Autoreferiranje kao retorička strategija u sažecima studentskih završnih radova pisanih na hrvatskom jeziku

hrvatski jezik;akademski spis;metadiskurs;retoričke strategije;analiza žanra;sažetak;autoreferiranje;implicitno autoreferiranje;eksplicitno autoreferiranje;studentski završni radovi;hrvaščina;akademsko pisanje;metadiskurz;retorične strategije;žanrska analiza;povzetek;samoomembe;implicitne samoomembe;eksplicitne samoomembe;zaključna dela;info:eu-repo/classification/udc/811.163.42'42:378

<s>U prvom redu zahvaljujem svojim roditeljima za svu podršku, motivaciju i vjeru u mene za vrijeme studija.</s><s>Hvala i svima ostalima koji su stajali uz mene i bodrili me kroz ovaj studentski period.</s><s>Posebno hvala i mentorici doc. dr. Tatjani Balažic Bulc za stručnu pomoć i podršku pri pisanju diplomskog rada.</s>
<s>U diplomskom se radu bavimo analizom autoreferiranja u sažecima studentskih završnih radova.</s><s>Autoreferiranje kao interakcijska retorička strategija uključuje se u širi pojam metadiskurs.</s><s>Ovaj je koncept vrlo kompleksan i širok i dosta ga autora površno opisuje kao 'diskurs o diskursu' ili 'pisanje o pisanju'.</s><s>No, najbolje ga možemo opisati kao utjelovljene ideje o komunikaciji kao razmjeni informacija i interakciji između autora i njegova teksta te između autora i određene publike/čitatelja te njihove pozicije u određenom kontekstu.</s><s>Da bi se razradili različiti aspekti, napravljena je kategorizacija metadiskursa, tj. podjela na interaktivnu i interakcijsku dimenziju.</s><s>Interaktivna podrazumijeva diskretnu prisutnost autora u tekstu koji čitatelja vodi prema željenoj interpretaciji, a interakcijska obuhvaća eksplicitnu prisutnost autora u tekstu.</s><s>Posljednjoj dimenziji pripada i autoreferiranje kao strategija kojom se autor uključuje u tekst bilo to eksplicitno (upotreba osobnih i posvojnih zamjenica te osobnih glagolskih oblika) ili implicitno (upotrebnom bezličnih struktura).</s><s>Dosadašnja istraživanja većinom su komparativne naravi i pokazala su da se u hrvatskom jeziku u usporedbi s npr. engleskim autoreferiranje ne pojavljuje toliko često, nego se autori više koriste bezličnim strukturama.</s><s>Primijenjenom analizom dolazimo do sličnih rezultata - u sažecima studentskih završnih radova autori najčešće koriste implicitne vrste autoreferiranja.</s><s>Ključne riječi: metadiskurs, retoričke strategije, analiza žanra, sažetak, implicitno autoreferiranje, eksplicitno autoreferiranje, studentski završni radovi ABSTRACT</s>
<s>U diplomskome radu bavimo se analizom autorefeiranja u sažecima završnih studentskih radova pisanih na hrvatskom jeziku.</s><s>Analizu sam provela kako bih i sama bila sigurnija kojim se jezičnim elementima koristiti.</s><s>Autoreferiranje (eng. self-mentions) retorička je strategija koja se odnosi na autorovu eksplicitnu (i implicitnu) prisutnost u tekstu.</s><s>Eksplicitno, upotrebom osobnih i posvojih zamjenica (ja, moj, mi, naš) i osobnim glagolskim oblicima, autor projicira svoje mišljenje, iznosi svoje stavove, argumente i izravno se obraća čitatelju, na mjestima gdje ima najviše mogućnosti najbolje prezentirati sebe i svoj doprinos istraživanju, te tako uvjerava čitatelja u stručnost i apsolutnu istinitost njegovog znanstvenog rada.</s><s>Implicitne strukture, međutim, sugeriraju na posrednu prisutnost autora u tekstu.</s><s>Neki autori autoreferiranje izbjegavaju, jer smatraju da rad tako postaje suviše subjektivan i gubi prvobitnu moć koju bi kao akademski tekst trebao imati, pa se zato u nekim tekstovima autor uopće ni ne pojavljuje.</s><s>Rad je podijeljen na dvije veće cjeline.</s><s>Prva sadrži teorijski dio i temeljne koncepte koji će poslužiti kao polazište za analizu.</s><s>U drugom dijelu autoreferiranje se istražuje u sažecima studentskih završnih radova.</s>
<s>U prvom i drugom poglavlju postavit ću teorijske temelje i predstaviti koncept metadiskursa, predstaviti definicije različitih autora o tom terminu i objasniti kategorizaciju metadiskursa po Kenu Hylandu, te ukratko predstaviti što i koji su interaktivni i interakcijski metadiskursni jezični elementi.</s><s>U trećem ću se poglavlju posvetiti isključivo autoreferiranju kao interakcijskoj retoričkoj strategiji u akademskom diskursu i napraviti kratak pregled dosadašnjih istraživanja vezanih za ovu temu, a u četvrtom poglavlju završiti teorijski dio opisom situacije u hrvatskoj lingvistici, tj. reći ću nešto o tome što o autoreferiranju pišu lingvisti koji se bave hrvatskim jezikom.</s>
<s>U petom poglavlju izradit ću analizu autoreferencija trideset sažetaka studentskih završnih radova pisanih na hrvatskom jeziku, od toga deset diplomskih, deset magistarskih i deset doktorskih radova.</s><s>Polazit ću od stava da se - unatoč pravilima pisanja koje zahtijeva znanstveni stil: apstraktnost, impersonalnost i što veći stupanj objektivnosti - studenti ipak koriste autoreferiranjem kako bi u tekst prenijeli svoju osobnost i subjektivnost i napravili vezu s čitateljem/publikom.</s><s>Smatram da akademski radovi koje ću analizirati, pojavljivanjem autora u tekstu, ne gube na kompetentnosti, štoviše, mišljenja sam da mogu imati velik učinak privlačnosti na čitatelja.</s><s>To bi značilo da autor na samom početku rada, u sažetku, stvara vezu s čitateljem i tako ga na najbolji mogući način približava tematici i pobuđuje mu zanimanje za daljnje čitanje.</s>
<s>Analizirani studentski radovi dostupni su na internetu; u repozitoriju različitih slovenskih sveučilišta.</s><s>Odabrani tekstovi analizirani su ručno, tj. podcrtavanjem eksplicitnih i implicitnih vrsta autoreferiranja, a rezultati će se prikazati i objasniti pomoću tablica i grafova.</s><s>Po analizi radova slijede zaključna promatranja, a na samom se kraju rada nalaze popis literature i sažetak na slovenskom jeziku.</s><s>S obzirom na nedostatak ovakvih istraživanja, analiza ovog područja činila se idealnom temom diplomskog rada, jer će svakako pridonijeti nešto novo spoznajama na području metadiskursa, retoričkih strategija, pa tako i produbljivanju razumijevanja interakcijskih odnosa između autora teksta i publike/čitatelja.</s><s>2. ŠTO JE TO METADISKURS?</s>
<s>Metadiskurs je često okarakteriziran jednostavno kao 'diskurs o diskursu' ili 'govor o govoru', što je po mišljenju autora koji se ovom tematikom bave (npr. Hyland, 2005) vrlo parcijalna i nezadovoljavajuća definicija.</s><s>Metadiskurs je kompleksan i vrlo širok koncept, kojem je teško uspostaviti granice i koji nudi ogroman potencijal da objasni i opiše, kako organizaciju autorovih ideja, tako i odnos autora prema svojim slušateljima ili čitateljima.</s><s>Pojam je široko korišten u trenutnoj analizi diskursa i jezičnoj edukaciji i prema Hylandu (2005: 1) odnosi se na nov pristup formiranju interakcija između autora (tj. tvorca teksta) i njihovih tekstova te između autora i korisnika (tj. primatelja teksta).</s><s>Metadiskurs „utjelovljuje ideju da komunikacija nije samo razmjena informacija, dobara ili usluga, već uključuje i osobnosti, stavove i pretpostavke onih koji komuniciraju.</s><s>Metadiskurs naglašava da dok govorimo ili pišemo, pregovaramo s drugima, donoseći odluke o vrsti učinaka na naše slušatelje ili čitatelje.“ (Hyland, 2005: Pomoću zamjenica u prvom ili trećem licu, svojih komentara, imperativa, itd. autor na jasan način prenosi informacije, privlači čitatelja na čitanje i samog sebe uključuje u tekst.</s><s>Ako se ovi jezični elementi ne rabe, tekst je manje zanimljiv, teži za pamćenje i manje osoban.</s><s>Prema Hylandu (2005: 4), metadiskurs nudi način na koji sustavno promatramo te značajke i tako nam omogućava shvaćanje pozicija autora i primatelja teksta u određenom kontekstu.