negativne posljedice estetskog rada i lukizma ESTETSKI RAD</s>
<s>Ono što smo također zamijetili je da estetski rad ponekad može dovesti do diskriminacije na temelju religijskih uvjerenja (Rahman, 2019; Malik et al., 2019).</s><s>Navest ćemo primjer žene muslimanke koja nosi hidžab, a kodeks oblačenja u organizaciji joj to zabranjuje.</s><s>Ovdje čak dolazi do preklapanja lukizma, kao diskriminacije na osnovu izgleda, sa diskriminacijom na temelju religijskih uvjerenja.</s><s>Iako smo prethodno naglasili kako treba napraviti disktinkciju između diskriminacije na osnovu urođenih fizičkih karakteristika i diskriminacije na osnovu izgleda koji može biti poboljšan i izmijenjen u skladu sa potrebom organizacije, mislimo da konkretno ovaj slučaj predstavlja iznimku.</s><s>Njen hidžab nije njena urođena fizička karakteristika, ali je to njeno duboko ukorijenjeno lično uvjerenje, koje je pritom zaštićeno zakonom u skoro svim državama svijeta.</s><s>Kako ne bismo ulazili dublje u problematiku, dajemo prijedlog drugima za dalja i temeljitija istraživanja na polju preklapanja diskriminacije na osnovu vjere sa diskriminacijom na osnovu izgleda u polju estetskog rada.</s>
<s>U ovom poglavlju opisujemo metode kojima smo se služili tokom istraživanja i tokom analize prikupljenih podataka.</s><s>Također, u daljem tekstu iznosimo svoj vlastiti stav o problematici koju smo istraživali.</s><s>Mislili smo da je vrlo važno, prije nego što krenemo u proces istraživanja, iznijeti svoj iskreni stav, odnosno iskreno odgovoriti koju etičku teoriju mi zastupamo kada je u pitanju estetski rad u turizmu.</s><s>Razlog tome je što će naš stav vjerovatno posljedično utjecati na interpretaciju rezultata istraživanja, odnosno na zaključak diplomskog rada.</s><s>Na kraju poglavlja vršimo analizu podataka prikupljenih tokom istraživanja.</s>
<s>U istraživačkom dijelu diplomskog rada prvenstveno pokušavamo saznati kojoj etičkoj teoriji su ispitanici najprivrženiji kada je u pitanju estetski rad u turizmu, s obzirom da apsolutna teorija moralnosti ne postoji.</s><s>Na istraživanje nas je podstakla činjenica da se u literaturi etički diskursi estetskog rada skoro i ne spominju.</s><s>Ranije su rađena slična istraživanja na drugačije tematike.</s><s>Primjer je istraživanje koje su uradili García-Rosell i Mäkinen (2013).</s><s>Oni su u svom radu ispitivali pluralnost moralnih usmjerenja koje posjeduju zahvaćeni pojedinci u polju održivog turizma.</s><s>Fokusirali su se na 4 etička diskursa, i to na: etički egoizam, utilitarizam, deontologiju i etiku vrlina.</s><s>Dokazali su da perspektive zahvaćenih pojedinaca o održivosti u turizmu ovise o njihovim moralnim usmjerenjima.</s><s>Dokazano je da svaki etički diskurs predstavlja medij kroz koji zahvaćeni pojedinci grade interpretaciju održivosti i shodno tome pokreću određene akcije.</s><s>Oni su u svom istraživanju podržali ideju kako zahvaćeni pojedinci imaju različite etičke perspektive i na isti fenomen gledaju iz različitih uglova, ali ne u smislu da različite perspektive dovode do međusobnog isključivanja, nego u smislu da one rade komplementarno u cilju upravljanja i razvoja održivog turizma.</s><s>Što se tiče konkretno našeg istraživačkog rada, mi smo ispitanicima davali primjere različitih situacija i na osnovu njihovih komentara i stavova, pokušali smo dokučiti kojoj normativnoj etičkoj teoriji najviše teže.</s><s>U pitanju su četiri normativne etičke teorije – etički egoizam, etički relativizam, utilitarizam i kantovska etika.</s><s>Osim što smo u istraživačkom radu ispitivali etičnost estetskog rada u turizmu, cilj nam je također bio saznati na koji način ispitanici izvode estetski rad, šta poslodavci zahtijevaju od njih i šta oni misle o svemu tome.</s><s>To smo pokušali saznati kroz niz pitanja kojima smo općenito pokušali proširiti znanje o estetskom radu zaposlenih u turizmu.</s><s>Protokol pitanja koji je korišten u intervjuima je postavljen na kraju diplomskog rada kao prilog (Prilog 1).</s><s>Dakle, u istraživačkom dijelu rada smo pokušali ispuniti 5 zacrtanih ciljeva, a to su: istražiti kako organizacije potiču svoje zaposlenike na obavljanje estetskog rada, ako uopće; istražiti na koji način zaposlenici izvršavaju estetski rad, kakva obrazloženja navode za takav rad te da li im ono stvara opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta; saznati da li se način dotjerivanja i uređivanja na poslu kod zaposlenika znatno razlikuje od njihovih uobičajenih praksa uređivanja i dotjerivanja van posla; istražiti da li uposlenici estetski rad pojmuju kao moralnu ili nemoralnu praksu i kroz to istražiti kojoj etičkoj teoriji su najprivrženiji; istražiti kakva mišljenja zaposlenici imaju o novčanoj kompenzaciji estetskog rada.</s>
<s>Izvršili smo kvalitativno istraživanje, a metoda koju smo koristili je bila metoda fokusne skupine.</s><s>Iako je glavni nedostatak kvalitativnog istraživanja mali uzorak koji obično nije primjenjiv na širu populaciju (Damijanić, 2015, str. 12), ono je bilo primjereno za našu problematiku jer je ovakvo istraživanje manje strukturirano,a više otvoreno i detaljno.</s><s>Također dopušta veće mogućnosti interpretacije (FKPV, 2016, str. 17).</s><s>Što se tiče metode fokusne skupine, tu je izvor informacija interakcija odnosno grupni razgovor (Klemenčič i Hlebec, 2007, str. 9) kojeg vodi moderator po ranije utvrđenom scenariju (Grochola Szczepanek, 2009, str. 325).</s><s>Naš ranije utvrđen scenario je bio protokol pitanja koji je vidljiv u prilogu diplomskog rada (Prilog 1).</s><s>U fokusnoj skupini sudionici diskusije razmjenjuju mišljenja o određenoj temi i tokom rasprave dolaze do međusobnog dogovora ili razilaženja u mišljenjima, što se naziva fenomenom grupne dinamike.</s><s>Grupna dinamika je upravo i glavna prednost metode fokusne skupine jer ona predstavlja stvarnost društvenog života, odnosno pokazuje da je većina naših uvjerenja podložna dinamici i nastaje u interakciji s drugim ljudima.</s><s>Ne samo to, dokazano je da efekt grupe doprinosi stvaranju sigurnosnog, spontanog i stimulativnog učinka kod sudionika razgovora (Grochola Szczepanek, 2009, str. 325-327).</s><s>Također, Skoko i Benković (2009, str. 221-224) tvrde da fokusna skupina otkriva „prirodu konsenzusa među ispitanicima i fundamentalne razlike koje uvjetuju njihove odgovore“, otkriva „argumente ispitanika u prezentiranju određene teme ili odbrani nekih stavova“ te otkriva „izvore informacija na koje se ljudi pozivaju kako bi opravdali svoje poglede i iskustva“.</s>
<s>Stavovi o estetskom radu, koje su sudionici fokusnih skupina u našem istraživanju zastupali, sigurno su također ovisili od situacije i atmosfere u kojoj su sudionici ispitivani.</s><s>Konkretno, situacija je bila takva da su ispitanici u intervjuima sudjelovali sa drugima zaposlenicima.</s><s>To im je vjerovatno dalo poticaj da budu opušteniji, da lagodnije iznose svoje stavove te da komentarišu stavove jedni drugih.</s><s>Međutim, osim što se za glavne nedostatke metode fokusne skupine spominje ranije utvrđen scenario odnosno ranije utvrđen set pitanja (Grochola Szczepanek, 2009, str. 327), postoji i tvrdnja da fokusne skupine nisu učinkovite u situacijama kada se obrađuju osjetljive ili tabu teme, a naročito kada se sudionici fokusne skupine međusobno poznaju (Skoko i Benković, 2009, str. 226).</s><s>Mislimo da je ovaj nedostatak bio primjetan i u našem istraživanju.</s><s>U protokolu smo imali pitanja koja su se doticala religijskih uvjerenja i ličnog identiteta zaposlenih.</s><s>Doticali smo se temi nošenja brade iz religijskih razloga, tetovaža, nestereotipno ženstvenog i muževnog oblačenja i slično.</s><s>Kada se u fokusnoj skupini nalazio neki ispitanik koji je nosio nešto od ovoga što smo u primjeru naveli, primijetili smo da su ostali ispitanici bili dosta suzdržaniji u svojim stavovima, nego na primjer ispitanici u fokusnim skupinama u kojima nije sudjelovala osoba sa takvim načinom oblačenja i izražavanja.</s><s>Ovo ograničenje smo primijetili u 2 fokusne skupine.</s><s>Također, tokom ispitivanja 3 fokusne skupine, šefovi zaposlenika su se nalazili u istim prostorijama.</s><s>Prostorije jesu bile dosta velike i u njima je svirala muzika.</s><s>Također, nadležni su bili u društvu nekih drugih osoba i pili piće za stolovima koji su bili poprilično udaljeni.</s><s>Zbog svih navedenih okolnosti, poslodavci vjerovatno nisu mogli čuti razgovor koji se vodio u fokusnim skupinama.</s><s>Unatoč tome, ispitanici su svejedno osjećali nelagodu tokom odgovaranja na pitanja koja su se ticala njihove plate, novčane kompenzacije estetskog rada i nelagodnosti nošenja uniforme.</s><s>Tokom odgovaranja na ova pitanja ispitanici su znatno smanjivali ton glasa i konstantno su pogledavali na poslodavce iz bojazni da ih oni ne bi čuli.</s><s>U 2 fokusne skupine u kojima poslodavac nije bio u blizini, ispitanici su dosta opuštenije i slobodnije odgovarali na spomenuta pitanja.</s><s>Još neki nedostaci metode fokusnih skupina koji se spominju su nedostaci poput relativno malenog broja ispitanika, slabija kontrola moderatora nad interakcijom u grupi te proces analiziranja dobijenih podataka koji može biti spor i dugotrajan (Paradžik, Jukić i Karapetrić Bolfan, 2018, str. 449).</s><s>Mi ipak smatramo da su prednosti ove metode nadjačale njene nedostatke.</s>
<s>Naše istraživanje je sprovedeno u Bihaću u periodu od 17.6.2021. do 23.6.2021.</s><s>Ispitali smo 5 fokusnih skupina - 3 fokusne skupine u hotelima sa 3 zvjezdice i 2 fokusne skupine u hotelima sa 4 zvjezdice.</s><s>Razgovor sa 4 fokusne skupine su nam obezbjedili direktori organizacija.</s><s>Sa jednom direktoricom smo stupili u kontakt lično, preko telefonskog poziva, a do preostalih troje direktora smo došli preko zajedničkih poznanika.</s><s>Razgovor u 1 hotelu, koji je preostao, smo uspjeli izvesti tako što smo lično otišli na recepciju hotela i pitali zaposlenike da sudjeluju u intervjuu koji se održao nakon njihovog radnog vremena.</s><s>U svakoj fokusnoj skupini smo imali po 4 ispitanika, što broji ukupno 20 ispitanika.</s><s>Od njih 20, bilo je 10 ženskih i 10 muških.</s><s>11 ih je obnašalo funkciju recepcionera, 7 ih je obnašalo funkciju konobara, 1 je obnašalo funkciju masažera u wellness centru i 1 je bilo unajmljeno od strane hotela da vrši funkciju turističkog vodiča.</s><s>Ispitanici su bili starosne dobi od 21 do 45 godina.</s><s>Svi razgovori su bili audio snimljeni.</s><s>Od 5 razgovora, dobili smo ukupno 66 stranica transkripta.</s><s>Skupljene podatke smo analizirali metodom analize sadržaja, koja se koristi kada želimo izvesti valjane zaključke iz teksta (Weber u Manić, 2017, str. 32).</s><s>U ovoj istraživačkoj metodi, analiza je povezana sa istraživačkim pitanjima i prethodnom znanju o području i kontekstu istraživanja. te omogućava obradu velikih količina multidimenzionalnih podataka (Klemenc-Ketiš i Švab, 2014, str. 55).</s><s>U procesu analize, podaci se sređuju i povezuju te se dolazi do određenih činjenica i konstatacija (Miljević, 2007, str. 250).</s><s>Našu analizu smo podijelili na 3 cjeline, kako bi bila preglednija.</s><s>Interpretaciju analize smo dali u diskusiji diplomskog rada.</s>
<s>4.2 Pozicija istraživača – Kriterij iskrenosti Prije nego što nastavimo sa analizom rezultata našeg istraživanja, mislimo da je prikladno priložiti naš vlastiti stav o spomenutoj problematici, to jeste opredijeliti koju etičku teoriju najviše zastupamo.</s>