</s><s>On nudi okvir za razumijevanje komunikacije kao društvene pojave i toga kako je autor (pisac ili govornik) uz dodatak metadiskursnih elemenata, u razumnoj mjeri, sposoban promijeniti tzv. suhi govor Hyland (2005: 4) nas podsjeća da ni pisanje ni govor nikada nisu neutralni, već su uvijek usmjereni k ostvarivanju interesa, stavova, pozicija, perspektiva i vrijednosti sudionika u komunikaciji.</s><s>Metadiskurs je tako, jedno od glavnih sredstava kojima se postiže društveni učinak ili utjecaj na one koji u određenom trenutku u toj komunikaciji stvaraju publiku.</s><s>Vrlo je važno da smo svjesni toga da se, iako se fraze i izrazi kojima se koristimo često čine nesvjesnima, svaka upotreba jezika sastoji od odabira konačnih opcija.</s><s>S time bi se složio i 1 Prijevod autorice; u izvornome tekstu: „It embodies the idea that communication is more than just the exchange of information, goods or services, but also involves the personalities, attitudes and assumptions of those who are communicating.</s><s>Metadiscourse stresses that as we speak or write, we negotiate with others, making decisions about the kind of effects we are having on our listeners or readers.” (Hyland, 2005: 3) 2 Postoji jedna stara simbolička podjela govora na suhi i vlažni.</s><s>Stari su narodi božanskom nečujnom (nečulnom) govoru (prvoj riječi) pripisali suhoću, a čujnost (čulnost) ljudskoga govora usporedili su s prodornošću koju omogućuje ovlaženost.</s><s>Bez sumnje je ova drevna podjela nastala suprotstavljanjem dviju vrsta govora – suhog govora vlasti i vlažnog govora snubljenja. (Ivas, 1988: 247; cit. prema Hadži i Balažic Bulc, 2017: 147) Michael Halliday (prema Hyland, 2005: 17), jedan od ključnih lingvista koji se bave ovom tematikom.</s><s>On tvrdi da je jezik sustav značenja i zato su odluke koje donosimo u interakciji s drugima, motivirane namjerama da izrazimo određena značenja u određenim situacijama.</s><s>Jedan od ključnih doprinosa metadiskursa u proučavanju jezika u upotrebi bio bi taj da pomoću proučavanja elemenata metadiskursa vidimo odnose između često nesvjesnih jezičnih izbora koje donosimo i konteksta u kojima to činimo.</s><s>Iz literature nije najjasnije što točno podrazumijeva pojam metadiskurs, kao što ne postoje jednostavni i jasni lingvistički kriteriji za definiranje ovog pojma.</s><s>Hyland (2005: 27) ga razumije kao otvorenu kategoriju kojoj istraživači mogu dodavati nove spoznaje prema potrebama konteksta.</s><s>Uz pojam metadiskurs često nalazimo i pojam metatekst.</s><s>Prema Verdonik (2007: 53), oba semantički proizlaze iz osnova diskursa i teksta, koje različiti autori različito promatraju.</s><s>Verdonik (2007: 53) shvaća diskurs kao društveni događaj u kojem se aktivira jezična upotreba, interakcija u društvenim odnosima i spoznaja, a tekst kao jezični produkt diskursa.</s><s>Budući da pojmove ne izjednačava, metatekst i metadiskurs za nju nisu sinonimi.</s><s>Pisanski Peterlin (2007: 8), slaže se s time da je definicija metateksta kao 'teksta o tekstu' krajnje općenita i ne osobito korisna i naglašava da se u primijenjenoj lingvistici smatra da se metatekst u većini slučajeva pojavljuje unutar teksta na koji se odnosi.</s><s>Pisanski Peterlin (2007: 8) metatekst opisuje kao koncept koji je u posljednja tri desetljeća dobio znatnu pozornost u primijenjenoj lingvistici te se njime bave brojna istraživanja s različitih aspekata i tako se, novim spoznajama, mijenja i transformira percepcija pojma metateksta, zato sve više autora ukazuje na potrebu preciznijeg teorijskog obrazloženja ovog jezičnog fenomena.</s><s>U lingvistici su poznati i termini metajezik i metakomunikacija, o kojima piše Verdonik (2007) i metatekstualnost, koju u svom radu uvodi Halliday.</s><s>Pojam metajezik (prema Verdnonik 2007:55) uveo je Tarski, ali je Jakobson bio taj koji je potaknuo njegovu daljnju upotrebu, definirajući istu funkciju jezika koja je usmjerena na kod.</s><s>Metakomunikacija je širi koncept, koji povezuju s Gregoryjem Batesonom, engleskim antropologom, sociologom, lingvistom i kibernetičarem, te njegovim kolegama.</s><s>„Bateson definira metakomunikaciju kao diskurs čiji predmet može biti i kodifikacija poruke (na primjer, značenje izraza) i odnos između sudionika Pojam metadiskurs uvodi 1959. godine američki lingvist Zellig Harris kako bi ponudio način razumijevanja jezika u upotrebi, predstavljajući pokušaje pisca ili govornika da usmjere percepciju na primatelja teksta.</s><s>Pri tom treba naglasiti, kako piše Pisanski Peterlin (2007: 8), da se u jeziku u upotrebi, metatekst u većini primjera pojavljuje unutar teksta na koji se odnosi.</s><s>Koncept su nakon Harrisa razvijali različiti lingvisti, od kojih su ključni Halliday (1973), Williams (1981), Vande Kopple (1985), Crismore i Farnsworth (1990), Mauranen (1993a) i Williams (1981: 211-212; cit. prema Kromar, 2012: 4) definira metadiskurs kao 'pisanje o pisanju', odnosno one dijelove teksta koji se ne odnose na promatrajuću temu.</s><s>Vande Kopple (1985: 83, cit. prema Kromar, 2012: 4) na sličan način govori o „diskursu o diskursu“, koji čitateljima pomaže organizirati, klasificirati, interpretirati, evaluirati prijedlog teksta i shvatiti kako na njega odgovoriti.</s><s>Crismore i Farnsworth (1990; cit. prema Pisanski Peterlin, 2007: 8) uspjeli su točnije definirati metadiskurs, kao autorovu otvorenu ili prikrivenu prisutnost u tekstu, pri čemu je namjera autora voditi čitatelja, a ne informirati ga.</s><s>Navode da je uporaba metatekstualnih elemenata prisutna kod autora raznih žanrova iz različitih kultura, koji su pisali u različitim povijesnim razdobljima i naglašavaju da su metatekstualni elementi vrlo prisutni, ne samo u literarnim djelima, nego i u ostalim žanrovima (Pisanski Peterlin, 2002: 184).</s><s>Mauranen (1993a; cit. prema Pisanski Peterlin, 2007: 8) upotrebljava engleski termin metatext (dok se većina engleskih lingvista koristi terminom metadiscourse) i definira ga u užem smislu, kao 'tekst o tekstu samom' i označava ga kao one elemente u tekstu kojima, barem u njihovoj osnovnoj funkciji, organiziramo i komentiramo propozicijski sadržaj.</s><s>Većina je istraživača svoj koncept teoretično utemeljila na Hallidayevoj (1973) ideji o trima metafunkcijama tj. makrofunkcijama - reprezentativnoj, interpersonalnoj i tekstualnoj metafunkciji.</s><s>Halliday, kako navodi Kromar (2012: 4), smatra da se jezikom koristimo u jednoj od tri spomenute funkcije.</s><s>Kada izražavamo iskustvo, primjenjujemo funkciju reprezentacije; da održimo kontakt sa sugovornikom upotrebljavamo interpersonalnu funkciju; a kad želimo organizirati tekst u koherentnu cjelinu, rabimo tekstualnu funkciju.</s><s>Prema Pisanski (2007: 10), nedavno su se u teorijskim raspravama pojavila mišljenja da model metateksta utemeljen na Hallidayevu razmatranju nije dovoljno jak, jer ne dopušta dovoljno jasno razgraničenje između kategorija metateksta, pa ga je zato potrebno nadograditi ili u cijelosti ovrgnuti.</s><s>Na osnovi Hallidayeva modela, Hyland 2000. godine (Pisanski, 2007) definira metadiskurs kao one aspekte teksta „koji se eksplicitno odnose na organizaciju diskursa ili na stav pisca o sadržaju ili prema čitatelju“, ali se kasnije (2005) udaljava od ove definicije i predlaže novu.</s><s>Metadiskurs (Hyland, 2005: 37) definira kao krovni pojam za autoreferencijalne izraze, kojima se koristimo za komuniciranje interaktivnih značenja u tekstu, a piscu ili govorniku pomažu pri izlaganju njegova stajališta, kao i u odnosu ili kontaktu s čitateljima ili članovima neke određene zajednice.</s><s>U interpretaciji strukture novog modela, on polazi od triju pretpostavki.</s><s>Kao prvo, održava razliku između propozicije i metateksta, koju temelji na Sinclairovoj raspravi (1981.) o dvjema razinama diskursa – autonomnoj (propozicija) i interaktivnoj (metatekst).</s><s>Kao drugo, slijedeći primjer Thompson i Thetela 1995. te Thompsona 2001., pretpostavlja razliku između interaktivnog i interakcijskog metateksta (detaljnije u sljedećem poglavlju), a kao treće, razlikuje vanjske i unutarnje odnose u diskursu.</s><s>Ističe da kao metatekst možemo interpretirati samo one elemente koji se odnose na sam tekst, a ne na vanjski svijet – tj. jezične elemente koji se sami po sebi mogu pojaviti u netekstualnoj ulozi (Pisanski, 2007: 11).</s><s>Hylandovom (2005) definicijom vodit ću se i u ovom radu.</s>
<s>3. KATEGORIZACIJA METADISKURSA PREMA HYLANDU Kao što je uočila Pisanski Peterlin (2007: 7), u okviru teorije metatekstualnosti u tekstu, moguće je razdvojiti dvije vrste jezičnih sredstava: propozicijska sredstva, koja su nosioci sadržaja teksta i metatekstualna sredstva, koja samome sadržaju ne pridonose ništa novo, nego ulaze u dijalog s primateljem teksta i tako mu pomažu pravilno prihvatiti sadržajni dio.</s><s>S time se slaže i Verdonik (2007), ali upozorava da autori često izbjegavaju točnu definiciju propozicije.</s><s>Pojam propozicija inače je usko povezan s filozofijom, gdje se obično povezuje s (ne)stvarnošću uvjeta: propozicija se može opisati kao istinita ili neistinita.</s><s>U tom ga duhu shvaća i Halliday (1994: 70-71): propozicija je ono o čemu se može raspravljati i odnosi se na semantičku funkciju rečenice u razmjeni informacija; istovremeno ističe da takva uporaba pojma propozicije isključuje cijeli spektar semantičkih funkcija rečenice u razmjeni dobara i usluga (ibid.) (Verdonik, 2007: 54).3 Halliday (1994: 70) smatra da je „propozicijska supstanca nešto što se može osporiti, što se može potvrditi, poreći...“ (cit. prema Pisanski Peterlin, 2007: 7), suprotno toj definiciji, Hyland (2005: 19) dolazi do zaključka da razumijevanje propozicije kao ne(istinitog) uvjeta nije od velike pomoći pri razlikovanju metadiskursa i propozicije, jer, upozorava, ponekad je ta dva pojma teško odvojiti s obzirom na to da se isprepliću (iako nastupaju u različitim ulogama).</s><s>Unatoč tome, diferencijacija između propozicijskih i metatekstualnih dijelova diskursa pokazala se vrlo korisnom, jer kako kaže Pisanski Peterlin (2007: 7): „osim što omogućava istraživaču opis jezičnih sredstava i obrazloženje njegove uloge u diskursu, ujedno pridonosi mogućnost definiranja retoričkih konvencija koje bi inače ostale na razini intuitivnog i neopipljivog“.</s><s>Uz to, i Hyland (2005) u novom konceptu održava razliku između propozicije i metadiskursa.</s>
<s>Zbog nejasnosti i nepreciznosti u literaturi, koncept metadiskursa je teško odrediti.</s><s>Hyland (2005: 11) uočava da je ovaj nedostatak dijelom rezultat heterogenosti značajki govorenog i pisanog diskursa.</s><s>Hyland upozorava da bi točna definicija metadiskursa pripomogla za bolja istraživanja i posljedično, boljoj kritičnoj analizi diskursa.</s><s>Zato je 2005. godine napravio novu kategorizaciju metadiskursa.</s><s>Metadiskurs koncipira kao sustav dviju dimenzija koje su karakteristične za svaku komunikaciju, govorenu ili pisanu, te se izražavaju nizom retoričkih značajki, koje same po sebi obavljaju konkretnije funkcije (Hyland, 2005: 50).</s><s>Njegova podjela 3 Prijevod autorice; u izvornome tekstu : »Termin propozicija je sicer tesno povezan s filozofijo, kjer se praviloma povezuje z (ne)resničnostnim pogojem: propozicijo je mogoče označiti za resnično ali neresnično.</s><s>V tem duhu jo razume tudi Halliday (1994: 70-71): propozicija je tisto, o čemer je mogoče diskutirati, in se nanaša na semantično funkcijo stavka pri izmenjevanju informacij; vendar hkrati opozori, da takšna raba koncepta propozicije izključi celoten spekter semantičnih funkcij stavka pri izmenjevanju dobrin in storitev (ibid.).« (Verdonik, 2007: 54) metadiskursa na interkacijsku i interaktivnu dimenziju, predstavlja najtemeljitiji pokušaj uređenja metatekstualnih elemenata i, kao što je već spomenuto, radi se o nadogradnji prethodne klasifikacije (iz 2000.) – obje danas služe kao model za najnovija istraživanja.</s><s>Interaktivna dimenzija podrazumijeva diskretnu prisutnost autora u tekstu.</s><s>Imajući u vidu određenu publiku, autor stvara tekst koji je prilagođen čitatelju/slušatelju i tako ga vodi prema željenoj interpretaciji poruke, koristeći se jezičnim elementima za organiziranje teksta (Hyland, 2005: 49).</s><s>Interakcijska dimenzija podrazumijeva da je autor eksplicitno pristan u tekstu posebnim jezičnim sredstvima, prema sadržaju izražava vlastito mišljenje, komentare, stavove, i sl. i uspostavlja izravnu komunikaciju s čitateljem/slušateljem i pruža mu mogućnost da reagira na njegovo mišljenje (Hyland, 2005: 49).</s><s>Ideja da se informativni i interakcijski aspekti jezika rabe, u tandemu, naravno, nije nova.</s><s>Prema riječima Hylanda (2005:9) još je davne 1923.</s><s>Malinowski tvrdio da su se ljudi istovremeno koristili jezikom kako bi prenijeli propozicijske informacije te „za kreiranje i održavanje ekspresivnog značenja“.</s>
<s>Tablica 1: Klasifikacija metadiskursnih elemenata prema Hylandu (2005: 49).</s><s>Klasifikacijska shema (tablica 1), temelji se na funkcionalnom pristupu, koji metadiskurs smatra načinom na koji se pisci odnose prema tekstu, piscu ili čitatelju (Hyland, 2005: 48).</s><s>Hyland primjenjuje Thompsonovu i Thetelinu (1995) razliku između interaktivnih i interakcijskih te uz taj koncept, uključuje i svoja prijašnja istraživanja i stavove (Hyland, 2001a, 1998a i 2000).</s><s>Kako uočava Pisanski (2007), ova klasifikacija u potpunosti odgovara prethodnoj diferencijaciji (Hyland, 2000) između interpersonalne i tekstualne funkcije, samo što ovdje Hyland pretpostavlja da je sav metatekst u interpersonalnoj ulozi; interakcijski predstavlja autorovu očitu prisutnost u tekstu, a interaktivni personificira tu prisutnost diskretnije.</s>
<s>Hyland (2005: 49) interaktivnu dimenziju promatra kao svrhu pisca da oblikuje i ograniči tekst kako bi zadovoljio potrebe određene publike, izlažući argumente tako da bi ustalio svoje (tj. piščeve) preferirane interpretacije i ciljeve.</s><s>Ova se dimenzija oslanja na piščevu svijest o publici koja sudjeluje i načina na koji on ili ona nastoji uskladiti svoje znanje, interese i sposobnosti obrade.</s><s>Proučavanje elemenata ove dimenzije bavi se načinima organiziranja diskursa, a ne iskustvom, te otkriva u kojoj je mjeri tekst konstruiran s potrebama i znanjem čitatelja ili slušatelja.</s><s>Interakcijska dimenzija se po Hylandu (2005: 49) odnosi na način na koji pisac provodi interakciju, namećući i komentirajući svoju poruku.</s><s>Cilj je pisca eksplicitno izraziti svoje stavove i uključiti čitatelje u tekst, a dopuštajući im replike, stvara se interakcija između njega ili nje te čitatelja.</s><s>„Metadiskurs je ovdje u biti evaluativan i angažiran, izražava solidarnost, predviđa prigovore i odgovara na zamišljeni dijalog s drugima.</s><s>Otkriva u kojoj mjeri pisac radi na zajedničkoj izgradnji teksta s čitateljima“ (Hyland, 2005: 49).</s><s>U nastavku ću detaljnije opisati intertekstualne i interakcijske elemente (v. tablicu 1) prema Hylandu (2005: 50-53), s naglaskom na autoreferiranju, kojim ćemo se detaljnije baviti i u analizi ovog rada.</s>
<s>3.1 Interaktivni metadiskursni jezični elementi Interaktivni se elementi upotrebljavaju za organiziranje propozicijskih informacija na načine koje će ciljana publika zasigurno smatrati koherentnima i uvjerljivima.</s><s>Oni nisu samo organizatori teksta, jer njihova upotreba ovisi o autoru, njegovom znanju, pa i znanju primatelja poruke/teksta.</s><s>Kako ističe Hyland (2005), ovi su elementi posljedica piščeve slobodne procjene čitateljevih (pretpostavljenih) sposobnosti razumijevanja i shvaćanja danoga teksta te potrebe za interpretativnim vodstvom, kao i odnosa između pisca i čitatelja.</s><s>Prema riječima Balažic Bulc i Požgaj Hadži (2017: 134), oni su obilježje svakog teksta i njima se postiže kohezija i koherentnost te su dio retoričkih strategija kojima se autor koristi kako bi čitatelju/slušatelju olakšao snalaženje u tekstu i usmjerio ga prema željenoj interpretaciji.</s><s>Prijelazi izražavaju odnose između glavnih rečenica; to su instrumenti koji čitatelju pomažu razumjeti pragmatične veze među argumentima u tekstu.</s><s>Označivači okvira su sredstva koja označavaju okvir teksta, odnosno, elementi koji shematski strukturiraju tekst.</s>