<s>Mislimo da ljudi kroz svoj život nisu isključivo etički egoisti, etički relativisti, utilitaristi ili sljedbenici kantovske etike.</s><s>Različite situacije iz ljudi izvlače različite moralne prosudbe.</s><s>Ako damo primjer poslodavca u nekoj turističkoj organizaciji, posao iz njega može izvući moralnog egoistu, dok je on u drugim sferama svog života moralni relativista, utilitarista ili kantovski etičar.</s><s>Tu se slažemo i sa stavovima nekih autora, da na naše moralne prosudbe itekako utječu naši osjećaji i intuicije.</s><s>Osim toga, mi bismo naveli da na naše moralne prosudbe utječu i druge stvari, poput želje za uspjehom i preživljavanjem.</s><s>Ako opet uzmemo za primjer poslodavca u nekoj turističkoj organizaciji, njegova organizacija mu je izvor novčanih primanja i na osnovu te organizacije on izdržava sebe, a vjerovatno i svoju porodicu.</s><s>Ako je opće dokazano da izgled zaposlenika utječe na pozitivnu percepciju potrošača i samim tim pozitivno utječe na zaradu poslodavca, mi mislimo da je krajnje moralno da poslodavac zahtijeva estetski rad u svojoj organizaciji.</s><s>Ovim mišljenjem mi zastupamo teoriju etičkog egoizma, kao jedne od normativnih etičkih teorija, kojoj smo najprivrženiji kada je u pitanju estetski rad.</s><s>Najveći razlog kojeg navodimo kao opravdanje za svoj stav je činjenica da i u svakom drugom sektoru poslodavci od zaposlenika traže da ispunjavaju kriterije koji su neophodni za određeno radno mjesto.</s><s>Od učitelja se traži da ima završen pedagoški fakultet i da je dobar u radu sa djecom, od frizera i šnajderice da su vješti u svojim zanatima, od glumca da zna perfektno odglumiti ulogu u filmu i tako dalje.</s><s>Mislimo da uslužni sektor ne bi trebao biti ništa drugačiji.</s><s>Treba uzeti u obzir i odgovornost koju poslodavac ima u odnosu na svoje zaposlenike.</s><s>Kada neki pojedinci tvrde da gube vlastiti identitet kada se od njih traži da skriju tetovažu ili skinu pirsing, mi mislimo da ne trpe veću psihičku štetu od poslodavca.</s><s>Naime, shodno svojom višom pozicijom, poslodavac trpi više stresa i snosi veću odgovornost za svoju organizaciju i svoje zaposlene.</s><s>Ukoliko se nekom zaposleniku ne sviđaju uvjeti rada u određenoj organizaciji, uvijek se može zaposliti negdje drugdje.</s><s>Sa druge strane, ako poslodavac ne uspije održati konkurentnost svoje organizacije, slijedi rizik njene propasti.</s><s>Pojedincu je mnogo lakše naći novi posao, nego poslodavcu pretrpiti propast svoje kompanije nakon što je u nju vjerovatno uložio ogromne novce.</s><s>Međutim, iako mi u problematici estetskog rada zastupamo etički egoizam, mi ne podržavamo izrabljivanje radnika.</s><s>Tvrdimo da svaki estetski rad treba biti pravedno plaćen, ovisno od toga u kolikoj mjeri takav rad utječe na psihičko i fizičko zdravlje pojedinca.</s><s>Veće i poznatije organizacije sigurno od svojih zaposlenika zahtijevaju stroži estetski rad (na primjer svakodnevno nošenje visokih potpetica na poslu, što može ugroziti zdravlje žene).</s><s>Ne samo to, mislimo da bi se estetskim radnicima trebalo kompenzirati slobodno vrijeme i novac koji utroše na uređivanje vlastitog tijela kako bi izgledali u skladu sa zahtjevima poslodavca i organizacije.</s><s>Stroži zahtjev za estetskim radom bi trebao podrazumijevati višu novčanu kompenzaciju.</s><s>4.3 Analiza prikupljenih podataka</s>
<s>Radi lakše analize, prikupljene podatke smo razdijelili u 3 cjeline.</s><s>U prvoj cjelini analiziramo pitanja koja se odnose na izvođenje estetskog rada zaposlenika.</s><s>U ovoj cjelini se dotičemo prvih 5 istraživačkih pitanja i sljedećih postavljenih ciljeva: istražiti kako organizacije potiču svoje zaposlenike na obavljanje estetskog rada, ako uopće; istražiti na koji način zaposlenici izvršavaju estetski rad te da li im ono stvara opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta; saznati da li se način dotjerivanja i uređivanja na poslu kod zaposlenika znatno razlikuje od njihovih uobičajenih praksa uređivanja i dotjerivanja van posla.</s><s>Druga cjelina analizira stavove zaposlenika o etičnosti estetskog rada.</s><s>U ovoj cjelini se dotičemo 6. i 7. istraživačkog pitanja i sljedećih ciljeva: istražiti kakva obrazloženja navode za takav rad; istražiti da li uposlenici estetski rad pojmuju kao moralnu ili nemoralnu praksu i kroz to istražiti kojoj etičkoj teoriji su najprivrženiji.</s><s>Treća cjelina se odnosi na kompenzaciju estetskog rada.</s><s>U ovoj cjelini se dotičemo 8. istraživačkog pitanja i sljedećeg cilja: istražiti kakva mišljenja zaposlenici imaju o novčanoj kompenzaciji estetskog rada.</s>
<s>4.3.1 Prva cjelina – izvođenje estetskog rada Prvo istraživačko pitanje na koje smo htjeli dati odgovor je glasilo „Kako poslodavci, ako uopće, potiču zaposlenike na estetski rad?“.</s><s>Pri intervjuisanju ispitanika, naglasak smo stavili na oblačenje, ali i na uređivanje koje se postiže frizurom, šminkom i slično.</s><s>Što se tiče oblačenja, saznali smo da poslodavci većinom obezbjeđuju uniforme konobarima, dok sa druge strane, recepcioneri većinom sami sebi moraju obezbjeđivati radnu odjeću za posao.</s><s>Osim konobarima, uniforma je još bila data masažerki u wellness centru.</s><s>Osim što joj je bila obezbjeđena, čak su joj dopustili da bira boju i materijal koji želi nositi.</s><s>Što se tiče recepcionera, većina poslodavaca je od njih zahtijevala striktan način odijevanja, bez da su im tu odjeću obezbjedili.</s><s>Uglavnom se tu radi o elegantnim cipelama, crnim ili tamnoplavim hlačama na peglu i bijeloj košulji.</s><s>Većinom su im poslodavci izričito zabranili da nose patike, japanke ili papuče.</s><s>Samo jedan hotel je recepcionerima obezbjedio košulje, ali ne i ostatak radne odjeće.</s><s>Manjina poslodavaca je zaposlenicima samo naglasila da se trebaju poslovno obući, bez detaljisanja koje boje i kakva odjeća treba biti.</s><s>Među ispitanicima se nalazio i jedan turistički vodič, iznajmljen od strane hotela.</s><s>Od njega smo saznali da se oblači u skladu sa bontonom turističkih vodiča, odnosno da svoju odjeću prilagođava vremenskim prilikama i mjestima koje posjećuje.</s><s>Tako se njegova odjeća razlikuje od toga da li na primjer ide posjetiti nacionalni park ili neku javnu ustanovu poput muzeja.</s><s>Odjeću u svakom slučaju sam bira i kupuje, premda je u bontonu za turističke vodiče naglašeno da šorc nikad ne bi trebao biti iznad koljena.</s><s>S obzirom da sami nisu spomenuli, morali smo ih pitati da li su dobili neke smjernice po pitanju uređivanja kose, lica i tijela, ispitanici su uglavnom odgovarali da se od njih traži da budu uredni, pritom misleći na ličnu higijenu, ispeglanu odjeću i na urednost kose, noktiju i brade.</s>
<s>„Moram biti jako čist, pedantan i uredan.</s><s>Prva stvar je da budem uredan konobar.</s><s>Ne možeš ti nikad doći primiti narudžbu od mene i vidjeti da sam prljav ili neuredan i od takvog naručivati hranu.</s><s>Sve mora biti po PS-u.</s><s>Moraš biti obrijan, uredan jer se radi sa gostima, a gosti su klijenti.</s><s>Gost kada dođe od tebe prvo zahtijeva čistoću.“ Nakon što smo ih konkretno pitali o tipu frizure i šminke koju moraju imati, o dužini brade, te o tetovažama i pirsinzima, davali su različite odgovore.</s><s>Skoro sve žene su odgovorile da poslodavac od njih traži zavezanu kosu, a skoro svi muškarci da poslodavac od njih traži obrijanu bradu.</s><s>Jedan ispitanik, koji obavlja posao recepcionera u hotelu, je tvrdio da bradu nosi iz vjerskih razloga: „Kao što vidite, ja imam bradu iz vjerskih razloga, pošto sam po struci magistar religijske edukacije, ali se bavim turizmom...</s><s>Na poslu nemam problema u vezi brade, samo da je Kod hotela, u kojem je spomenuti recepcioner zaposlen, je zanimljivo da je poslodavac od recepcionera samo tražio da mu je brada uredna, ali je od konobara strogo zahtijevao da obrije bradu.</s><s>U ovoj situaciji možemo nagađati 2 stvari, ili da poslodavac smatra da posao konobara iziskuje više higijenske standarde od posla recepcionera ili da poslodavac pravi iznimke kada su u pitanju religijska uvjerenja.</s><s>Većina žena je rekla da poslodavci od njih nisu tražili nešto specifično što se tiče šminke.</s><s>Ipak, postoje iznimke gdje se od žena na recepciji tražilo da nose šminku neutralnih boja i imaju sređene nokte.</s><s>Isto tako, u jednom hotelu smo saznali da se od konobarice nije zahtijevalo ništa što se tiče šminke, dok su recepcionerki nakon dužeg radnog odnosa dali primjedbu da bi se trebala malo našminkati.</s><s>„Lično sam dobila smjernicu da obavezno stavljam maskaru i olovku za usne da ne bih izgledala umorno.“</s>
<s>Na osnovu ovog slučaja i slučaja iznad, možemo zaključiti da su neki poslodavci pristrani i da nemaju jednake zahtjeve za sve radnike.</s><s>Što se tiče tetovaža i pirsinga, većinom su odgovarali da im poslodavac nije ništa naglasio.</s><s>Međutim, radilo se o ispitanicima koji svakako nisu imali vidljive tetovaže i pirsinge.</s><s>Jedan zaposlenik je imao mišljenje da se radnici sa tetovažama filtriraju već na početku, u smislu da ne budu primljeni u radni odnos.</s><s>Primaju se oni radnici koji nemaju vidljive pirsinge i tetovaže, pa kasnije nije potrebno da im se to uopće zabranjuje i napominje.</s>
<s>Drugo istraživačko pitanje je glasilo „Kako zaposlenici izvršavaju estetski rad?“.</s><s>S obzirom da smo u prethodnom pitanju već saznali kakav estetski rad poslodavci zahtijevaju od zaposlenika, u ovom pitanju smo dodatno htjeli saznati da li se zaposlenici uređuju i više nego se to od njih traži.</s><s>Većina je odgovorila potvrdno.</s><s>Kao što smo i pretpostavljali, žene se više uređuju od muškaraca.</s><s>„Pa naravno, ja sam prije svega žensko koja imam dane kada bih stvarno hjela ostaviti neki utisak.</s><s>Evo recimo danas smo imali snimanje za radioteleviziju.</s><s>Nije bilo ranije najavljeno...</s><s>Naravno, odmah sam popravila šminku, pogledala da mi slučajno ne strši kosa.</s><s>Željela sam da ostavim koliko toliko dobar utisak na televiziji jer ipak predstavljam ovu firmu i željela sam da to bude najbolje u svakom mogućem svjetlu. „ Iako su žene na ovo pitanje odgovarale potvrdno u većem broju nego muškarci, skoro polovica ispitanih muškaraca također tvrde da se sređuju i više nego je zahtijevano.</s>
<s>„Ja lično da...</s><s>Smatram da kad se neko susreće sa nekom osobom prvi put, prvo što se primijeti jeste fizički izgled.</s><s>Tek u daljoj komunikaciji, kad se više razgovara sa osobom, može se prosuditi da li je ta osoba kvalitetna ili ne.</s><s>Ali prvo što se primijeti jeste taj fizički izgled.</s><s>Tako da smatram da bi to trebalo biti na prvom mjestu.</s><s>Također, uređujem se zato što se ja ljepše osjećam.</s><s>Osjećam više samopouzdanja i to radim da bih se osjećao bolje.</s><s>Ne zato što to neko očekuje od mene, nego to jednostavno radim zbog sebe.</s><s>Svaka osoba koja se sredi, taj dan ima više samopouzdanja nego neki drugi dan kad nije sređena.</s><s>Uzet ćemo primjer kad se sređuješ za večernji izlazak.</s><s>Prolaziš kroz centar i očekuješ da te svako vidi i da te svako primijeti, a ako se ne središ onda ideš po nekim sporednim ulicama.“</s>
<s>Jedan od muškaraca je naglasak stavio na svoju starosnu dob: „I više.</s><s>Definitivno.</s><s>Zato što sam ja ostario.</s><s>Smatram da neko može biti konobar do tridesete godine, a sve ostalo nije baš poželjno.</s><s>Konobar je ljepši kad ga vidiš mlađeg..." Ispitanik je očigledno htio reći da konobar koji je stariji, taj nedostatak mora nadoknaditi sa većim ulaganjem u sređivanje.</s><s>Iz svega navedenog, dolazimo do zaključka da se ispitanici sređuju i više nego poslodavac zahtijeva od njih iz 3 razloga: 1. da ostave dobar utisak</s>
<s>Treće istraživačko pitanje je glasilo „U kolikoj mjeri sami prepoznavaju to kao rad?“, stoga smo ispitanike pitali da li uređivanje za posao smatraju svojim radnim zadatkom, odnosno da li smatraju da je njihov radni zadatak da budu lijepi i lijepo uređeni.</s><s>Većina ispitanika je odgovorila potvrdno.</s><s>Manjina ih je smatrala da to nije njihov radni zadatak.</s><s>Ispitanici su lijepu uređenost uglavnom povezivali sa percepcijom gostiju koji kada vide lijepo sređenog radnika, odmah pretpostavljaju da je i čitav hotel lijepo uređen i čist, a osoblje da je profesionalno.</s><s>Ispitanici su isto tvrdili i kada smo ih podrobnije pitali o povezanosti lijepog izgleda sa ostalim funkcijama koje odrađuju na radnom mjestu te kada smo ih pitali šta misle kakav stav gosti imaju naspram sređenog odnosno naspram nesređenog radnika.</s><s>Ispitanici tvrde sljedeće: „...</s><s>Mi predstavljamo ovu kuću, ovaj hotel i mi smo prve osobe koje dolaze u kontakt sa gostima.</s><s>Zbilja prve.</s><s>Sa vrata kada uđu prvo koga trebaju da vide smo mi na recepciji.</s><s>Jako je lijepo kad vidite osobu umjereno lijepo sređenu i kada vas ugodno dočeka sa lijepim riječima dobrodošlice, osmijehom i da vam je na usluzi sa informacijama i onim što želite znati.</s><s>Bitan je i ugodan ton glasa.“ „Ja smatram da to jeste moj radni zadatak zato što je recepcija ogledalo hotela.</s><s>Ako ću ja biti neuredan, kakvu ću onda sliku dati o svom radnom mjestu i o čitavom hotelu.“ „Ja mislim da je to nekako kao kad odemo u restoran i dobijemo hranu na tanjuru.</s><s>Prvo gledamo tu hranu i nekako nas mami prvo okom, pa onda tek krenemo da jedemo.“ „...</s><s>Ne gledam se možda samo ja na recepciji nego se gleda cjelokupna slika.</s><s>Evo recimo, po mom mišljenju je interesantno i uvijek mi ostane u sjećanju neki interesantan dress code koji hotel ima...</s><s>Vidiš da se to nešto prožima kroz cijeli hotel...</s><s>Jako je bitno da ostane nešto specifično u pamćenju.“</s>
<s>Osim što su lijep izgled povezivali sa čistoćom i profesionalnošću zaposlenih u hotelu, akcenat su stavili i na uniformu na osnovu koje gosti prepoznaju ko je zaposlen u organizaciji i na osnovu koje znaju kome se trebaju obratiti.</s><s>„Ja mislim da je bitno da mi svi imamo uniforme...</s><s>Ja ako prođem kroz hodnik, a moram proći kroz taj hodnik, ako me vidi bilo koji gost, mislim da je ugodnije da me vidi u uniformi nego da me vidi da sam obukla neke svoje jeans prcave hlače i običnu bijelu majicu, ili da nosim tajice, što mi je jako neukusno.</s><s>Znala sam sretati da nose tajice i majice jer im je navodno lakše raditi u tome.“ Jedan ispitanik je stavio akcenat na povjerenje, u smislu da se atraktivnijim osobama više vjeruje, a neatraktivnim manje.</s>
<s>„Više volim da me posluži sređen konobar nego neki nikakav pa da mislim da mi je stavio pljuvačku u kafu.</s><s>Ljudi manje vjeruju „ružnim“ osobama.“ Sličnu stvar su rekli još neki muški ispitanici, ali stavljajući velik naglasak na dotjeranost žena gdje kažu da „ljudi lijepu i sređenu ženu shvataju ozbiljnije“ i da ona „mora biti lijepa ako želi da joj se više vjeruje“.</s>
<s>▪ gosti prvi dojam o hotelu stječu na osnovu sređenosti radnika ▪ sređenost radnika utječe na percepciju gostiju o sređenosti, čistoći i profesionalnosti hotela, gdje sređen radnik znači sređen, čist i profesionalan hotel, a nesređen radnik znači sve obrnuto ▪ sređeni radnici su dio imidža kompanije ▪ uniforma ima komunikacijsku moć jer omogućava lakšu identifikaciju zaposlenih</s>
<s>▪ gosti imaju veće povjerenje prema lijepo sređenim radnicima.</s><s>Ispitanici koji su tvrdili da lijep izgled ne smatraju svojim radnim zadatkom, uglavnom tvrde da je bitnija profesionalnost i kako je posao urađen, nego to kako su oni sređeni.</s><s>Osim toga, također tvrde da čovjek mora održavati ličnu higijenu i biti uredan, nevezano o kojem poslu je riječ.</s>
<s>Ispitanica koja radi kao masažerka u wellness centru hotela, tvrdi da biti sređen, u smislu frizure i šminke, jednostavno nije izvodivo u njenom poslu.</s><s>„Pa, u mom poslu, što se tiče te šminke, mislim da to nije nikako izvodivo.</s><s>Mi koji radimo masaže se jako puno znojimo.</s><s>Smatram da mi jednostavno ne možemo priuštiti sebi da se šminkamo, idemo na feniranje.</s><s>Ja se mogu isfenirati i staviti pramenove, ali nakon 2 sata provedenih na poslu, moja kosa miriše na hlor.</s><s>Ja automatski moram vezati rep jer Ispitanike smo pitali koliko vremena im oduzme uređivanje za posao.</s><s>Otkrili smo da se vrijeme sređivanja ispitanika kreće od 5 minuta do sat vremena.</s><s>Velika većina ispitanika se uređuje pola sata.</s>
<s>Četvrto istraživačko pitanje glasi „Da li se njihove prakse uređivanja i dotjerivanja na radnom mjestu razlikuju od onoga kako se uređuju i dotjeruju u slobodno vrijeme?“ Velika većina je odgovorila da im se prakse u dotjerivanju razlikuju.</s><s>Uglavnom su navodili da se u slobodno vrijeme oblače udobnije i opuštenije.</s><s>Nekolicina ih je rekla da su vani više sportski tipovi i složno odgovorili da u slobodno vrijeme uglavnom nose trenerke ili šorceve.</s>
<s>„Ja, recimo, sam više sportski tip.</s><s>Ljeti sam kod kuće u cvijetnom dezenu.</s><s>Volim boje, volim raznolikost boja, volim starke i patike.</s><s>Sportista sam i sportski tip, tako da je mene nekada teško zamisliti u ovome u čemu sam danas ovdje – hlače na peglu, baletanke i majica sa kragnom.</s><s>Kod mene se jasno vidi ta razlika svakodnevnog oblačenja i Jedan ispitanik je rekao kako bi inače htio imati bradu, ali da zbog posla to nije u mogućnosti.</s>
<s>„Pa na primjer, kad ne bih radio ovdje, svakako da se ne bih toliko često brijao.</s><s>Ja na primjer volim bradu, ovdje je ne mogu imati.</s><s>To jednostavno posao ne dozvoljava jer to izgleda neuredno.“</s>
<s>Kao nešto što privatno nikad ne bi obukli, većina je spomenula hlače na peglu.</s><s>Što se tiče ispitanika čije se prakse u dotjerivanju znatno ne razlikuju, uglavnom se radi o tome da su u oblačenju i dotjerivanju fleksibilni i raznoliki te da im oblačenje i dotjerivanje ovise od raspoloženja.</s><s>Jako malen broj ispitanika bi se privatno obukao potpuno isto kao „Pa sve zavisi od raspoloženja.</s><s>Nekad sam raspoložena da se sredim, da obučem haljinu i štikle, a nekad jednostavno mogu izaći vani u dukserici i trenerci.</s><s>Tako da idem iz krajnosti u krajnost, premda sam više „trenerka tip“.“ „Kod mene nema neke velike razlike između privatnog i poslovnog dotjerivanja.</s><s>Ja čak i kad sam kod kuće uglancan sam do kraja, jer nikad ne znam hoću li negdje morati otići.</s><s>Peto istraživačko pitanje je glasilo „U kolikoj mjeri im takva vrsta rada predstavlja opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta, ako uopće?“.</s><s>Kod opterećenja, glavni aspekt smo stavili na nelagodu tokom nošenja poslovne odjeće.</s><s>Na frizuru i šminku nismo obraćali toliku pozornost, jer smo po prethodnim odgovorima zaključili da se to u organizacijama striktno ne zahtijeva.</s><s>Saznali smo da se većina osjeća nelagodno u poslovnoj odjeći, manjini je nelagodno, ali su se navikli, a samo nekolicini poslovna odjeća ne stvara problem.</s><s>Konobari su se većinom žalili na vrućinu tokom ljetnog perioda i na cipele koje im nisu udobne.</s><s>„Mrzim nositi uniforme, pogotovo košulje na peglu.</s><s>Dok se okreneš oko sebe ona je izgužvana.</s><s>To je sve pristojno za vidjeti, ali je užasno za nositi.“ „Nego šta, puno je vruće.</s><s>Iskreno da ti kažem, u toku dana moram promijeniti 2 do 3 puta košulju.</s><s>Puno se znojim. „</s>
<s>„Meni nije nelagodno, ali imam dosta kolega koji trenutno rade ili koji su radili, neki kraće neki duže, primijetio sam da to ljudima dosta smeta.</s><s>Ja dugo radim i možda sam navikao.</s><s>Cipele su meni sada udobne, ali u početku jeste bilo malo neugodno.</s><s>Pošto ja puno hodam na poslu, najviše su mi cipele smetale jer su uglavnom neudobne.“ Osim što smo ispitivali nelagodnost pri nošenju poslovne odjeće, također smo htjeli saznati da li bi radnici koji su uniformisani radije birali odjeću za posao i obrnuto - da li bi oni koji sami biraju odjeću za posao radije bili uniformisani.</s><s>Saznali smo da je većini lakše da budu uniformisani i imaju jednoliko obrazloženje, a to je da im je lakše ujutru imati spremljeno šta će obući, nego da sami moraju odabirati odjeću.</s><s>Međutim, jedan ispitanik se dotakao teme trošenja vlatitog novca na pranje i pripremu uniforme.</s><s>„Volio bih da imam uniformu koju skidam kad završavam sa poslom i ujutru kad dođem na posao da je već spremna i čista, da je mogu samo obući, da mi hotel organizuje čišćenje i pranje uniforme, a ne da ja moram trošiti svoju vodu i struju na to.“ One, koji su ranije u razgovoru odgovorili da se njihove prakse uređivanja van posla razlikuju od onog kako se uređuju na poslu, smo dalje pitali da li to kod njih uzrokuje da se osjećaju kao da to nisu oni.</s><s>Većina je odgovorila da se ne osjećaju kao da to nisu oni i da zahtijevano uređivanje za posao kod njih ne izaziva negativne emocije.</s><s>Jedan ispitanik je čak slučaj povezao sa platom, indirektno rekavši da njegove negativne emocije može izliječiti plata.</s>
<s>„Ne osjećam se kao da to nisam ja.</s><s>To bi negativno moglo utjecati na moje osjećaje, ali samo do plate.</s><s>Poslije plate bi opet sve bilo u redu.“ Od manjine koji su rekli da imaju osjećaj kao da to nisu oni, većina je još dodala da su na to navikli i da im to više ne predstavlja problem.</s><s>„Ja sam se navikla.</s><s>U početku, dok sam bila mlađa, to nisam bila ja.</s><s>Moje prvo zaposlenje je bilo sa 22 godine i tad to sigurno nisam bila ja.</s><s>Kad krenem na posao i moram nositi torbicu to nikako nisam bila ja, ali sam se s godinama navikla i naučila razlikovati ta dva pojma – poslovni i svakodnevni život.“</s>
<s>4.3.2 Druga cjelina – etičnost estetskog rada U ovoj cjelini smo pokušali odgovoriti na šesto i sedmo istraživačko pitanje – „Kakva obrazloženja za takav rad sami navode?“ i „Kojoj etičkoj teoriji su najviše naklonjeni po pitanju koncepta estetskog rada?“ Htjeli smo saznati da li ispitanici smatraju u redu kada poslodavac od njih zahtijeva da se uređuju na određeni način, naročito kada im takav način uređivanja stvara nelagodu ili osjećaj gubljenja vlastitog identiteta.</s><s>Velika većina ih je odgovorila da je to u redu, a razloge su većinom imali jednake, a to je da: ▪ poslodavac u svojoj organizaciji ima pravo zahtijevati šta on hoće ▪ da i druge profesije imaju svoje uniforme ▪ da hotel predstavlja mjesto gdje moraš biti profesionalno i prikladno obučen „Pa, jeste u redu zato što smo ovdje došli na posao i kao što policajac mora nositi svoju uniformu i ne može doći na posao bez nje, tako se i ovdje mora znati koju ustanovu predstavljamo...moram poštovati onoga za koga radim...</s><s>Ipak, niko me nije natjerao na taj posao, sama sam pristala na to.“</s>
<s>„To je takav posao.</s><s>Ko se opredijeli za ovaj posao, mora to imati na umu.</s><s>Ne ide bijela košulja na patike.</s><s>Ako su hlače na peglu, košulja, onda dole moraju biti i cipele.“ Ostali ispitanici nisu izričito odgovorili da im je to u redu, ali nisu izričito tvrdili ni da im nije u redu.</s><s>Rekli su da im je istovremeno na neki način u redu i nije u redu.</s><s>U nastavku citiramo neke odgovore.</s>
<s>„Da poslodavac zahtijeva kodeks je u redu, o nelagodnoj i neudobnoj odjeći bi se već dalo diskutirati.</s><s>Opet postoji razlika kad ti je nešto blago nelagodno i kad u nečemu jednostavno ne možeš raditi i funkcionisati.“ „I jeste i nije.</s><s>On to zahtijeva zbog svoj firme, odnosno kad neko uđe da to sve izgleda ozbiljno uređeno i sređeno.</s><s>Opet, sa druge strane radnicima nije lagodno, ali ako im je stalo do posla onda se moraju držati toga.</s><s>Sama pomisao na hotel i restoran ti djeluje kao neko oličenje pristojnosti.</s><s>Sad da ti dođeš i konobar u nekoj majici radi.</s><s>Okej, može to biti i košulja kratkih rukava, ali baš za majice nisam.</s><s>Drago mi je što konobari nose „Uredu je u smislu da svi odaju neki dojam da su kompaktna zajednica, svi svojom odjećom zastupaju i reklamiraju tvrtku, ali smatram da treba ostaviti prostora za malo individualnosti.“</s>