<s>Endoforički označivači jednostavno upućuju na informacije u drugim dijelovima teksta i često pomažu čitatelju da razumije tekst dodatnom argumentacijom.</s><s>Dokazivači se odnose na informacije u drugim tekstovima, pri čemu u znanstvenom stilu postoje posebna pravila citiranja literature i izvora.</s><s>Tumači daju dodatno objašnjene parafrazirajući ono što je rečeno, navodeći primjere itd., kako bi čitatelju pomogli bolje razumjeti tekst; istodobno odražavaju autorove pretpostavke o čitateljevu ponašanju.</s>
<s>3.2 Interakcijski metadiskursni jezični elementi U članku Balažic Bulc i Požgaj Hadži (2017: 134) zapisano je da su ovi elementi dio retoričkih strategija u kojima se autor eksplicitno pojavljuje u tekstu iznoseći vlastite stavove, odnosno uključujući čitatelja/slušatelja u tekst.</s><s>Retoričke strategije djelomično ovise o autorovu individualnom stilu, a djelomično su uvjetovane kulturološki.</s><s>Uključujući čitatelje/slušatelje u tekst interakcijskim elementima, autor im omogućava da dodaju svoj doprinos i sudjeluju u danom diskursu.</s><s>Prema riječima Hylanda (2005: 52), one pomažu kontrolirati razinu osobnosti u tekstu i pomažu u povezivanju s drugima.</s><s>Autor izlaganjem svojih argumenata, usredotočujući se na pozornost publike i priznajući njezinu nesigurnost, istu usmjerava prema tumačenju.</s><s>Hyland upozorava da ti elementi nisu način na koji se autori zauzimaju za društveno određene pozicije drugih.</s><s>Oni djeluju da bi predvidjeli, priznali, izazvali i dodali alternative, potencijalno različite pozicije i tako šire ili ograničavaju prilike za takva gledišta.</s><s>Ograđivači izražavaju piščevu nesigurnost, a njima se autor koristi kako bi prikazao da je u konkretnom slučaju to više njegovo mišljenje nego činjenica, pa tako predstavljaju jedno od mogućih tumačenja.</s>
<s>Pojačivači su sredstva koja, suprotno od ograđivača, izražavaju piščevu sigurnost; ukazuju na to da su i dalje moguće različite interpretacije, ali se autor odlučio za jednu, što jača njegovo argumentiranje.</s>
<s>Označivači odnosa prema sadržaju izražavaju piščevo emotivno vrednovanje propozicije; mogu izražavati iznenađenje, složnost, frustracije, itd.</s><s>Označivači odnosa prema čitatelju eksplicitno nagovaraju čitatelja, s namjerom da probude njegovo zanimanje ili ga uključe u diskusiju; njima autori ili naglašavaju ili zanemaruju prisutnost čitatelja u tekstu.</s>
<s>Autoreferiranje ukazuje na autorovu eksplicitnu prisutnost u tekstu, preko upotrebe osobnih (ja, mi, nas) ili posvojnih zamjenica (moj, naš).</s><s>Međutim, u hrvatskom se jeziku mogu upotrijebiti i osobni glagolski oblici (pišemo, smatramo, uočavam) – isto vrijedi i za slovenski jezik – dok se u engleskom jeziku to ne pojavljuje.</s>
<s>Metadiskurs je, kao što smo već ranije spomenuli, blisko povezan s ciljevima govornika i pisca, koji upotrebom različitih retoričkih strategija pokušava uvjeriti slušatelja ili čitatelja u svoj tekst.</s><s>Kako uočava Balažic Bulc (2020: 58), još od 1980-ih u istraživanju akademskog diskursa prevladava ideja da je u akademskom pisanju komunikacija između autora teksta i njegova primatelja, dvosmjerna.</s><s>Svakim dijelom teksta autor uvjerava čitatelja u istinitost navedenih tvrdnji (Hunston 1994 cit. prema Balažic Bulc, 2020: 58), dok istovremeno mora imati u vidu ciljanu publiku, sadržaj prezentirati odgovorno i razumljivo, uvažavajući druge autore i na prikladan način predstaviti svoje stavove.</s><s>Retoričke strategije, ili metode, su skup različitih jezičnih elemenata kojima autor, na način koji se njemu čini primjerenim, iznosi svoje ideje čitatelju i pokušava ga uvjeriti u istinitost svojih tvrdnji (Blagojević 2007; 127; cit. prema Balažic Bulc 2020: 58).</s><s>Tim strategijama autor se koristi kako bi postigao što veći stupanj uvjerljivosti, npr. obraćanje čitatelju, autoreferiranje, itd.</s><s>U ovom ćemo poglavlju autoreferiranje promatrati kao strategiju uvjeravanja u sklopu klasične retorike.</s><s>Retorika je, kako objašnjava Hyland (2005: 63), zapravo umjetnost uvjeravanja, a tiče se argumentiranja pitanja koja se ne mogu formalno dokazati.</s><s>Koncept klasične retorike predstavio je Aristotel, koji ju je definirao kao umijeće pronalaženja dostupnih načina uspostave uvjerljivog dokaza, tj. - pokazati da je nešto istina.</s><s>Prema Hylandu (2005: 64), za istraživanje metadiskursa najznačajnija su tri načina uvjeravanja: Etos - osobna privlačnost nečijeg karaktera; tiče se karaktera govornika i njegovog kredibiliteta.</s><s>Patos - pozivanje na emocije; tiče se afektivnih poziva i usredotočuje se na karakteristike publike, a ne na govornika.</s>
<s>Iako se mogu zasebno analizirati, ova tri načina uvjeravanja imaju tendenciju djelovati u kombinaciji.</s><s>Povezujući ih, možemo vidjeti „kako metadiskurs projicira racionalne privlačnosti Logosa kada eksplicitno povezuje elemente argumenta; prenosi Etos gdje se odnosi na autoritet i kompetentnost pisca; a odnosi se na Pathos kada signalizira poštovanje prema stajalištu čitatelja ili da poruka ima izravnu važnost za publiku“ (Hyland, 2005: 65).</s><s>Akademski tekstovi često se percipiraju kao jedinstven oblik argumentacije, koji ovisi o prikazu apsolutne istine, empirijskih dokaza ili besprijekorne logike (Hyland, 2005: 65), pa je tako retorika za ovaj tip diskursa irelevantna.</s><s>Moć uvjeravanja akademskog teksta utemeljena je na racionalnosti, objektivnosti, nepristranosti te se temelji na zahtjevnim metodologijama.</s><s>Međutim, kao što uočava i Balažic Bulc (2020: 58), tijekom posljednjeg desetljeća, u postmodernističkom vremenu, razvoj modernih tehnologija imao je velik utjecaj na akademski diskurs.</s><s>Akademsko je pisanje postupno izgubilo svoju tradicionalnu oznaku strogo objektivnog, bezličnog, neemocionalnog i neosobnog oblika diskursa i postalo je više subjektivno.</s><s>Uspon novih komunikacijskih tehnologija, kako objašnjava Balažic Bulc (2020: 58) pridonio je novim metodama interakcije i posljedično, pojavi novih žanrova, dok su novi načini autoreferiranja (i drugih retoričkih strategija) na internetu, zauzvrat utjecali na promjene u percepciji jezika znanosti.</s><s>Akademski se diskurs tako počeo smatrati uvjerljivim pothvatom koji uključuje interakciju između pisca i čitatelja.</s><s>Autoreferiranje, pogotovo korištenje prvog lica, prema Hylandu (2005: 53) ima ključnu interakcijsku ulogu u posredovanju odnosa između argumenata pisaca i njihovih diskursnih zajednica i zato je autoreferiranje ključni način na koji pisci mogu promovirati kompetentan znanstveni identitet i dobiti potvrdu za svoje istraživanje.</s><s>Hyland (2005: 53) za autorefereiranje Se odnosi na eksplicitnu autorsku prisutnost u tekstu mjerenu učestalošću zamjenica u prvom licu i posvojnih zamjenica (ja, moj, ekskluzivno mi, naš).</s><s>Cijelo pisanje nosi informacije o piscu, ali konvencija osobne projekcije kroz zamjenice u prvom licu možda je najmoćnije sredstvo samoreprezentacije (Ivanić, 1998.).</s><s>Pisci ne mogu izbjeći projiciranje dojma o sebi i o tome kako stoje u odnosu na svoje argumente, svoju zajednicu i svoje čitatelje.</s><s>Prisutnost ili odsutnost eksplicitnog pozivanja na autora općenito je svjesni odabir pisaca da zauzmu određeni stav i kontekstualno smješten autorski identitet (Hyland, Pri uspostavljanju odnosa s čitateljem, osobne jezične strukture mogu biti inkluzivne, što znači da ukazuju na autorovo izravno obraćanje čitatelju ili općoj publici, ili mogu jednostavno ukazivati na prisutnost autora u tekstu.</s><s>Prema Balažic Bulc (2020: 60), pojava autorove prisutnosti u tekstu može biti eksplicitna, ili osobna (autor odabire jezične elemente koji ukazuju na njegov izravan izgled u tekstu, npr. osobne i posvojne zamjenice u jednini ili 4 Prijevod autorice; u izvornome tekstu: Self mention refers to the degree of explicit author presence in the text measured by the frequency of first-person pronouns and possessive adjectives (I, me, mine, exclusive we, our, ours).</s><s>All writing carries information about the writer, but the convention of personal projection through firstperson pronouns is perhaps the most powerful means of self representation (Ivanic, 1998).</s><s>Writers cannot avoid projecting an impression of themselves and how they stand in relation to their arguments, their community and their readers.</s><s>The presence or absence of explicit author reference is generally a conscious choice by writers to adopt a particular stance and a contextually situated authorial identity (Hyland, 2001b). (Hyland, 2005: 53) množini), a može biti i implicitna, ili neosobna (sugerira posrednu prisutnost autora, npr. pasivne glagolske strukture).</s><s>S druge strane, potrebno je naglasiti da postoji i mogućnost da se autor u tekstu uopće i ne pojavljuje.</s><s>Ako autor odluči metadiskursom objaviti svoju prisutnost u diskursu, to je obično na mjestima na kojima najlakše promovira sebe i svoje individualne Kako piše Balažic Bulc (2020: 60), autoreferiranje u akademskom diskursu već je desetljećima u središtu zanimanja znanstvenih studija.</s><s>Većina tih studija, kako uočavam, posvećena je engleskom akademskom diskursu u odnosu s drugim jezicima.</s><s>Kako možemo pretpostaviti, na našim je prostorima ova tema još dosta neistražena.</s><s>Kao moguće razloge zašto je tome tako, treba imati na umu postotak govornika engleskog jezika u odnosu na hrvatski (i srpski), dominaciju engleskog, pa čak i to da je u našim jezicima teže pronaći upotrebu autoreferencija i analizirati ih, jer moramo paziti i na upotrebu glagolskih oblika, dok se govornici engleskog jezika koriste samo zamjenicama ja i mi (I and we).</s><s>Zanimljivo istraživanje retoričkih strategija naslova Interakcijske retoričke strategije u znanstvenom diskursu (na primjeru znanstvenog jezika Ivana Ivasa) provele su Balažic Bulc i Požgaj Hadži.</s><s>Istraživale su Ivasove znanstvene tekstove, polazeći od pretpostavke da komunikacija u znanstvenim tekstovima nije nužno apstraktna, već postoje dvije razine autonomna (odnosi se na sadržaj) i interaktivna (njome autor uspostavlja kontakt s publikom).</s><s>Na studiji primjera pokušale su pokazati kojim se interakcijskim retoričkim strategijama koristi Ivas, kako / kojim elementima su one izražene i u kolikoj su mjeri odraz strogih pravila pisanja znanstvenog teksta.</s><s>Za strategiju vlastitog angažiranja, tj. autoreferiranja, otkrile su da se Ivas koristi tako prvim licem množine, kao i autorskim ja, pa i drugim posebnim strategijama, što je dovelo do zaključka da se on ne obazire toliko na stroga pravila znanstvenog stila i da korištenjem stilski obilježenog jezika i posebnim strategijama cijelo vrijeme „zavodi“ čitatelja.</s><s>Nadalje, spomenimo istraživanje autoreferiranja u sažecima slovenskih i hrvatskih znanstvenih članaka koje je objavila Balažic Bulc (engl.</s><s>Self-mentions as interactional metadiscourse strategies in Slovene and Croatian research article abstracts).</s><s>Vrlo malo studija uspoređuje hrvatski i slovenski jezik, pa je ovo, po mom mišljenju, dosta doprinijelo novim spoznajama.</s><s>U ovom su članku napravljena dva specijalizirana korpusa; SLAB (korpus sažetaka slovenskih znanstvenih članaka) koji je sadržavao ukupno 11.421 znakova i CRAB (korpus sažetaka hrvatskih znanstvenih članaka), koji je sadržavao ukupno 12.309 znakova.</s><s>Analizirane članke Balažic Bulc podijelila je u četiri područja: humanističke, društvene i prirodne znanosti te tehnologija.</s><s>Provedeno istraživanje pokazalo je da se eksplicitno autoreferiranje pojavljuje prvenstveno kao osobna ili posvojna zamjenica prvog lica jednine ili množine (npr. hrv.: naš je cilj, moj je cilj) i kao osobni glagolski oblici (npr. hrv.: analizirali smo), dok se implicitno autoreferiranje odnosi na bezlične glagolske oblike (npr. hrv.: u radu se promatra/istražuje, dobivena su eksplicitna rješenja).</s>
<s>Eksplicitnim autoreferiranjem u hrvatskim i engleskim znanstvenim člancima na području lingvistike bavile su se i Bašić i Veselica-Majhut (2016).</s><s>Provele su analizu dvaju korpusa lingvističkih istraživačkih članaka, pretpostavljajući da, osim razlika u retoričkim strategijama različitih diskursnih zajednica, postoje i razlike između konvencija pojedinih znanstvenih zajednica unutar iste discipline.</s><s>Analizirani korpus sastoji se od 16 članaka na engleskom i 20 članaka na hrvatskom jeziku, a uz to obavile su i intervjue s 10 članova hrvatske lingvističke zajednice kako bi doznale na koji su način ti autori usvojili konvencije akademskog pisanja, koliko u svojim radovima ističu vlastitu autorsku ulogu i koje komunikacijske efekte žele postići s odabranim retoričkim strategijama.</s><s>Istraživanje je pokazalo da, u usporedbi s engleskim člancima, upotreba zamjenica u prvom licu jednine u hrvatskim člancima nije česta.</s><s>Zamjenice u prvom licu množine u sličnoj mjeri uključuju inkluzivne i ekskluzivne osobne zamjenice, dok u engleskom jeziku prevladavaju inkluzivne.</s><s>Prikazale su i da se autori znanstvenih tekstova na hrvatskom jeziku više koriste bezličnim oblicima, jer se to čini prikladnijim i da oni sami odlučuju kojim će se oblicima koristiti (pod utjecajem kulturnih konvencija zajednice u kojoj stvaraju).</s>
<s>Varga (2016) je posvetila svoju doktorsku disertaciju analizi znanstvenih članaka iz područja psihologije na hrvatskom i engleskom jeziku.</s><s>Analizirala je korpus 60 znanstvenih članaka objavljenih u znanstvenim časopisima na hrvatskom i engleskom jeziku i proučavala je kojim se sredstvima epistemičke modalnosti koriste autori za izražavanje različitog stupnja sigurnosti prema iznesenim tvrdnjama i da bi izrazili stav prema tvrdnjama drugih autora.</s><s>Cilj je bio utvrđivanje razlika i sličnosti u učestalosti i uporabi tih sredstava u glavnim retoričkim dijelovima znanstvenog članka, te proučavanje njihovih pragmatičkih funkcija, kao sredstava ograđivanja u tekstu.</s><s>Nalazi analize pokazuju da su modalni glagoli najčešća gramatička kategorija epistemičkih sredstava u oba korpusa, a najmanja je zastupljenost epistemičkih imenica.</s><s>No, unatoč toj sličnosti, rezultati ove analize slažu se s rezultatima već spomenutih istraživanja – u odnosu na hrvatski jezik, u engleskom je jeziku veća zastupljenost sredstava.</s><s>Za kraj, spomenimo i jedno od najnovijih istraživanja.</s><s>Cvikić i Ordulj (2021) istraživale su vidljivost autora/čitatelja prvog jezika (L1) u usporedbi s drugim jezikom (L2), s naglaskom na analizu upotrebe osobnih zamjenica prvog lica u hrvatskome jeziku.</s><s>Cilj ovog rada bio je istražiti pragmatični pojam vidljivosti pisca/čitatelja u hrvatskom L1 i L2 pisanju.</s><s>Autorice su se usredotočile na upotrebu osobnih zamjenica u prvom licu, kod izvornih govornika i onih koji to nisu.</s><s>Za analizu su upotrijebile 80 argumentacijskih eseja; 40 L1 i 40 L2.</s><s>Kvantitativna analiza potvrdila je razlike među skupinama; pokazala je da se inojezični govornici hrvatskog jezika osobnim zamjenicama za prvo lice koriste češće nego izvornojezični.</s><s>Zanimljivo je da je samo prekomjerna uporaba JA-forme neizvornih govornika statistički značajna (slaže se s dosadašnjim istraživanjima).