<s>Ipak, većina je odgovorila da im je u redu kada poslodavac zahtijeva određen izgled od svojih zaposlenika.</s><s>Shodno tome, možemo zaključiti da u ovom slučaju većina ispitanika podjednako zastupa principe 2 etičke teorije, a to su etički egoizam i etički relativizam.</s><s>To zaključujemo iz razloga što ispitanici u svojim argumentima spominju poslodavca koji zastupa svoj profit i interes (etički egoizam) te spominju uvriježeno mišljenje društva kako bi hotel i zaposlenici u hotelu trebali izgledati (etički relativizam).</s><s>Kroz pitanje smo se dotakli i teme zabrane vidljivih tetovaža i pirsinga na radnom mjestu.</s><s>Pitali smo ispitanike da li smatraju da je to u redu.</s><s>Većina ih je smatrala da je u redu da se na radnom mjestu zabrane vidljive tetovaže i pirsinzi.</s><s>Sa druge strane, neki pojedinci ne podržavaju takve zabrane i oni tvrde: „Ja mislim da nije u redu i da je moje tijelo moja stvar.</s><s>Ja mislim da je više bitno ono kako ja radim, da li radim taj posao kako spada, da li se ponašam prema svojim klijentima ljubazno, a ne da li ja imam pirsing, tetovažu i slično...</s><s>Mislim da to nije ništa što bi mi ljudi trebali kriti, te tetovaže.</s><s>Imamo savršenih doktora kojima su cijele ruke istetovirane, ali su u svom poslu majstori...</s><s>Ja imam jednu na podlaktici, jednu na prstu, još jednu na podlaktici.“</s>
<s>„Razumijem da treba da postoji neki dress code.</s><s>Ne mogu ja sad doći ovdje u trenerci raditi, to stvarno nije u redu i ne bi trebalo da mi to iko mora reći.</s><s>Ja razumijem isto da neko traži određenu uniformu, na primjer da imam određenu neku košulju ili prsluk.</s><s>Ali sad baš striktno da mi kaže „tako i tako moraš doći našminkana, ne smije ti se vidjeti tetovaža, moraš doći u štiklama“ i tako dalje.</s><s>Vjerujem da pri zapošljavanju ionako oni vrše selekciju.</s><s>Na primjer, kod nas je takvo vrijeme i ljudi da kada neko dođe istetoviran na razgovor za posao, da ga neće ni zaposliti. „ Ostali, koji smatraju da bi se tetovaže i pirsinzi trebali prikriti, uglavnom smatraju da je to neozbiljno i neprofesionalno.</s><s>Neki smatraju da bi zabrana trebala ovisiti o poslodavcu firme, ali isto od toga da li je u pitanju elitniji objekat ili nešto manje elitno.</s><s>„Lično, što se tiče mene, tetovaže i pirsinzi se ne bi trebali vidjeti.</s><s>To je malo ružno, pogotovo kad radiš u hotelu gdje treba izgledati krajnje ozbiljno i sofisticirano.</s><s>„Ako je ozbiljnija firma ili malo elitniji restoran logično da će biti drugačije nego u nekom običnom kafiću...</s><s>Postoje razlike, zavisno je li se radi o kafiću, restoranu ili elitnijem mjestu.</s><s>Eto ti zamisli situaciju gdje dolaziš u malo elitniji restoran i dođe te poslužiti konobar sa lobanjom na ruci ili zmijom na vratu.“ „Sve zavisi od imidža firme.</s><s>Svaka firma ima pravo na vlastiti imidž i ima pravo da izabere koje radnike oni primaju i šta je njihova preferenca.“ U ovom slučaju zaposlenici najviše zastupaju principe teorije etičkog relativizma.</s><s>Mislimo da se njihovi stavovi o vidljivim tetovažama i pirsinzima na radnom mjestu poklapaju sa uvriježenim stavovima društva u Bosni i Hercegovini o ovoj tematici.</s><s>Međutim, pojedinci su opet spomenuli firmu i poslodavca, gdje firma ima pravo na vlastiti imidž, a poslodavac ima pravo da izabere radnika kojeg on smatra prikladnim.</s><s>Zaključujemo da se također zastupa i teorija etičkog egoizma, ali u manjoj mjeri nego teorija etičkog relativizma.</s>
<s>Dalje smo ih pitali da li poznaju nekog, ili su lično doživjeli, da je dao ili dobio otkaz jer se nije mogao nositi sa kodeksom oblačenja u organizaciji.</s><s>Većinom su odgovarali da nisu čuli za takav slučaj i da nisu takvo nešto doživjeli.</s><s>Oni koji jesu čuli, ispričali su događaje:</s>
<s>„Dok sam radio u X imali smo svoje uniforme i tamo smo morali dolaziti striktno u uniformama.</s><s>Momak je došao u plavoj košulji i odbijao je nositi bijelu jer je smatrao da ne izgleda lijepo u bijeloj.</s><s>Poslodavac mu je rekao ako neće poštivati osnovna pravila da može napustiti firmu i on je napustio.“</s>
<s>„U ovoj firmi.</s><s>Na primjer, konkretno kod čistačica koje su tu radile.</s><s>Dobile su obleku koju trebaju nositi.</s><s>To je obična obleka, nije nešto bog zna šta drugačije, jer je ljepše kad uđu u sobe gdje su gosti još na ulazu ili izlazu iz sobe, pa da oni vide da je to obleka.</s><s>Jedna se djevojka nije htjela toga držati.</s><s>Nije bio ni problem što se nije držala, nego se hajmo reći previše oslobođeno nosila, malo i vulgarno.</s><s>Zbog toga je dobila otkaz.</s><s>Bilo joj je rečeno ili ovako ili onako, i ona je otišla.“</s>
<s>Kada smo ih pitali šta misle o takvim slučajevima neki su rekli: „Najbolje bi bilo kad bi poslodavac rekao svi tako moraju izgledati i svi tako moraju nositi, a onda kršiš ljudska prava.</s><s>A ako svima dopustiš da rade kako hoće onda to ne liči ni na šta.</s><s>Zato kažem da treba znati plesati.</s><s>Ja recimo prema tebi i prema X neću biti jednak.</s><s>Nažalost.</s><s>Ali ti ćeš dobiti neke druge upute, ona će dobiti neke druge upute.</s><s>To će tako „Ja mislim da ima nešto što se zove preslobodno oblačenje i ima nešto što ljudi smatraju neugodno oblačenje.</s><s>Na primjer, ja znam u školi kad radim, kod nas dođe učenica u hajmo reći nekoj suknji koja je previše kratka ili u nečem previše opuštenom.</s><s>To nije za nastave.</s><s>Ja i dok sam bio i direktor i profesor, znao sam izbaciti sa časa takvu djecu pa mi dođu roditelji kasnije i prave problem u smislu da je to diskriminacija.</s><s>Za mene je to etički odgoj.</s><s>Ima nešto se može i što se ne može.</s><s>Ne mogu ni ja doći u šorcu raditi.</s><s>Želim reći da se svako može ponašati kako hoće, dok god je to u skladu sa nekim etičkim kodeksom.</s><s>Jedno je kad je nešto nekulturno, a drugo kada se neko samo drugačije obukao u odnosu na druge.</s><s>Recimo, ja hoću ovdje da oblačim plavu košulju, a ne dozvoljavaju mi.</s><s>Zašto ne može u plavoj?</s><s>Tako da mislim da ima nešto što se mora ispoštovati, a ima nešto oko čega se možemo dogovoriti.“ „Svi mi danas jedva čekamo dobiti posao, obukli bi valjda i vreću na sebe.</s><s>Evo ja sam lično radila i kao hostesa i kao maskota i šta sve ne.</s><s>Ovdje u Bosni molimo boga dobiti išta.</s><s>Ja sam recimo morala u opisu jednog posla obući našu staru folklornu nošnju i biti cijeli dan u tome, pritom dočekivati goste i biti nasmijana.</s><s>Nije mi bilo ugodno u tome, ali sam se pretrpila jer mi je posao trebao.</s><s>Tako da nije uvijek svima ugodno.</s><s>Taj dress code je isto opis posla, kao što računovođa mora znati voditi knjige.</s><s>Imaju ti neki poslovi gdje su zaposlenici striktno uniformisani, recimo u bolnici, u vatrogasnoj, gdje ti je uniforma potrebna i izričito naređena.</s><s>Ja za hotel obično vežem te bijele košulje, hlače na peglu ili suknju do koljena i sako.</s><s>Međutim, sve više uviđam da firme koje se bave proizvodnjom ugostiteljske opreme i odjeće i konfekcije, idu korak dalje.</s><s>Počinju uvoditi malo modernije trendove, tipa tregere, mašne, što je meni super.</s><s>Ja volim izaći iz klasičnog i gdje god da odem pamtim te detalje.“ Ispitanici u ovom slučaju imaju različite stavove i teško je dokučiti koju etičku teoriju najviše zastupaju.</s><s>Ono što možemo zaključiti je da i sami ispitanici misle da se u životu mora biti moralno fleksibilan.</s>
<s>Dalje smo ispitanicima dali primjer situacije gdje poslodavac od zaposlenika traži da prekrši svoja religijska uvjerenja radi kodeksa oblačenja.</s><s>Tu smo spomenuli ženu sa hidžabom od koje se traži da skine hidžab jer nije u skladu sa kodeksom.</s><s>Velika većina ih je odgovorila da ovakva situacija ni u kom slučaju nije u redu.</s><s>Smatrali su da to nije nešto što utječe na posao i da je hidžab, štoviše, lijep i uredan.</s><s>„Čak i kada žena nosi hidžab, kodeks oblačenja se opet može fino prezentovati.“ „Mislim da je to stvar njihovog ličnog identiteta i da se to u neku ruku mora poštovati.“ „E pa tu već idemo na pravo na vjersku opredjeljenost, tako da mislim da se tu ne bi trebala praviti razlika.</s><s>Po islamskom tumačenju vjere, dužnost žene je da nosi hidžab i to ne bi trebalo osporavati bilo gdje, a ne samo na recepciji i u ugostiteljskim objektima.</s><s>Imamo lijepih primjera u svijetu gdje se žene čak i sportom bave, a nose hidžab, odlični su i uspješni u svom poslu, tako da smatram da kad je u pitanju vjerska opredjeljenost, da tu ne bi smjelo biti nimalo pritiska i diskriminacije na bilo koji način.</s><s>Ja imam sestre koje sve četiri nose hidžab i onda dobro znam kako prolaze te stvari.</s><s>One hvala bogu nemaju problema, čak je jedna turistički vodič u Sarajevu. „ Neki ispitanici su već imali priliku raditi sa ženama sa hidžabom.</s><s>Tvrde da su problem sa kodeksom oblačenja rješavale tako da su svoju nošnju nosile na poslovni način, usklađujući boju svoje nošnje sa bojom koju kodeks zahtijeva.</s><s>Zanimljiv je odgovor jedne ispitanice koja smatra da se svako treba truditi prilagoditi instituciji hotela, a ta institucija u društvu vrijedi kao profesionalna i sofisticirana.</s><s>Prema njenom mišljenju, vjerski kodeks oblačenja ne bi trebao predstavljati problem, ukoliko bi se taj kodeks oblačenja iznio na poslovan i profesionalan način, kako to dolikuje spomenutoj instituciji.</s>
<s>„To je jednostavno stvar konteksta.</s><s>Jedno je kad čovjek dolazi na posao istetoviran od glave do pete i gdje se oblači kako on želi i neće da poštuje kodeks koji mu je šef nametnuo, a drugo je ako je neko istetoviran, ali to može prekriti kako bi to izgledalo kulturno i primamljivo ljudima, da se ne moraju ljudi bojati.</s><s>Jedno je krajnost, a drugo sredina.</s><s>Ta religija, bez obzira kakva i koja, ako slijedi tu neku profesionalnost, ne vidim Neki su smatrali da spomenuta praksa nije u redu, ali da ako žena sa hidžabom zna šta se zahtjeva na određenom radnom mjestu i ako to nije u skladu sa njenim uvjerenjima, da se ne bi trebala tu ni pokušavati zaposliti.</s><s>„Ja ne bih remetila hotel da mijenjaju svoj kodeks oblačenja, nego jednostavno ne bih radila na tom radnom mjestu.„</s>
<s>Pojedinci misle da spomenuta praksa nije u redu, ali da sve ovisi od zakona i šta zakon dozvoljava poslodavcu.</s><s>Prema nekim mišljenjima, zakon nadjačava čak i nepravdu.</s><s>„Mislim da ipak sve zavisi gdje radiš.</s><s>Imam rođaka koji ima dugu kosu i čisti je roker.</s><s>Ako on kao takav radi u diskografskoj prodavnici i prodaje ploče, niko mu ništa na njegov izgled neće reći, ali ako radiš kao konobar, moraš zavezati tu kosu.</s><s>Ili na primjer ako radiš u kuhinji ili ti treba sanitarni list za to što radiš, onda moraš biti u skladu sa propisima.“ „Ako zakon dozvoljava poslodavcu da on zahtijeva da ti budeš obučen po njegovim pravilima, onda to svako mora poštovati, iako to ponekad nije fer.</s><s>Istina je da ako ne govorimo nekom ko nosi malo odjeće na sebi kako se treba oblačiti, onda ne trebamo ni nekom ko nosi više odjeće.</s><s>Ali, smatram da ako ti ne možeš doći u bikiniju na posao, onda ne bi trebao moći doći ni u hidžabu, ako zakon tako određuje.“ Ipak, kao što smo naveli, većina zastupa stav da nije u redu tražiti od zaposlenika da prekrši svoja religijska uvjerenja radi kodeksa oblačenja.</s><s>Ako uporedimo to sa normativnim etičkim teorijama, možemo zaključiti da u ovom slučaju većina ispitanika zastupa principe kantovske etike.</s><s>Prema kantovskom testu „Kraljevstva krajeva“, tražiti od zaposlenika da prekrši svoja religijska uvjerenja je neetično jer takva akcija ne poštuje, omalovažava i koristi ljude kao puko sredstvo Poslije hidžaba, pitali smo ih šta misle o sličnoj situaciji, samo kada je umjesto hidžaba u pitanju brada koju muškarac nosi iz vjerskih razloga.</s><s>U ovom slučaju, ispitanici su imali drugačije odgovore.</s><s>Pojedinci su rekli da nije u redu da poslodavac zabrani nekom da nosi bradu, a većina ih je rekla da to zavisi od situacije i od toga da li je brada uredno ošišana ili nije.</s><s>Uglavnom su se osvrtali na higijenske standarde i na to kako dlaka sa brade uvijek može završiti u hrani, naročito ako muškarac sa bradom obavlja posao konobara.</s>
<s>„Baš što se brade tiče, ja dajem prednost standardima kada je recimo u pitanju posao konobara.</s><s>Dlaka sa brade uvijek može završiti gdje ne treba...“ Jedan ispitanik koji je zastupao stav da se brada treba dozvoliti, je rekao: „Inače, dlake sa brade ne otpadaju tako lako kao što bi recimo djevojci otpala sa glave.“ Zaključujemo da ispitanici nemaju jednake stavove naspram svakog religijskog kodeksa uređivanja.</s><s>U slučaju zaposlenika koji ima bradu iz religijskih razloga, ispitanici su etički relativisti jer slijede nomu društva koja kaže da brada u ugostiteljskom objektu nije higijenski prihvatljiva.</s>
<s>Sljedeća situacija, koju smo dali za primjer ispitanicima, je bila situacija gdje se zaposlenik/ca ne osjeća stereotipno muževno/ženstveno, a kodeks oblačenja u organizaciji to zahtijeva.</s><s>Većina ispitanika smatra da se ovakve osobe trebaju prilagoditi poslodavčevim zahtjevima i kodeksu oblačenja u organizaciji.</s><s>Ukoliko im takav kodeks ne odgovara, većina misli da takve osobe trebaju potražiti posao na drugom mjestu.</s><s>„Konobari imaju svoje uniforme koje trebaju i moraju da nose.</s><s>Nije u redu da se neko izdvaja zbog nečeg svog.</s><s>Ja mislim da i taj neko koji dolazi na razgovor za posao mora biti svjestan gdje dolazi i šta će biti njegov opis posla...</s><s>Ja mislim da svako od nas mora malo žrtve dati za nešto, jer i ja bih.</s><s>Ni meni nije drago biti u hlačama na peglu i košulji svaki dan, ali se pretrpim zato što je to opis mog posla...</s><s>Ja sad da odem u neki Hilton, ja znam šta mene tu čeka i prvo bih pitala šta su njihovi uslovi, jer ja želim taj posao i ja bih se tome prilagodila.</s><s>Meni ako na prvom razgovoru to ne bude odgovaralo, ja taj posao neću ni prihvatiti.</s><s>Niko me ni ne tjera.</s><s>To je moje mišljenje.“ „Po mom mišljenju to nije diskriminacija.</s><s>Ako imaju 4 recepcionerke i 3 nose suknju, a jedna neće da nosi, to nije diskriminacija.</s><s>Ona radi na istom radnom mjestu.</s><s>Zašto bi se ona morala izdvajati?</s><s>Zašto ne bi bila kao ostale?“ „Ja ne bih dala kompromis jer je to izvoljevanje.</s><s>Ti kad si religijski nastrojen onda se zna da poštuješ neka pravila, odnosno poštuješ pravila vjere.</s><s>Ovamo nemaš opravdanje.“ „Zato postoje različiti kafići i različiti restorani.</s><s>To ti je kao i sa mjestom izlaženja, svi izlaze na različita mjesta.</s><s>Svi imaju neki svoj princip oblačenja i na osnovu toga biraju kafiće gdje će izlaziti.</s><s>I kod nas se tačno zna gdje izlaze profinjeni, a gdje recimo rokeri.</s><s>Na sličan način biraš i gdje ćeš tražiti zaposlenje.“ „Smatram da takva situacija može biti povodljiva za ostale radnike ukoliko se jednoj osobi dopusti da bude individualna.“</s>
<s>Prema odgovorima ispitanika, očigledno je da imaju različite percepcije o tome šta za njih predstavljaju lični identitet i uvjerenje.</s><s>Kada je bila u pitanju žena sa hidžabom od koje se traži da prekrši svoja religijska uvjerenja radi kodeksa oblačenja u organizaciji, većina ispitanika je osudila poslodavca, jer je to bilo ženino lično uvjerenje.</s><s>Međutim, za osobe koje se ne osjećaju stereotipno ženstveno ili stereotipno muževno nemaju toliko razumijevanja.</s><s>Naše mišljenje je da ispitanici u ovom slučaju zastupaju principe etičkog relativizma, odnosno za njih je moralno ono što društvo smatra moralnim i obrnuto.</s><s>Prema našem mišljenju, društvo u Bosni i Hercegovini još uvijek nije toliko liberalno i ljudi u ovoj državi još uvijek imaju poprilično konzervativna razmišljanja.</s><s>Mislimo da bi društvo u ovoj situaciji uglavnom podržalo poslodavca koji zahtijeva određen način uređivanja, kao što su i ispitanici u našem istraživanju.</s><s>Ostatak ispitanika misli da takav zaposlenik treba zatražiti kompromis od poslodavca, a da poslodavac na kompromis treba pristati.</s><s>Pojedinci, koji se zalažu za kompromis, kažu: „Mislim da ne bi trebali baš biti striktni u tome da procjenjujemo čovjeka samo na osnovu izgleda i mislim da poslodavci ne bi trebali samo na osnovu toga zapošljavati.</s><s>Logično, trebali bi prvo provjeriti sve druge kvalitete i onda se dogovoriti o tome kako ćemo se oblačiti.</s><s>Ako djevojka koja se osjeća više kao muškarac, ako je ona odgovorna i čak ima iskustvo u tom poslu, ako bi bila ljubazna prema gostima i sve, zašto joj ne bi napravili ustupak u tome da se može oblačiti malo drugačije od onog što se zahtijeva?“ „Pa sigurno da sam na strani ljudskih prava u vidu radnika koji će raditi i koji ne bi trebali da se osjećaju ugroženo na taj način.“</s>
<s>Jedan ispitanik je na čitavu situaciju dao zanimljiv odgovor, a to je: „Ja sam ove godine čitao da je u Americi odbijen Afroamerikanac zato što se prijavio na mjesto Djeda Mraza.</s><s>S jedne strane, moralno to nije u redu, ali praktično to zbilja ima nekog smisla.</s><s>Govorimo o dvojstvu morala i zakona.</s><s>Ove stvari mogu biti i ovako i onako.</s><s>U jednoj situaciji sam krutog stava, u drugoj situaciji sam potpuno liberalan.</s><s>Teško je biti sredina.</s><s>Šta ako na primjer na recepciju dođe raditi muškarac koji je transrodan, kako sa njim postupiti?</s><s>Treba biti fleksibilan, a istovremeno se prilagoditi gostu što je moguće Dalje smo ih pitali da li misle da je zahtjev za ljepotom postao sveprisutan u današnjem društvu i ako da, na koji način se taj trend prenio u turističke organizacije.</s><s>Na ovo pitanje je velika većina odgovorila potvrdno, odnosno da misle da je zahtjev za ljepotom sveprisutan u današnjem društvu, pa tako i u turističkim organizacijama.</s><s>Nekolicina ih je spomenula da je ovaj trend stroži u odnosu na žene.</s><s>„Jeste, ali to nije danas.</s><s>To je konstanta otkada, samo što je to danas u medijima i stalno je prisutno.</s><s>Mi možemo raspravljati o vrijednostima sistema, ali ljepota je korak do uspjeha, više za onoga ko je ljepši ili se barem trudi biti ljepši.</s><s>To je diskriminacija, ali šta Manjina ispitanika koji se nisu složili sa izjavom su rekli da je ljepota subjektivna stvar i da je bitnije biti nasmijan i ljubazan nego lijep i sređen.</s><s>Zanimljiv je komentar jedne ispitanice:</s>
<s>„Realno, sve zavisi od izgleda osobe.</s><s>Ljepšoj osobi se nekako oprašta što nije našminkana jer je svakako lijepa, a neka ružnija osoba koja nije našminkana, od nje se očekuje da je našminkana da ne bude eto „ružna“.“</s>
<s>Iz ovog komentara sljeduje da lijepe osobe, bile sređene ili ne, trpe manju ili nikakvu osudu društva jer već na neki način zadovoljavaju standarde i prohtjeve društva što se tiče izgleda.</s><s>Manje lijepe osobe su primorane da svoj izgled poboljšavaju dodatnim sređivanjem, da bi se na taj način približile zahtijevanim standardima ljepote koji vladaju u određenom društvu.</s>
<s>Ispitanike smo dalje pitali da li je u redu da se trend lijepog izgleda praktikuje u turističkim organizacijama.</s><s>Uglavnom su odgovarali da jeste jer samo na taj način organizacija može profitirati.</s>
<s>„Turističke organizacije prate trendove, bez obzira kakvi oni bili.</s><s>Ako žele imati više posla onda će pratiti trendove.</s><s>Bez obzira je li to bila neka kafa, je li to bio neki ambijent, atmosfera, neki ukras ili jednostavno muzika.</s><s>Oni će jednostavno pratiti trendove jer pokušavaju da ugode nekoj većini ljudi.“ „Turistički sektor, odnosno poslodavci u turističkom sektoru se u današnje vrijeme prilagođavaju tržištu, a turistički radnici poslodavcima.</s><s>To je lanac prilagođavanja i tu ne možeš ništa.</s><s>Oni će učiniti sve da gosti budu zadovoljni i da što više zarade.</s><s>Da li smatram da je to u redu?</s><s>U neku ruku da, u neku ne.</s><s>Zavisi koji objekat je u pitanju.“ U ovoj situaciji je teško razlučiti koju etičku teoriju konkretno ispitanici zastupaju.</s><s>Mogli bismo reći da zastupaju teoriju etičkog egoizma jer stavljaju interes poslodavca u skoro prvi plan.</s><s>Međutim, mogli bismo reći da ispitanici zastupaju i teoriju utilitarizma gdje je moralna ona akcija koja proizvodi „najviše sreće“.</s><s>Mišljenje potkrijepljujemo činjenicom da ispitanici često spominju zadovoljstvo „većine“.</s><s>Ako uzmemo u obzir zahvaćene pojedince, sa ljepotom koja se zahtjeva u turističkoj organizaciji su sretni poslodavci (jer ostvaruju dobit), kupci (jer imaju zadovoljstvo od lijepo uređenih radnika), društvo općenito (jer podržava ovaj trend).</s>
<s>Dalje smo im dali primjer situacije gdje zaposlenik ili zaposlenici u organizaciji nisu zadovoljni sa određenim kodeksom oblačenja, ali je poslodavac primijetio da njegovi gosti jesu.</s><s>Pitali smo ih čije bi zadovoljstvo poslodavac trebao više gledati, svojih radnika ili gostiju.</s><s>Većina ih je odgovorila da bi dala prednost zadovoljstvu gostiju jer su gosti glavni faktor u cijeloj priči i jer gosti donose zaradu.</s><s>„Gledao bih zadovoljstvo gostiju, jer gosti su uvijek u pravu.</s><s>Ako ne žele da se oblače po kodeksu oblačenja u mom hotelu ili restoranu, dao bih im otkaz.</s><s>To tako svuda treba da „ Zadovoljstvo gostiju jer opstajem od njih, a radnika ima na svakom koraku.“ Nekolicina, koja misli da bi poslodavac trebao gledati zadovoljstvo svojih radnika, kao razlog navode da većina ljudi svakako toliko ne primjećuje izgled zaposlenika te da im je važnije da li su zaposlenici ljubazni prema njima ili nisu.</s><s>Ipak, većina ispitanika tvrdi da poslodavac treba gledati zadovoljstvo svojih gostiju.</s><s>Prema tome je očigledno da zastupaju principe teorije etičkog egoizma jer opravdavaju interes poslodavca.</s>
<s>Pitali smo ispitanike da li poznaju nekog ko nije bio primljen na posao jer nije zadovoljavao estetske zahtjeve u organizaciji ili da li se to možda lično njima desilo.</s><s>Jedan glas je presudio da bude većina onih kojima se to nije desilo ili koji ne poznaju osobu kojoj se to desilo Ostatak ispitanika, koji čine skoro polovinu ukupnog broja ispitanih, tvrde da ili poznaju takve slučajeve ili se njima lično desilo.</s><s>Neka iskustva donosimo u nastavku:</s>
<s>„Ja nemam nekog iskustva s tim.</s><s>Jedino kad sam radio u X, tu su baš gledali kad dođe žensko.</s><s>Za muškarce nisu toliko gledali, ali žensko je uvijek moralo izgledati fino.</s><s>Nikad nisu rekli, ali sam to primijetio, da nikad nisu htjeli zaposliti ženu sa hidžabom.</s><s>To sam vidio odmah kad dođu na razgovor.</s><s>Znalo je doći 50 ljudi na intervju i među njima 10 žena sa hidžabom, nikad nisu zaposlili niti jednu.</s><s>Nikad nisu rekli da je to zbog toga, ali je bilo očigledno.</s><s>Među njima je čak bilo i žena sa hidžabom koje su bile hajmo reći moderno obučene.</s><s>Opet nisu nikada nijednu primili, iako su bile dosta pametne.“ „Lično ne, ali sam doživljavala kad mi kolege odu na intervju za posao da budu oni primljeni, a ne na primjer cura koja je deblja.“ „Na posao recepcionera nisam čuo.</s><s>Jedino znam za slučajeve tetovaža gdje su ugostitelji dolazili na razgovor za posao ali ih poslodavci nisu primili zbog vidnih tetovaža.“ „Ja ću se opet vratiti na mlađe i starije konobare.</s><s>Ovdje sam već dugi niz godina, ali prije ovog posla sam jako dugo tražio zaposlenje.</s><s>Uvijek kada bih negdje aplicirao, primili bi mlađeg, bez obzira na iskustvo.“</s>
<s>„Ja sam bio taj koji je ljepši.</s><s>Došli smo ja i iskusni konobar koji ima dugo radno iskustvo.</s><s>Ja nisam imao nikakvog iskustva i primili su mene.“ Kada smo ih upitali misle li da su ovakvi slučajevi etični, većinom su odgovarali da nisu.</s><s>„Ne mislim da je to u redu.</s><s>Neko možda taj dan ima loš.</s><s>Na primjer desi se da je predao za posao prije 3 mjeseca, nakon 3 mjeseca zovu ga da dođe na razgovor, a osoba u nekoj frci i nije se mogao srediti.“</s>