</s><s>Naime, frekventnost upotrebe zamjenice „ja“ nad zamjenicom „mi“, kod izvornih je govornika suprotna dosadašnjim istraživanjima.</s><s>Kvalitativna analiza pokazala je da se u argumentacijskim esejima u hrvatskom jeziku, zamjenica „ja“ pretežno rabi za izražavanje iskustva i stava pisca, u istu se svrhu upotrebljava i zamjenica „mi“, ali znatno manje.</s><s>U svojoj su studiji Cvikić i Ordulj (2021) donijele zaključak da su kulturološki i jezičnospecifični faktori, u ovom slučaju i faktori učenja jezika, važni pri upotrebi osobnih zamjenica za izražavanje vidljivosti pisca/čitatelja u L2.</s><s>Ovim istraživanjem napravile su korak naprijed prema boljem razumijevanju upotrebe osobnih zamjenica i njihove diskursne funkcije, te prema unapređenju znanja o vještinama pisanja, na prvom i drugom/stranom jeziku i općenito.</s><s>5. ŠTO O AUTOREFERIRANJU PIŠU HRVATSKI LINGVISTI?</s><s>Kao što smo uočili u prijašnjem poglavlju, na našim prostorima (zasad) nema toliko govora o ovoj temi.</s><s>No, unatoč manjku istraživanja i studija, ipak postoje autori (osim već spomenutih) u čijoj literaturi možemo pronaći informacije o autoreferiranju kao retoričkoj strategiji u akademskom pisanju.</s><s>Većina tih autora, npr. Josip Silić, Marina Katnić-Bakaršić, Ivo Pranjković, Lada Badurina, Lana Hudeček, Marina Kovačević, Milica Mihaljević, Vera Blažević itd., bavi se funkcionalnom stilistikom, pa tako i korištenjem prvog lica jednine ili množine, obezličenjem, uporabom pasivnih struktura u akademskom diskursu i općenito time kako se piše znanstvenim stilom.</s>
<s>Od svih nabrojanih, izdvojit ćemo samo neke: prvo, Silićevu i Pranjkovićevu Gramatiku hrvatskog jezika (2005), a zatim Silićev priručnik o funkcionalnim stilovima hrvatskog jezika „Znanstvenik u znanstvenome stilu umjesto prvog lica jednine 'ja' često rabi treće lice jednine i pasivni oblik glagola: U raspravi se govori…, U raspravi je navedeno…, U raspravi će biti govora… ili prvo lice množine: U raspravi govorimo…, U raspravi smo naveli,…</s><s>U raspravi ćemo govoriti…</s><s>Sve to znači isto. (Mi se u takvu obraćanju čitateljima naziva 'mi skromnosti' ili 'autorsko mi').“ Silić i Pranjković (2005, 196) objašnjavaju upotrebu pasivnih glagolskih oblika na mjestima gdje je vršitelj radnje iz bilo kojeg razloga nevažan, nepoznat ili nije poželjno da ga se spominje (tad je u prvome planu predmet zahvaćen radnjom, tj. objekt).</s><s>Osim (pridjevskog) pasiva koji se tvori pomoćnim glagolom biti i trpnim glagolskim pridjevom (npr. bio je čitan, čitan je bio, …), Silić i Pranjković (2005, 196) razlikuju i pasiv koji se tvori povratnom zamjenicom se i aktivnim oblicima glagola (npr. Ruši se drvo.) i koji je posebno čest u znanstvenome i administrativnome stilu.</s>
<s>U Funkcionalnim stilovima hrvatskog jezika (2006, 43), Silić stoji iza tvrdnje (isto kao i u Gramatici, 2005: 376) da je znanstveni stil, po svojoj individualnoj ograničenosti, izrazito objektivan te je u skladu s temeljnim načelima znanosti, logičke organizacije sadržaja i izraza, objektivnosti (znanost je oslobođena subjektivnosti adresanta i adresata) i apstraktnosti (znanost je oslobođena nebitnih obilježja sadržaja poruke).</s><s>Poruku koju prenosimo znanstvenim stilom potrebno je prikazati kao cjelinu i pri tome paziti na njezin sadržaj (izdvojiti samo ono što je bitno i posložiti to u logičkom slijedu), pri čemu trebamo imati na umu publiku kojoj je ta poruka namijenjena.</s><s>Jezik i sadržaj znanstvenog stila potrebno je prilagoditi mogućnostima publike i pri tome se koristiti subjektivnim sredstvima (Silić 2006: 44) samo gdje su ona (do određene mjere) dopuštena (npr. u populariziranju sadržaja znanstvene poruke).</s><s>Silić (2006, 46) razlikuje konkretnu, ili personalnu komunikacije, u kojoj su bitni pošiljatelj i primatelj, te apstraktnu, ili impersonalnu komunikaciju, u kojoj glavnu ulogu ima poruka koja je predmet govora.</s><s>Ako slijedimo tu podjelu, konkretna bi komunikacija bila subjektivna, a apstraktna objektivna – u posljednjoj će se pojavljivati pasivna lica (treća lica jednine i množine) kao vršitelji radnje.</s><s>Silić (2006, 46) ovo navodi kao razlog zašto se u znanstvenome stilu kao vršitelj radnje načelno može pojavljivati treće lice (češće jednine, rjeđe množine).</s><s>Pritom, on objašnjava da se korištenjem prvog lica množine ('mi skromnosti') autor „odriče“ sebe kao „ja“ i „dijeli svoje autorstvo“ s drugim (mogućim) autorima.</s><s>„Mi skromnosti“, prema Siliću (2006, 48) isto je što i prvo lice množine i možemo ga zamijeniti pasivnim oblikom („U prvom zaključku možemo dodati…“ ili „U prvom zaključku može se dodati…“) – često se u istoj rečenici nalaze jedan i drugi način izražavanja („Prenese li se jezični postupak na slikarstvo, na platnu se ne ostvaruje ono što vidimo, nego ono što znademo…“).</s><s>Na isti su način međusobno zamjenjivi prvo (aktivno) i treće (pasivno) lice množine, a zatim i oba, s trećim (pasivnim) licem jednine („Čitaju li se danas ti romani… ili Čitamo li danas te romane…“).</s><s>Silić (2006, 48) dodaje i da je s gledišta pošiljatelja i primatelja također svejedno hoće li adresant prenijeti poruku prvim licem jednine ili množine, jer uspostavlja odnos ADRESAT: PORUKA; i kad se adresant „ja“ poistovjećuje s adresatom „mi“, postaje sudionik ravnopravna odnosa prema poruci („Smatram da je došao trenutak, da trajno odbacimo i izoštrimo…“).</s><s>Blažević (2009: 9) na isti način objašnjava kategoriju lica u znanstvenom stilu.</s>
<s>Nadalje, u Stilistici (2001) Marine Katnić-Bakaršić, pronalazimo da se „autorsko mi“ u suvremenom znanstvenom stilu (kasnije nazvanom znanstveno-akademskim tipom akademskog diskursa) zamjenjuje polubezličnošću jer se, kako primjećuje autorica (2001, 80), čini da pasivne, bezlične konstrukcije na formalnom planu, tekstu daju veći stupanj objektivnosti.</s><s>Katnić-Bakaršić (2001, 80) o korištenju prvog lica kaže da je to tendencija koja se pojavljuje u novije vrijeme i da je neki autori (akademski krugovi bliski kritičkoj stilistici) smatraju potrebnim preduvjetom za svojevrsnu nezavisnost znanstvenika.</s><s>Upotreba bezličnih i pasivnih struktura i autorova množina stvaraju privid znanstvenosti i ponekad se iza korištenja prvog lica množine autor krije iza „moćnije“ množinske forme, pa time, čini se, daje veću težinu onome što je napisano (Katnić-Bakaršić 2001, 248), dok se korištenjem prvog lica jednine u tekst vraća osobnost autora i time se približava čitatelju.</s><s>U svojoj novijoj knjizi „Između diskursa moći i moći diskursa“ (2012), Katnić-Bakaršić piše o postojanju triju mitova (mit o objektivnosti znanstvenika/ice, mit o neutralnosti jezičnih sredstava i mit o odsustvu emocionalno-ekspresivnih sredstava) koji „zapravo stvaraju idealiziranu sliku znanosti kao Apsolutne Istine i naročito znanstvenika kao osoba koje su potpuno nezavisne od sociokulturnih i ekonomskih ili drugih subjektivnih elemenata“ (KatnićBakaršić 2012, 70).</s><s>Ovi su mitovi rezultat retoričkih strategija akademskog diskursa, a te su strategije, prema riječima autorice, različite od strategija u drugim diskursima i uzrokuju utisak „ogoljenosti i odsustva stilskih sredstava i efekata“ (2012, 70).</s><s>Među akademskim retoričkim strategijama je stvaranje objektivnosti i istinitosti, dok se, kako kaže autorica (2012, 71), ustvari svo vrijeme znanstevnik/ica bori za prihvaćanje tumačenja koje on/ona daje.</s><s>Kritička stilistika i lingvistika, kao što smo već prije spomenuli, govore o tome kako nema potpuno neosobnog istraživanja, jer se u njega uključuju i znanstvenikovi vlastiti kognitivni, sociokulturni i ideološki aspekti.</s><s>Prema Katnić-Bakaršić (2012), u znanstvenom je tekstu dugo dominirala upotreba „autorskog mi“ (koje je zaklanjalo autorovu osobnost), koja je i danas vrlo prisutna u npr., ruskoj akademskoj zajednici.