<s>U slučaju zapošljavanja atraktivnije osobe, ispitanici očigledno zastupaju principe kantovske etike.</s><s>Prema pravilima kantovske etike, odbijanje manje privlačne osobe bi bilo neetično jer bi takva akcija obezvrijedila tu osobu.</s><s>Ispitanik koji je tvrdio da je on bio osoba koja je ljepša i da je zato bio primljen na posao, svejedno tvrdi da to nije bilo pravilno.</s><s>Kada smo ga upitali zašto onda posao nije prepustio osobi sa dugogodišnjim iskustvom, odgovorio je: „Jedno je što ja nešto smatram pravilnim ili nepravilnim, a drugo je činjenica da mi trebaju pare.</s><s>Nisam imao para da kupim djeci pelene.“ Zaključujemo da moralne akcije pojedinaca zavise od životnih situacija u kojima se nalaze.</s><s>Akcije koje poduzimaju pojedinci ne moraju uvijek biti u skladu sa njihovim moralnim shvatanjima.</s><s>Oni možda imaju jedno moralno shvatanje, ali životna situacija od njih zahtijeva drugačiju moralnu akciju.</s><s>S obzirom da je većina odgovorila da ovakvi slučajevi nisu etični, dali smo im primjer situacije gdje su 2 osobe istih kompetencija na razgovoru za posao, ali je jedna poslodavcu atraktivnija od druge.</s><s>Pitali smo ih da li je u redu da u ovakvom slučaju poslodavac zaposli osobu koju smatra atraktivnijom.</s><s>Uglavnom su odgovarali da je u tom slučaju u redu da poslodavac zaposli atraktivniju osobu jer takva osoba ostavlja bolji dojam.</s><s>U tom slučaju zaposlenici zastupaju principe teorije etičkog egoizma gdje poslodavac ima pravo da zaposli atraktivniju osobu znajući da će ona ostaviti bolji dojam na njegove goste i donijeti mu profit.</s>
<s>4.3.3 Treća cjelina – Kompenzacija estetskog rada U ovoj cjelini smo pokušali odgovoriti na naše osmo istraživačko pitanje koje glasi „Kakvo je njihovo stajalište po pitanju novčane kompenzacije estetskog rada“.</s><s>Ispitanike smo pitali da li smatraju da su im vrijeme i novac potrebni za uređivanje na posao plaćeni u sklopu plate koju dobijaju.</s><s>Polovica ih smatra da im to nije kompenzirano, druga polovica da jeste.</s><s>Oni koji smatraju da jeste kompenzirano, uglavnom navode razloge da čovjek svakako mora biti sređen gdje god da radi te da im za sređivanje ne treba mnogo novca. „...</s><s>Mislim da je trošak sređivanja za taj neki rad na recepciji, u plati, već dovoljno uključen.“</s>
<s>„Mislim da jeste, premda sve zavisi koliko ko troši.</s><s>Danas se možeš za male pare lijepo urediti.</s><s>Ne moraš nositi svaki dan markirano i ne moraš svaki dan nositi neku visoku šminku.</s><s>Možeš odlučiti da li ćeš koristiti BB kremu od 5 KM ili ćeš koristiti puder od 40 KM.</s><s>Sve zavisi od tebe.</s><s>Ni poslodavac ne može odlučiti koliko ćeš ti tačno potrošiti. „ „Rekla bih da jeste.</s><s>S druge strane, iskreno i ne potrošim toliko novca.</s><s>Nije mi to nešto kao „joj, sad opet moram ići kupovati košulju za posao ili hlače“, već sam se navikla na to i isto mi je kao i kad bih sebi išla kupiti košulju ili majicu za grad.“ „Dobro je što mi konobari imamo te uniforme.</s><s>To mi je nekako glavno što bi se trebalo obezbjediti.</s><s>Ostalo bi valjalo da je kompenzirano, ali nije sad toliko bitno.“ Oni koji smatraju da nisu plaćeni za svoje uređivanje, uglavnom tvrde da poslodavac ni ne pomišlja na to da bi se to trebalo kompenzirati.</s><s>„Nikome to ni ne pada na pamet.</s><s>On te plaća za to što ti odradiš, a ne za to kako se ti „Mislim da na to poslodavac nije ni pomislio kad mi je davao platu.</s><s>Ja mislim da nijedan poslodavac ne pomisli koliko sređivanje košta, koliko košta maskara, puder,obični Osobe koje su smatrale da im trošak sređivanja nije kompenziran kroz platu smo pitali da li smatraju da je to u redu.</s><s>Uglavnom su odgovarali da nije u redu ukoliko poslodavac zahtijeva striktan dress code, odnosno da ako poslodavac ima neke striktne zahtjeve, onda bi to trebao radnicima kompenzirati ili im obezbjediti, npr. obezbjediti uniformu, odlazak frizeru, odlazak na manikuru i slično.</s><s>Davali su primjere firmi koje poznaju, a koje svojim radnicama redovno plaćaju da idu urediti nokte, srediti frizuru i slično.</s><s>Neki ispitanici tvrde sljedeće:</s>
<s>„Ja inače mislim da bih trebao biti više plaćen, nevezano za to.</s><s>A ako poslodavac zahtijeva da imam neku određenu odjeću, nije problem, ali neka mi je nabavi, da ja ne moram svoju platu trošiti na to.</s><s>Ja te stvari ne nosim privatno nikad i ne mogu svoju platu „Mislim, to su svakako niske plate, a ja sam ogledalo ovoga hotela.</s><s>To bi se trebalo desiti barem jednom godišnje ili u pola godine.</s><s>Na primjer, meni poslodavac može dati uniformu i cipele, a da cipele nakon 3 mjeseca puknu.</s><s>Njegova je obaveza da mi uzme druge cipele.„</s>
<s>„Ja znam dosta ljudi koji rade u medijskim kućama i njima je plaćen make up i to im je plaćeno u salonima, upravo zbog toga što se od njih traži da to tako bude.</s><s>I ja isto smatram da to treba biti plaćeno... „</s>
<s>Ispitanike smo pitali u kojim situacijama misle da bi uređivanje za posao trebalo biti ne samo kompenzirano, nego i dodatno plaćeno.</s><s>Ispitanici su se opet osvrtali na to da im sređivanje za posao treba biti dodatno plaćeno onda kada to poslodavac striktno zahtijeva od njih.</s><s>Ipak, neki ispitanici su dali konkretne odgovore, a možemo ih vidjeti u nastavku:</s>
<s>„Ako recimo ja idem na neki sajam ili na neku veću konferenciju gdje predstavljam sve što mi imamo.</s><s>Ako još uz to poslodavac traži od mene da tog dana „zablistam“, onda bi trebalo biti dodatno plaćeno.</s><s>To su prilike kada je bitno da u kratko vrijeme predstaviš u najboljem svjetlu ono što imate i nudite.</s><s>Po nečemu se moraš istaknuti i skrenuti pozornost na sebe.</s><s>Tu se najčešće i uzimaju djevojke ili momci koji su komunikativni i koji su oku lijepi.</s><s>To je ono što ja znam da prolazi.“ „Kada moramo vršiti catering na nekim svadbama na otvorenom, a na vani +40 stepeni i 200 ljudi koje moramo posluživati i pritom nositi cipele, crne hlače koje privlače toplotu i košulju dugih rukava u kojoj se preznojavamo.</s><s>Tad bi se trebalo dodatno platiti.“ 5 DISKUSIJA</s>
<s>U diplomskom radu smo istraživali koncept estetskog rada koji je sve zastupljeniji u uslužnoj industriji.</s><s>Radi se o tome da je zapošljavanje radnika na osnovu njihovog izgleda, i kasnije komodificiranje tog izgleda kroz razne kodekse oblačenje u organizaciji, postalo sve češća menadžerska strategija kojom poslodavci pokušavaju povećati profit.</s><s>Estetski radnici su postali dio »stila« kompanije kojim se nastoji povećati zadovoljstvo klijenata.</s>
<s>Svrha diplomskog rada je bila općenito proširiti znanje o estetskom radu u turizmu, ali ponajviše ispitati etičnost ovog koncepta među zaposlenima u turističkim organizacijama.</s><s>Razlog tome je bio što današnja stručna literatura uglavnom istražuje općenitosti estetskog rada, i to najviše u poljima modelinga i modnih trgovina.</s><s>Puno rjeđe su to istraživanja na polju turizma, a naročito rijetka su istraživanja na polju etičnosti ovog koncepta.</s>
<s>Na početku diplomskog rada smo sebi zacrtali ukupno devet ciljeva – četiri koja smo željeli dostići u teoretskom dijelu rada i pet kojih smo željeli dostići u istraživačkom dijelu.</s><s>Ciljeve koje smo zacrtali, smo uspjeli i ostvariti.</s><s>U prilog nam je također išlo to što se nisu pojavila ograničenja za koja smo, prije nego što smo započeli istraživanje, mislili da bi se mogla pojaviti.</s><s>U teoretskom dijelu rada svakako nismo očekivali da će biti ikakvih ograničenja, jer smo samo preuzimali rezultate tuđih naučno istraživačkih radova i kroz to pokušali opisati glavne pojmove koji se vežu uz koncept estetskog rada.</s><s>Što se tiče istraživačkog dijela rada, svi hoteli koje smo kontaktirali su ipak pristali na saradnju, a intervjue smo unatoč restrikcijama vezanih uz pandemiju korona virusa ipak uspjeli obaviti uživo.</s><s>Ograničenje koje je ostalo neprevaziđeno jeste činjenica da su rezultati istraživanja ograničeni samo na zaposlene u hotelima, i to u hotelima sa 3 i 4 zvjezdice u Bihaću.</s><s>Također, prilikom ispitivanja fokusnih skupina, suočili smo se sa nekim ograničenim okolnostima koje nismo očekivali, a koje su, prema našem doimanju situacije, utjecali na to da odgovori ispitanika budu poprilično skučeni.</s><s>Prva okolnost je bila takva da ispitanici u pojedinim fokusnim skupinama nisu mogli slobodno izraziti svoje mišljenje o zaposlenicima koji drže do svojih religijskih uvjerenja i koji ne izgledaju konvencionalno, jer su takvi zaposlenici također bili sudionici razgovora.</s><s>Druga okolnost je bila takva da ispitanici u nekim fokusnim skupinama nisu bili opušteni i slobodni pri izražavanju svojih stavova o nelagodnosti nošenja radne odjeće i o novčanoj kompenzaciji estetskog rada, iz bojazni da bi ih direktori organizacija, koji su bili u blizini, mogli čuti.</s><s>Unatoč tome, i dalje možemo reći da je istraživanje bilo uspješno jer se ovakve ograničavajuće okolnosti nisu pojavljivale u svim fokusnim skupinama.</s><s>Dakle, za teoretski dio smo imali sljedeće ciljeve: opisati koncept estetskog rada, objasniti pojam lukizam, predstaviti dosadašnja istraživanja o estetskom radu u turizmu te analizirati etičnost estetskog rada kroz dosadašnju stručnu literaturu.</s><s>Što se tiče koncepta estetskog rada, opisali smo da je to praksa koja podrazumijeva zapošljavanje radnika na osnovu njihovog izgleda, ali i kasnije usavršavanje i mijenjanje tog izgleda kako bi se radnici uklopili u imidž kompanije.</s><s>Sve to u svrhu novčanog dobita.</s><s>Za lukizam smo objasnili da je poprilično nov termin koji označava diskriminaciju na osnovu izgleda te smo naveli da takva diskriminacija u većini država nije i nikad neće biti zakonski zabranjena.</s><s>Razlog je što je nemoguće objektivno prosuditi ko je atraktivan, a ko nije i shodno tome, ko je diskriminiran na osnovu izgleda, a ko nije.</s><s>Za dosadašnja istraživanja o estetskom radu u turizmu smo predstavili istraživanje koje su sproveli Nickson et al. (2005).</s><s>Istraživali su važnost estetskog rada i posjedovanje estetskih vještina među uposlenicima u maloprodaji i ugostiteljstvu.</s><s>Dalje smo predstavili istraživanje od Dashper (2013) koja je istraživala estetski rad zaposlenika u industriji događaja.</s><s>Sljedeće je istraživanje od Harris i Small (2013) koje su pokušale pronaći tipično lice 28 hotela sa 3 do 5 zvjezdica u Sydneyu.</s><s>Dalje smo predstavili istraživanje od Tsaur i Tang (2013) koji su istraživali psihički teret kojeg estetski rad ostavlja na front-line uposlenike.</s><s>Također je tu istraživanje od Ren (2017) koja je istraživala eksploataciju estetskog rada kod žena u kineskoj avioindustriji, ali i istraživanje koje su sproveli Tekin i Katircioğlu (2018) koji su ispitivali povezanost između sindroma sagorijevanja i estetskog rada među ženskim front-line uposlenicama.</s><s>Što se tiče analize etičnosti estetskog rada, zaključili smo da apsolutna teorija morala ne postoji, pa je samim tim nemoguće sa sigurnošću potvrditi da li je estetski rad etična praksa ili nije.</s><s>Iako postoji mnogo različitih etičkih teorija, mi smo opisali 4 etičke teorije zapadne civilizacije – etički egoizam, etički relativizam, utilitarizam i kantovsku etiku.</s><s>Teorija etičkog egoizma tvrdi da je moralna svaka akcija u kojoj pojedinac djeluje u vlastitu korist.</s><s>Teorija etičkog relativizma tvrdi da je moralno sve ono što određeno društvo podržava, prakticira i smatra moralnim.</s><s>Teorija utilitarizma podržava načelo »najveće sreće«, odnosno moralna je ona akcija koja će donijeti najveće dobro za najveći broj ljudi.</s><s>Kantovska etika kaže da ne činiš drugima ono što ne želiš da drugi čine tebi te tvrdi da akcija nije moralna ako na bilo koji način omalovažava pojedinca i čini da se prema njemu odnosi kao prema pukom sredstvu.</s><s>Osim toga, opisali smo i utjecaje kulture i tradicije, intuicija i osjećaja na moralne prosudbe pojedinaca.</s>
<s>U istraživačkom dijelu rada smo postigli sljedeće ciljeve, odnosno uspješno smo: 1. istražili kako organizacije potiču svoje zaposlenike na obavljanje estetskog rada 2. istražili na koji način zaposlenici izvršavaju estetski rad, kakva obrazloženja navode za takav rad te da li im ono stvara opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta</s>
<s>3. saznali da li se način dotjerivanja i uređivanja na poslu kod zaposlenika znatno razlikuje od njihovih uobičajenih praksa uređivanja i dotjerivanja van posla 4. istražili da li uposlenici estetski rad pojmuju kao moralnu ili nemoralnu praksu i kroz to smo istražili kojoj etičkoj teoriji su najprivrženiji 5. istražili kakva mišljenja zaposlenici imaju o novčanoj kompenzaciji estetskog Rezultati su sljedeći:</s>
<s>1. Poslodavci od zaposlenika uglavnom traže striktan način odijevanja, a većinom se radi o elegantnim cipelama, crnim ili tamnoplavim hlačama na peglu i bijeloj košulji.</s><s>Iako se od zaposlenika zahtijeva određena radna odjeća, ona im vrlo često nije obezbjeđena od strane poslodavaca.</s><s>Ono što smo također primijetili je da se uniforma uglavnom obezbjeđuje konobarima u restoranima, ali ne i recepcionerima.</s><s>Recepcioneri su uglavnom dužni da sami sebi kupe odgovarajuću odjeću za posao.</s><s>Dalje smo saznali da poslodavci nisu toliko striktni po pitanju određene frizure i šminke.</s><s>Jedino što su nam zaposlenici uglavnom naglašavali jeste da se od njih traži da imaju podignutu kosu i obrijanu bradu.</s><s>Tu nailazimo na drugi slučaj kojeg smo primijetili, a koji se tiče različitog tretiranja radnika.</s><s>Saznali smo da neki poslodavci, u istoj organizaciji, od jednih radnica traže da se našminkaju, a od drugih ne traže.</s><s>Još jedan slučaj je gdje jednim radnicima dopuštaju da imaju dugu bradu, a drugima ne dopuštaju.</s><s>Očigledno je da su poslodavci nekad pristrani i nemaju jednake zahtjeve za sve radnike.</s><s>Mi mislimo da oni radnici koji su dopadljiviji i simpatičniji poslodavcima, dobivaju manje primjedbi po pitanju izgleda.</s><s>Ono što je skoro svim zaposlenicima zabranjeno su patike, japanke ili papuče.</s><s>Većina zaposlenika je tvrdila da im poslodavac za vidljive tetovaže i pirsinge nije ništa naglasio.</s><s>Mi mislimo da je to zbog toga što većina ispitanih zaposlenika svakako nije nosila tetovaže ili pirsinge, pa prema tome poslodavac nije imao ni potrebu da im to naglašava.</s><s>Time smo odgovorili na 1. istraživačko pitanje: „Kako poslodavci, ako uopće, potiču zaposlenike na estetski rad?“</s>
<s>Većina zaposlenika uređivanje za posao smatra svojim radnim zadatkom jer imaju mišljenje da se na taj način isto ugađa gostima.</s><s>Uglavnom iznose sljedeće stavove:</s>
<s>▪ da gosti prvi dojam o hotelu stječu na osnovu sređenosti radnika ▪ da sređenost radnika utječe na percepciju gostiju o sređenosti, čistoći i profesionalnosti hotela, gdje sređen radnik znači sređen, čist i profesionalan hotel, a nesređen radnik znači sve obrnuto ▪ da su sređeni radnici dio imidža kompanije ▪ da uniforma ima komunikacijsku moć jer omogućava lakšu identifikaciju zaposlenih</s>
<s>▪ da gosti imaju veće povjerenje prema lijepo sređenim radnicima Većina zaposlenika opravdava praksu estetskog rada iznoseći sljedeće tvrdnje: ▪ poslodavac u svojoj organizaciji ima pravo zahtijevati šta on hoće ▪ da i druge profesije imaju svoje uniforme ▪ da hotel predstavlja mjesto gdje moraš biti profesionalno i prikladno obučen</s>
<s>Većini radnika, kodeks oblačenja ne stvara osjećaj gubitka vlastitog identiteta, iako im je često nelagodno u poslovnoj odjeći.</s><s>Time smo odgovorili na 2., 3. i 5. i 6. istraživačko pitanje, odnosno na pitanja: »Kako zaposlenici izvršavaju estetski rad?«, »U kolikoj mjeri sami prepoznavaju to kao rad?«, »U kolikoj mjeri im takva vrsta rada predstavlja opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta, ako uopće?« i »Kakva obrazloženja za takav rad sami navode?«.</s><s>3. Kod većine zaposlenih, prakse oblačenja i dotjerivanja na poslu se razlikuju od onog kako se oblače i dotjeruju van radnog mjesta.</s><s>Zaposlenici se u slobodno vrijeme većinom oblače u udobniju i opušteniju odjeću i skoro niko u privatnosti ne bi nosio hlače na peglu.</s><s>Međutim, različite prakse oblačenja i dotjerivanja kod njih ne izazivaju negativne emocije.</s>
<s>Time smo odgovorili na 4. istraživačko pitanje, odnosno »Da li se njihove prakse uređivanja i dotjerivanja na radnom mjestu razlikuju od onog kako se uređuju i dotjeruju u slobodno vrijeme?«.</s>
<s>▪ situacija gdje poslodavac od zaposlenika zahtijeva određen način oblačenja i dotjerivanja – etički egoizam u korist poslodavca i etički relativizam</s>
<s>▪ situacija gdje zaposlenik dobije ili da otkaz jer se ne može nositi sa kodeksom oblačenja u organizaciji – u ovakvim situacijama, prema njihovim navodima, osoba mora biti moralno fleksibilna ▪ situacija gdje poslodavac od radnika traži da prekrši svoja religijska uvjerenja radi kodeksa oblačenja, primjer hidžaba – kantovska etika ▪ situacija gdje poslodavac od radnika traži da prekrši svoja religijska uvjerenja radi kodeksa oblačenja, primjer duge brade – etički relativizam ▪ situacija gdje se radnik ne osjeća stereotipno ženstveno ili stereotipno muževno, a kodeks oblačenja u organizaciji to od njega zahtijeva – etički relativizam</s>
<s>▪ etičnost zastupljenosti trenda lijepog izgleda u turističkim organizacijama – etički egoizam u korist poslodavca i utilitarizam ▪ situacija gdje je poslodavac u nedoumici da li da gleda zadovoljstvo svojih gostiju ili svojih radnika po pitanju kodeksa oblačenja – etički egoizam u korist poslodavca</s>
<s>▪ situacija gdje su 2 osobe istih kompetencija na razgovoru za posao, ali je jedna osoba atraktivnija od druge i shodno tome poslodavac zaposli atraktivniju osobu – etički egoizam u korist poslodavca Po svemu sudeći, ispitanici najviše zastupaju principe etičkog egoizma kada je u pitanju koncept estetskog rada.</s><s>Ispitanici podržavaju interes poslodavca, čak ga ,štoviše, percipiraju kao vlastiti interes.</s><s>Ono što je dobro za poslodavca i za goste, je dobro i za njih.</s><s>Zbog toga su ispitanici u razgovorima često davali izjave poput »Da sam ja poslodavac, i ja bih iste stvari tražio od svojih zaposlenika«.</s><s>Ispitanici većinom ne vide etičke dileme po pitanju koncepta estetskog rada.</s><s>Oni smatraju da poslodavac u svojoj organizaciji ima pravo zahtijevati ono šta on hoće i ono što će zadovoljiti potrebe njegovih gostiju.</s><s>Prema njihovom mišljenju, stavovi radnika o zapošljavanju na osnovu izgleda i kodeksu oblačenja su u čitavoj situaciji manje bitni i ne trebaju se previše uzimati u obzir.</s><s>Time smo odgovorili na 7. istraživačko pitanje, odnosno na pitanje »Kojoj etičkoj teoriji su najviše naklonjeni po pitanju koncepta estetskog rada?«.</s><s>5. Polovica zaposlenika smatra da im je izvođenje estetskog rada već dovoljno plaćeno kroz njihovu uobičajenu platu.</s><s>Druga polovica smatra da im izvođenje estetskog rada nije novčano kompenzirano i smatraju da bi ono trebalo biti novčano kompenzirano gdje god poslodavac ima striktne zahtjeve po pitanju kodeksa oblačenja i uređivanja.</s>
<s>Time smo odgovorili na 8. istraživačko pitanje, odnosno na pitanje »Kakvo je njihovo stajalište po pitanju novčane kompenzacije estetskog rada?«.</s><s>Rezultati našeg istraživanja pokazuju da zaposlenici koje smo ispitivali nemaju velik problem sa kodeksom oblačenja u organizaciji, štoviše,oni većinom smatraju da je pravilno i etično kada poslodavac zahtijeva određen izgled na radnom mjestu.</s><s>To navode kao praksu koja podržava profesionalnost i osigurava da oblačenje bude prikladno i u skladu sa određenom institucijom.</s><s>Zaposlenici su u odgovorima često davali izjave poput »poslodavac ima pravo da zaposli koga on želi i koga smatra prikladnim za svoju kompaniju«, čime su se donekle izjasnili da je etično kada poslodavac zapošljava radnike na osnovu njihovog izgleda.</s><s>Prema tome, zaključujemo da zasad nema naznaka koje ukazuju da bi se uskoro mogli desiti društveni preokreti po ovom pitanju.</s><s>Međutim, istraživanjem smo dokazali da poslodavci u hotelima na prostoru Bihaća nisu toliko strogi po pitanju estetskog rada, to dokazuje i činjenica da radnici većinom ne moraju nositi određenu frizuru, ne moraju se šminkati svaki dan, ne moraju nositi suknje ni visoke potpetice i slično.</s><s>S obzirom da se od zaposlenika ne zahtijeva pretjerano strog estetski rad, postoji mogućnost da ga zbog toga smatraju moralno prihvatljivim te da im zbog toga takav rad ne stvara preveliko opterećenje.</s><s>Također, zamijetili smo da većina zaposlenika nije odavala sliku bilo čega što bismo u Bosni i Hercegovini smatrali nekonvencionalnim izgledom.</s><s>U vezi s tim, pretpostavljamo da ih »škakljiva« pitanja nisu mogla lično dotaći, te da su zbog toga većinom podržavali interese poslodavca.</s><s>Međutim, neki pojedinci su ipak nosili tetovaže i bili jako religiozni.</s><s>Kod njih smo primijetili da brane ljudska prava često izjavljujući da svako sa svojim tijelom ima pravo da radi šta želi, te da nijedan poslodavac ne bi trebao takvo nešto zabraniti.</s><s>To nas dovodi do zaključka da većina zaposlenika možda nema problem sa estetskim radom iz ▪ na ovim prostorima zahtjev za estetskim radom još uvijek nije toliko strog ▪ većina ljudi na ovim prostorima se još uvijek ponaša, oblači i dotjeruje na konvencionalan način</s>
<s>Rezultati našeg istraživanja su bitni za praksu jer poslodavcima u Bihaću daju do znanja da su njihovi radnici još uvijek poprilično zadovoljni sa estetskim radom koji se od njih uvjetuje, sa malim oscilacijama kada su u pitanju lična nabavka radne odjeće, udobnost radne odjeće i novčana kompenzacija estetskog rada.</s><s>To jeste, zaposlenicima bi većinom bilo lakše kada bi im poslodavci uvijek obezbjeđivali radnu uniformu, pojedinim zaposlenicima bi bilo lakše kad bi mogli nositi košulje kratkih rukava na ljetnim vrućinama te bi pojedinim zaposlenicima bilo drago kada bi se veći zahtjev za estetskim radom više plaćao.</s><s>Međutim, poslodavci bi trebali imati na umu da ukoliko dođe do većih zahtjeva za estetskim radom sa njihove strane, da zaposlenici možda više neće biti zadovoljni kao dosad i da bi estetski rad mogli početi etički proispitivati.</s><s>Ono na šta poslodavci također trebaju obratiti pažnju je da uvijek postoje pojedinci na koje strogi zahtjevi za estetskim radom mogu ostaviti negativne posljedice, te da će takvih pojedinaca u budućnosti biti sve više jer nam društvo postaje sve liberalnije.</s><s>U budućnosti možda neće biti rješenje »jednostavno ne zaposliti takve pojedince«.</s><s>Prije svega, u budućnosti bi diskriminacija na osnovu izgleda pri zapošljavanju mogla postati zakonom zabranjena, ali isto tako, zakon bi u budućnosti mogao zaštititi uvjerenja pojedinaca koji se ne ponašaju i ne izgledaju konvencionalno.</s><s>Poslodavci bi trebali već sad pokušati pronaći način kako da udovolje takvim pojedincima, istovremeno udovoljavajući svojim željama također.</s>
<s>Zaposlenici u interaktivnim uslužnim djelatnostima se u današnjem vremenu smatraju dijelom pružene usluge.</s><s>Socijalna interakcija između zaposlenika i klijenata je postala vrsta estetskog iskustva u industriji usluga, gdje je bolje iskustvo izravno povezano sa privlačnijim izgledom zaposlenika.</s><s>U uslužnom sektoru, zapošljavanje na osnovu izgleda i njegovanje fizičkog izgleda radnika nakon stupanja u organizaciju, sve više postaju ključni dio organizacijske uspješnosti.</s><s>Ovakva praksa zapošljavanja radnika na osnovu njihovih estetskih karakteristika, ali i komodificiranje izgleda radnika nakon što stupe u organizaciju, u stručnoj literaturi nosi naziv estetski rad.</s><s>Sve veća potražnja za lijepim izgledom je stvorila potrebu za novim izrazom koji će označavati diskriminaciju na osnovu izgleda, a u američkoj terminologiji je izraz poznat kao „lookism“.</s><s>Lukizam postaje sve češća praksa diskriminacije na osnovu fizičkog izgleda na radnom mjestu jer su menadžeri osmislili svjesne procese odabira za zapošljavanje fizički privlačnih radnika kako bi privukli više kupaca.</s><s>Iako su oskudna, neka istraživanja o estetskom radu u turizmu ipak postoje.</s><s>U radu smo naveli sljedeća: Warhurst i Dutton (2015); Dashper (2013); Harris i Small (2013); Tsaur i Tang (2013); Ren (2017); Tekin i Katircioğlu (2018).</s><s>Ipak, stručna literatura, s kojom danas raspolažemo, uglavnom istražuje općenitosti estetskog rada i lukizma, ponajviše u poljima modelinga i modnih trgovina.</s><s>Nas je ipak zanimala etičnost estetskog rada među zaposlenima u turističkom sektoru, što se u stručnoj literaturi rijetko ili nikako ne spominje.</s><s>Zbog toga smo istraživački dio diplomskog rada bazirali na ovu tematiku.</s><s>Htjeli smo također proširiti znanje o estetskom radu među zaposlenima u turističkom sektoru.</s><s>S obzirom da smo u teoretskom dijelu diplomskog rada zaključili da apsolutna teorija morala ne postoji, htjeli smo istražiti kojoj konkretno etičkoj teoriji su zaposlenici najprivrženiji.</s><s>Iako postoji mnogo različitih etičkih teorija, u radu smo opredijelili četiri glavne etičke teorije zapadne civilizacije – etički egoizam, etički relativizam, utilitarizam i kantovsku etiku.</s>