</s><s>Kasnije su se, dodaje autorica (2012, 71), češće rabile bezlične i pasivne konstrukcije (koje su potpuno obrisale autorovu osobnost); danas značajne za prirodoslovne znanosti, pogotovo na Zapadu.</s><s>Za posljednje, kritičari analize diskursa uočavaju moguće stvaranje nelagode i otuđenosti, zbog čega predlažu korištenje „vlastitog ja“.</s><s>Usporedbom sva tri načina za izražavanje autorove prisutnosti u tekstu, autorica (2012, 71) dolazi do zaključka da sva tri dobivaju ulogu retoričke strategije; upotreba prvog lica množine postaje topos afektirane skromnosti, bezlične konstrukcije postaju topos afektirane objektivnosti, a upotreba prvog lica jednine postaje topos naglašene subjektivnosti.</s><s>Kada uzmemo u obzir težnju ka objektivnosti, odsustvo retoričkih strategija i stilskih postupaka koji ističu autoritet, istinu i moć akademskog diskursa, mogli bismo reći da je upravo to jedna od njegovih najvažnijih retoričkih strategija i, kako bi to nazvala Katnić-Bakaršić (2012: 72), „stilski najznačajniji minus-postupak“ ovog diskursa.</s><s>Spomenimo za kraj i autoricu priručnika „Pisanje znanstvenih i stručnih radova“ (2012), Milicu Gačić, koja smatra da je pretjerana upotreba prvog lica („ja“ ili „mi“) svakako nametljiva, ali da ga ipak ne trebamo izbjegavati pod svaku cijenu, pogotovo u dijelovima u kojima autor iznosi svoju interpretaciju ili je zaista došao do nečeg novog.</s><s>Gačić (2012: 92) piše da je „ja“ najbolje izbjegavati, ali se može upotrijebiti kako bi autor izrazio svoje mišljenje ili pokazao kojim će se postupkom baviti, dok se upotrebom „mi“ u tekst uključuje sebe, čitatelje, druge znanstvenike ili ga se upotrebljava kad na radu sudjeluje više autora.</s><s>Spominje, kao i Silić, mogućnost upotrebe stilski najneutralnije konstrukcije bezličnih glagola s povratnom Iz svega navedenog možemo zaključiti da se u hrvatskoj lingvistici još uvijek vjeruje u objektivnost akademskog diskursa.</s><s>Većina lingvista i dalje smatra znanstvene tekstove izrazito bezličnima, objektivnima, neosobnima i neemocionalnima.</s><s>Kako kaže i sam Silić, znanstvena je komunikacija prije svega komunikacija sa sadržajem, a ne s ljudima i zbog toga je potrebno da je jezik znanosti u strogom skladu sa znanstvenim sadržajem (2006: 63-64).</s><s>To bi značilo da bi znanstvenici trebali izbjegavati korištenje subjektivnih i ekspresivnih lingvističkih elemenata, ali uočavamo i „otvorenija“ mišljenja nekih autora, o tome da nije pod svaku cijenu potrebno izbjegavati upotrebu prvog lica, jednine ili množine.</s><s>U nastavku ćemo na konkretnim primjerima analizirati situaciju u studentskim završnim radovima.</s><s>6. ISTRAŽIVANJE</s>
<s>Autoreferiranje, kao interakcijska retorička strategija, odnosi se na autorovo eksplicitno pojavljivanje u tekstu.</s><s>U hrvatskom se jeziku autoreferiranje može izraziti putem osobnih (ja, mi, nas) ili posvojih (moj, naš) zamjenica i upotrebom osobnih glagolskih oblika (analiziramo/analiziram, uočavamo/uočavam).</s><s>Uzimajući u obzir dosadašnja istraživanja, autorova eksplicitna prisutnost ili odsutnost u tekstu odabir je pisca, koji time želi postići određeni učinak na ciljanu publiku.</s><s>U akademskom se diskursu upotrebljava znanstveni stil, koji bi u pravilu trebao biti objektivan i apstraktan.</s><s>Budući da su dosadašnje studije potvrdile da se u znanstvenim istraživačkim radovima, unatoč toj objektivnosti, ipak pojavljuju autoreferencije, u ovom ćemo dijelu rada provjeriti pojavljuju li se iste u sažecima studentskih završnih radova pisanima u zadnjih dvadesetak godina - i u kolikoj mjeri.</s><s>Strukturirani/opisni sažetak, nacrtak ili apstrakt „jest sažeto prikazan rad sa svim najvažnijim dijelovima i elementima“ (Gačić, 2012: 98).</s><s>Prema Gačić (2012: 98), to je rad u malome, interpretacija rada u kojoj ističemo svoje ideje i argumente koji najbolje prikazuju sadržaj.</s><s>Sažetak služi kao svojevrstan vodič kroz tekst, zato se taj dio, prema Gačić (2012: 98), piše posljednji, koristeći se sadržajem rada, tako da se iz svakog važnijeg dijela napišu bitne informacije.</s><s>Pri tome je potrebno apstrakt istaknuti, odrediti svrhu rada, korištene metode, tumačenje rezultata i glavne zaključke, a na kraju dodati ključne riječi, koje svaki ozbiljan stručni i znanstveni rad treba imati.</s><s>Apstrakt (prema Gačić, 2012: 98) je obično pisan na jeziku na kojem je pisan rad, a njegov opseg za diplomski rad se, u praksi, kreće oko 300 riječi, a za doktorate oko 500 riječi, osim ako sveučilište ne zahtijeva točno određeni broj.</s><s>Potrebno je možda i naglasiti da opisni sažetak (engl.</s><s>Abstract) nije isto što i informativni sažetak (engl.</s><s>Summary), koji se piše na kraju i u kojem je naglasak na rezultatima istraživanja.</s><s>U ovom se radu analiziraju opisni sažeci.</s>
<s>U ovom će se dijelu rada predstaviti korpus, metode istraživanja, početne hipoteze, te će se na kraju interpretirati i komentirati rezultati.</s><s>6.1 Korpus</s>
<s>Za potrebe analize diplomskog rada izrađena su tri korpusa opisnih sažetaka studentskih završnih radova: korpus diplomskih radova, korpus magistarskih radova i korpus doktorskih radova.</s><s>Svaki od njih sadrži deset radova, ukupno trideset, koji će u tablici 2 biti podijeljeni s obzirom na to kojoj znanosti pripadaju.</s><s>Cijeli je korpus dostupan na internetu (stranica Nacionalni portal znanosti/repozitoriji UNI u Sloveniji).</s><s>Radovi su pisani na hrvatskom jeziku.</s><s>Korpus sažetaka diplomskih radova broji ukupno 1627 riječi, korpus sažetaka magistarskih 1886 riječi, a korpus doktorskih radova 6337 riječi.</s><s>Prema podacima iz tablice 2 možemo vidjeti da su korpus sažetaka diplomskih radova i korpus sažetaka magistarskih radova prema broju riječi međusobno usporedivi, dok u slučaju korpusa sažetaka doktorskih radova uočavamo prilično znatno odstupanje.</s><s>Kako je već spomenuto na početku istraživanja, sažeci disertacija jesu duži, no u ovom korpusu, razlike u broju riječi dosta su velike; jedan sažetak u disertaciji sadrži npr. 181 riječ, dok drugi sadrži 1499 riječi (odstupanja su vjerojatno posljedica zahtjeva sveučilišta).</s>
<s>Tablica 2: Analizirani korpus opisnih sažetaka studentskih završnih radova.</s><s>U gornjoj je tablici predstavljen analizirani korpus, koji se sastoji od ukupno trideset radova deset iz svakog zasebnog korpusa - od toga je svega šest radova iz područja humanističkih znanosti, a ostala dvadeset i četiri rada pripadaju društvenim znanostima.</s><s>Radovi koji su analizirani specifično su traženi po dvama odrednicama: moraju biti pisani na hrvatskom jeziku i moraju sadržavati opisni apstrakt/sažetak na početku rada.</s><s>6.2 Metode istraživanja</s>
<s>U prvoj fazi istraživanja ručno su podcrtavane eksplicitne (osobne i posvojne zamjenice te osobni glagolski oblici) i implicitne strukture (pasiv i obezličenje).</s><s>Na temelju rezultata napravljena je kvantitativna analiza svakog korpusa.</s><s>Diplomski rad na konkretnim primjerima prikazuje sve oblike u kojima se pojavljuje autor.</s><s>Izostavljeni nisu ni tekstovi u kojima se autor uopće ne pojavljuje.</s><s>U drugom dijelu istraživanja izvela se komparativna analiza triju korpusa i precizirane su razlike između njih.</s>
<s>1. Diplomski rad prvi je susret studenta s pisanjem završnog rada, zato pretpostavljam da se u sažecima diplomskih radova studenti više no u ostalima koriste osobnim jezičnim sredstvima.</s><s>2. Nasuprot tome, pretpostavljam da doktorandi žele biti što ozbiljniji/profesionalniji, stoga će se u sažecima doktorskih radova služiti neosobnim jezičnim elementima, npr. pasivnim oblicima.</s>