<s>Istraživanje smo sproveli u Bihaću u hotelima sa 3 i 4 zvjezdice.</s><s>Ispitivali smo front-line zaposlenike, a koristili smo se metodom fokusne skupine.</s><s>Istraživanjem smo uspjeli odgovoriti na naših 8 istraživačkih pitanja.</s><s>Pitanja i odgovori su sljedeći: 1. Kako poslodavci, ako uopće, potiču zaposlenike na estetski rad?</s><s>Od zaposlenika u hotelima se većinom traži određen način oblačenja.</s><s>Nekim zaposlenicima je radna odjeća obezbjeđena, a nekima nije, iako se uglavnom radi o zahtjevu za elegantnim cipelama, crnim ili tamnoplavim hlačama na peglu i bijeloj košulji.</s><s>Što se tiče određene frizure, brade i šminke, poslodavci ne zahtijevaju ništa striktno, osim da kosa kod djevojaka bude podignuta, a brada kod muškaraca obrijana.</s><s>Što se tiče tetovaža i pirsinga, zaposlenici su većinom odgovarali da im poslodavci nisu skrenuli pažnju na to.</s><s>Ono što je skoro svim zaposlenicima zabranjeno su patike, japanke ili papuče.</s>
<s>2. Kako zaposlenici izvršavaju estetski rad?</s><s>Većina zaposlenika se sređuje i više nego poslodavac zahtijeva od njih iz 3 razloga: da ostave dobar utisak, da se sami bolje osjećaju i da ublaže starost.</s><s>3. U kolikoj mjeri sami prepoznavaju to kao rad?</s><s>Većina zaposlenika uređivanje za posao smatra svojim radnim zadatkom jer na taj način oni ugađaju gostima.</s><s>Zaposlenici tvrde sljedeće: da gosti prvi dojam o hotelu stječu na osnovu sređenosti radnika; da sređenost radnika utječe na percepciju gostiju o sređenosti, čistoći i profesionalnosti hotela, gdje sređen radnik znači sređen, čist i profesionalan hotel, a nesređen radnik znači sve obrnuto; da su sređeni radnici dio imidža kompanije; da uniforma ima komunikacijsku moć jer omogućava lakšu identifikaciju zaposlenih; da gosti imaju veće povjerenje prema lijepo sređenim radnicima.</s>
<s>4. Da li se njihove prakse uređivanja i dotjerivanja na radnom mjestu razlikuju od onog kako se uređuju i dotjeruju u slobodno vrijeme?</s><s>Kod većine zaposlenih se prakse uređivanja i dotjerivanja na poslu razlikuju od onog kako se uređuju i dotjeruju u slobodno vrijeme, ali to kod njih ne izaziva negativne emocije.</s><s>Zaposlenici se u slobodno vrijeme većinom oblače udobnije i opuštenije.</s><s>5. U kolikoj mjeri im takva vrsta rada predstavlja opterećenje ili osjećaj gubitka vlastitog identiteta, ako uopće?</s>
<s>6. Kakva obrazloženja za takav rad sami navode?</s><s>Zaposlenici tvrde sljedeće: da poslodavac u svojoj organizaciji ima pravo zahtijevati šta on hoće, da i druge profesije imaju svoje uniforme, da hotel predstavlja mjesto gdje moraš biti profesionalno i prikladno obučen.</s><s>7. Kojoj etičkoj teoriji su najviše naklonjeni po pitanju koncepta estetskog rada?</s><s>Zaposlenici najčešće zastupaju principe etičkog egoizma u korist poslodavca.</s><s>Oni većinom smatraju etičnim kada poslodavac zapošljava radnike na osnovu njihovog izgleda te kada zahtijeva određen kodeks oblačenja i uređivanja u organizaciji.</s><s>Podržavanjem teorije etičkog egoizma, zaposlenici ustvari podržavaju interes poslodavca.</s><s>Štoviše, oni poslodavčev interes percipiraju kao vlastiti i smatraju da je ono što je dobro za poslodavca i njegove goste, istovremeno dobro i za njih.</s><s>8. Kakvo je njihovo stajalište po pitanju novčane kompenzacije estetskog rada?</s><s>Polovica zaposlenika smatra da im je trošak izvođenja estetskog rada već dovoljno kompenziran kroz njihovu platu.</s><s>Druga polovica smatra da im nije kompenziran te da bi izvođenje estetskog rada trebalo biti kompenzirano kad god poslodavac ima striktne zahtjeve za određenim kodeksom oblačenja i uređivanja.</s><s>Zaključili smo da su zaposlenici zasad zadovoljni estetskim radom koji se od njih zahtijeva, da takav rad uglavnom smatraju etičnim te da uskoro ne bi trebalo doći do društvenih preokreta po ovom pitanju.</s>
<s>▪ da se izvrše dodatna istraživanja na temu etičnosti estetskog rada, ali u luksuznijim objektima gdje su zahtjevi za estetskim radom vjerovatno strožiji.</s><s>Rezultati našeg istraživanja se tiču samo hotela, i to sa 3 i 4 zvjezdice. ▪ da se u budućnosti izvrše istraživanja o preklapanju lukizma sa diskriminacijom na temelju religijskih uvjerenja na polju estetskog rada.</s><s>Razlog tome je da fizički izgled pojedinca u mnogim državama svijeta nije zakonski zaštićena kategorija, dok religijska uvjerenja jesu.</s><s>Očigledno je da može doći do situacije gdje se poslodavcu zakonski dozvoljava da zahtijeva određene higijenske standarde i određen kodeks oblačenja od zaposlenika, dok istovremeno ti zahtjevi mogu doći u konflikt sa zakonski zaštićenim religijskim uvjerenjima. ▪ da se urade istraživanja o estetskom radu u kojima će se napraviti distinkcija između prirodno urođenog izgleda i izgleda kao rezultata estetskog rada na samom sebi, o čemu smo više raspravljali u poglavlju „Zaključak teorije Problematične tačke estetskog rada“.</s>
<s>Stojanović, V. S. (2018).</s><s>Marketing usluga. (Drugo izdanje).</s><s>Banja Luka: Evropski defendologija centar za naučna, politička, ekonomska, socijalna, bezbjednosna, sociološka i kriminološka istraživanja i Udruženje nastavnika i saradnika Univerziteta u Banjoj Luci.</s>
<s>Zdravo, zovem se Sarah Dizdarić i studentica sam Fakulteta za turizam Univerziteta u Mariboru.</s><s>Vodit ću današnji razgovor za koji se nadam da će mi pomoći dovršiti istraživački dio mog diplomskog rada.</s><s>Stoga, hvala svima što ste se odazvali mom pozivu.</s>
<s>U diplomskom radu istražujem etičnost estetskog rada u turističkim organizacijama.</s><s>Htjela bih vas podstaći da nesmetano podijelite vaše stavove i mišljenja na ovu tematiku kako biste mi pomogli da dođem do određenih zaključaka.</s><s>Razgovor će trajati približno dva sata i želja mi je da teče što opuštenije i otvorenije.</s><s>Postavit ću vam nekoliko pitanja koja nemaju tačan ili netačan odgovor.</s><s>Cilj mi je saznati isključivo vaše stavove i mišljenja.</s>
<s>Razgovor namjeravam snimati, ali isključivo iz razloga da bih ga kasnije lakše analizirala.</s><s>Po završetku analiziranja jamčim vam da će audio zapisi biti izbrisani.</s><s>Također vam jamčim da se u mom diplomskog radu i bilo gdje drugdje neće spominjati vaša imena.</s><s>Svaki komentar koji date će ostati anoniman.</s><s>S obzirom da će se razgovor snimati, dužnost mi je da vam podijelim obrasce za pristanak na snimanje i za osiguravanje anonimnosti.</s><s>Ako se slažete, molit ću vas da obrasce potpišete i vratite mi ih nazad.</s><s>Moram vam skrenuti pažnju i na nekoliko važnih pravila tokom razgovora.</s><s>1. Molit ću vas da govorite jedno po jedno 2. Da se ne ustručavate postaviti pitanje ukoliko vam je nešto nejasno 3. Napominjem da ne morate odgovoriti na svako pitanje, iako bi mi to mnogo značilo</s>
<s>*Ako odgovore potvrdno, ali ne budu davali toliko široke odgovore, pitati: a) Da li su obavezni nositi uniformu na radnom mjestu? b) Da li se od njih traži da imaju određenu vrstu frizure, šminke..? c) Da li moraju nositi visoke potpetice? d) Koliko je zahtjev za estetskim radom u organizaciji strog?</s><s>Da li primaju primjedbe od poslodavca ako se ne pridržavaju kodeksa? e) Da li se za posao uređuju više od zahtjevanog, da bi ispunili vlastitu želju da izgledaju dobro?</s>
<s>Da li uređivanje za posao smatraju svojim radnim zadatkom ili dijelom poslovne funkcije koju obnašaju na radnom mjestu? *Naročito ispitati u slučaju da organizacija od njih ne zahtijeva određen kodeks oblačenja, ali se oni svejedno uređuju.</s>
<s>Treći sklop 15 min a) Ako biste došli nesređeni i nedotjerani na posao, da li biste smatrali da svoj posao taj dan niste obavili kako treba?</s><s>Zašto? b) Da li imate potrebu da se uređujete za posao nevezano da li to poslodavac traži od vas ili ne?</s><s>Da li mislite da je to vaša dužnost?</s><s>Zašto? c) Zašto se uređuju i zašto žele da izgledaju lijepo na radnom mjestu?</s>
<s>*Ako organizacija ima svoj kodeks oblačenja, pitati: 1. Kako se njihove uobičajene prakse u dotjerivanju razlikuju od onoga što se od njih traži na radnom mjestu?</s>
<s>*Ako sami ne spomenu, pitati: a) Da li za posao moraju skinuti pirsing, skriti tetovažu, nositi potpetice koje inače ne nose, obrijati bradu koju inače ne bi obrijali, vezati kosu koju inače nikad ne vežu, nositi suknju ili haljinu iako inače nose samo hlače, našminkati b) Da li rade bilo šta što odstupa od njihovog uobičajenog života i navika?</s><s>2. Kako se osjećaju u vezi toga da svakodnevno moraju biti obučeni i uređeni na način koji poslodavac zahtijeva?</s>
<s>*Ako organizacija ima kodeks oblačenja, pitati: 1. Šta misle koji je cilj poslodavca kada od njih traži da izgledaju dobro i u skladu sa njegovim zahtjevima?</s>
<s>2. Ako su prethodno spomenuli da se na radnom mjestu osjećaju kao da to nisu oni, pitati: Ranije ste spominjali da se ponekad na radnom mjestu osjećate kao da to niste vi.</s><s>Smatrate li da je to u redu?</s>
<s>3. Šta mislite o situaciji gdje poslodavac od zaposlenika traži da prekrši svoja religijska uvjerenja radi kodeksa oblačenja?</s><s>Na primjer kada bi poslodavac tražio od zaposlenice da skine hidžab radi kodeksa oblačenja?</s><s>4. Šta mislite o situaciji kada poslodavac zahtijeva stereotipno ženstveno ili stereotipno muževno oblačenje od zaposlenika koji se lično ne identifikuju kao stereotipno ženstveni ili muževni?</s>
<s>5. Ako ranije nisu sami spomenuli, pitati: Da li mislite da je zahtjev za ljepotom sveprisutan u današnjem društvu?</s><s>Ako da, na koji način se taj trend prenio u turističke organizacije?</s>
<s>7. Ako sa jedne strane imamo kupce koji su zadovoljni kada su zaposlenici lijepo dotjerani i obučeni u skladu sa kodeksom oblačenja, a ako sa druge strane imamo zaposlenike koji gaje negativne emocije naspram zahtijevane dotjeranosti i kodeksa oblačenja, šta bi se trebalo učiniti?</s><s>Kako bi poslodavac trebao postupiti?</s>
<s>8. Da li poznaju nekog koga nisu primili na posao jer nije zadovoljavao estetske zahtjeve organizacije?</s><s>Da li se možda njima to nekad desilo?</s><s>Kako su se osjećali kada su to čuli / doživjeli i šta misle o tome?</s><s>Šta svejedno misle o tome?</s><s>9. Da li poznaju nekog ko je samovoljno napustio organizaciju ili dobio otkaz jer se nije mogao nositi sa kodeksom oblačenja?</s><s>Da li se možda njima to desilo?</s><s>Kako su se osjećali kada su to čuli / doživjeli i šta misle o tome?</s>
<s>sklopu plate koju dobijaju? a) Smatraju li da je to u redu?</s><s>Da li čovjek svakako treba biti lijepo dotjeran? b) Ako smatraju da to nije u redu, pitati: Da li misle da bi im to trebalo biti dodatno plaćeno?</s><s>Zašto?</s><s>Koliko bi se plata trebala u tom slučaju povisiti?</s><s>Šta bi određivalo visinu povišice?</s>
<s>Mnogo ste mi pomogli razumjeti koncept i etičnost estetskog rada među zaposlenima u turizmu.</s><s>Ukoliko biste nekad htjeli pročitati moj diplomski rad i rezultate istraživanja, uvijek vam stojim na raspolaganju.</s><s>Iskreno vam se zahvaljujem na sudjelovanju.</s>