<s>3. U radovima će se, kao eksplicitno jezično sredstvo, najčešće pojavljivati „autorsko mi“.</s><s>4. Ako uzmem u obzir Silićeve riječi, da je znanstveni stil izrazito objektivan, a upotreba osobnih jezičnih struktura dozvoljava se samo na određenim mjestima, pretpostavit ću da će korpus, kao skup svih sažetaka, sadržavati više implicitnih/neosobnih nego eksplicitnih/osobnih jezičnih sredstava.</s>
<s>Sažetak predstavlja ključne informacije svakog znanstvenog teksta.</s><s>On sažima i teorijsku pozadinu i naše istraživanje.</s><s>Njime pokušavamo privući čitatelja da pročita tekst, a to najbolje možemo postići dobrom interpretacijom i argumentima.</s><s>Pri izlaganju argumenata i svojih ideja autori se mogu koristiti osobnim jezičnim sredstvima, jer je to nešto novo, autorovo.</s><s>Koriste li se autori u sažetku eksplicitnim autoreferencijama ili ne, i ako da - u kojoj mjeri, vidjet ćemo u ovom dijelu istraživanja.</s>
<s>Tablice 3, 4 i 5 prikazuju analizu učestalosti upotrebe autoreferiranja u sažecima studentskih radova.</s><s>Prikazano je u koliko se radova autori eksplicitno ili implicitno pojavljuju u tekstu i postoje li kombinacije osobnih i neosobnih struktura.</s><s>6.4.1 Diplomski radovi</s>
<s>U diplomskim se radovima autor eksplicitno pojavljuje kao osobni glagolski oblik 1. lica množine, koji je dosta često rabljen u sažecima diplomskih radova; u četiri od sedam sažetka, u kojima se taj oblik pojavljuje, autori se koriste isključivo tim glagolskim oblicima, no ipak prevladavaju implicitne ili neosobne strukture (pasiv i obezličenje).</s><s>Vidi Tablicu 3.</s>
<s>Tablica 3: Vrste autorefeiranja i njihova zastupljenost u sažecima diplomskih radova.</s><s>U tablici 3 korpus diplomskih radova predstavljen je kao cjelina.</s><s>Tablica prikazuje eksplicitno i implicitno pojavljivanje autora u tekstu.</s><s>U sažecima diplomskih radova autori se najviše koriste osobnim glagolskim oblicima u 1. licu množine, manje u prezentu (npr. definiramo, istražujemo, razumijemo, dolazimo do zaključka, upoznajemo se, pokušavamo), više u perfektu (npr. doznali smo, došli smo do podatka, otkrili smo, proveli smo, smo se usredotočili, predstavili smo).</s><s>Malo rjeđa pojava su pasivni oblici (npr. Svi navedeni podaci temeljeni su…, Diplomski rad osmišljen je…, Kao jedni od najučinkovitijih alata uzeti su…, U teorijskom dijelu završnog rada objašnjene su…, Za potrebe ovog rada u koruptivna kaznena djela uključeno je…).</s><s>Od svih vrsta autoreferiranja kojima su se koristili autori, najmanje je zastupljeno obezličenje (npr. ponajprije se nastoji odrediti…, diplomski rad se bavi…, u ovom se radu pokušava produbiti…).</s>
<s>Kao što možemo iščitati iz tablice 3, neke se strukture pojavljuju u paru – u jednom sažetku pronalazimo kombinaciju „autorskog mi“ i pasiva, u drugom se to „autorsko mi“ pojavljuje zajedno s obezličenjem, a treća je kombinacija pasivne strukture i obezličenja.</s><s>U većini se primjera pasiv i obezličenje pojavljuju na početku rada (Diplomski rad osmišljen je s namjerom sažimanja…), a potom se nastavi pisati u 1. licu množine (…da postignemo ta cilj, u prvom smo dijelu prezentirali…).</s><s>Međutim, u kombinaciji pasiv - obezličenje, u uvodu u tekst nalazimo obezličenje (U ovom diplomskom radu povezuju se…) kojem slijedi pasiv (Svi navedeni podaci temeljeni su prema…).</s><s>No, sve te kombinacije mogle bi se, po Siliću (2006) pretvoriti u samo jednu strukturu, jer su neosobne i osobne strukture međusobno zamjenjive i U nijednom sažetku, nažalost, ne pronalazimo ni osobne (ja, mi), ni posvojne zamjenice (moj, naš), pa ni osobne glagolske oblike u 1. licu jednine.</s><s>6.4.2 Magistarski radovi</s>
<s>Kao i u diplomskim radovima, i ovdje se autor pojavljuje većinom u implicitnim ili neosobnim oblicima, te ponovno prevladavaju pasivne strukture (npr. definirani su, objašnjen je) i obezličenje (npr. definiraju se pojmovi, ovim radom obuhvatit će se).</s><s>No, u ovim se sažecima tim strukturama pridružuje i upotreba 3. lica jedine u prezentu i upućuje na osobu (npr. autorica navodi, autorica uspoređuje).</s><s>Ovaj ću oblik svrstati u neosobne strukture, jer autor doslovno piše o samome sebi u trećem licu ili se upotrebom trećeg lica ne upućuje na osobu, pa se samim time ukazuje na udaljenost od subjektivnosti i eksplicitnog autoreferiranja.</s><s>Zanimljivo je da se u samo jednom sažetku pojavljuje 'mi skromnosti' (npr. u ovom radu bavimo se) kao eksplicitno autoreferiranje i ponovno, kao i u diplomskim radovima, to je jedina osobna struktura koja se pojavljuje.</s>
<s>Tablica 4: Vrste autoreferiranja i njihova zastupljenost u sažecima magistarskih radova.</s><s>Iz rezultata predstavljenih u tablici 4 odmah je jasno da se u sažecima magistri ne poslužuju toliko strukturom „autorskog mi“, koliko obezličenjem ili pasivom, ili pak, sebe odluče u potpunosti isključiti iz teksta.</s><s>U čak tri rada se autor ne pojavljuje u tekstu, u tim sažecima postoji dakle, samo nekakav kratak opis teme, ništa konkretno o tome što će se u radu istraživati, niti na kakav način, ni koje su polazne hipoteze, ni konačni rezultati.</s><s>Analiza je rezultirala otkrićem pojave 3. lica jednine.</s><s>Ovakva je struktura rijetka i u ovoj analizi pojavljuje se samo u jednom sažetku.</s><s>U ovim sažecima magistarskih radova, pasiv se uvijek nalazi u kombinaciji s obezličenjem, dok se obezličenje pojavljuje i kao glavna i jedina vrsta autoreferiranja u tekstu, što ga čini vrlo neosobnim i daje mu navodnu moć uvjeravanja čitatelja u istinitost i koherentnost akademskog rada.</s><s>Na temelju svega iznesenog možemo, zasad, pretpostaviti da magistarski radovi, više od diplomskih, teže k apstraktnosti i što manjoj subjektivnosti u tekstu.</s><s>6.4.3 Doktorski radovi</s>
<s>Tablica 5: Vrste autoreferiranja i njihova zastupljenost u sažecima doktorskih radova.</s><s>Početna pretpostavka bila je da će se u doktorskim disertacijama primjenjivati najviše neosobnih jezičnih elemenata, što se analizom u nekoj mjeri i potvrdilo.</s><s>Ipak, kao što uočavamo iz tablice 5, autori se u tri disertacije koriste „autorskim mi“ (npr. ne smijemo zanemariti, možemo definirati, u doktorskome radu smo istraživali, potvrdili smo, opisali smo); od čega se u jednoj disertaciji autor koristi isključivo 1. licem množine, a u druga dva imamo kombinaciju upotrebe 1. lica množine s obezličenjem (npr. mogu se jasno razlučiti) i kombinaciju 1.lica množine s pasivom (npr. cilj je u cijelosti realiziran).</s><s>Obezličenje se u većini primjera, kao i u prošle dvije analize, pojavljuje zajedno s pasivom (obezličenje: najprije će se objasniti, kritički će se preispitati, određuje se… i pasiv: nakon toga je istražena, europski je poredak utemeljen, ovakva je teza potvrđena…), pa i u kombinaciji pasiva, obezličenja i 3. lica jednine.</s><s>Ova posljednja kombinacija pasiva (analizirane su), obezličenja (analiziraju se) i 3. lica jednine (autor analizira, autor iznosi, autor je dao uvid) zanimljiva je zato što je autorica ženska osoba, a o sebi govori u 3. licu jednine muškog roda.</s><s>To otvara novo pitanje – zašto?</s><s>Možda je to pravilo sveučilišta, a možda bi se ovakva upotreba mogla okarakterizirati kao potpuno prikrivanje autora.</s><s>U ovom segmentu sažetaka, jedan od radova ne uključuje autora, samo daje ključne informacije o temi - bez autoreferencija i govora o tome kako će se istraživanje provesti.</s><s>U sljedećem potpoglavlju usporedit ćemo sva tri korpusa i analizirati ih kao cjelinu.</s><s>6.4.4 Usporedba korpusa i završni komentari Rezultati analize sažetaka studentskih radova pisanih u hrvatskom jeziku ukazuju na znatne razlike u upotrebi različitih načina autoreferiranja u tri korpusa.</s><s>U grafikonu 1 možemo vidjeti da se autor eksplicitno najviše pojavljuje u sažecima diplomskih, a najmanje u sažecima magistarskih radova.</s><s>Suprotno tome, implicitne strukture nisu toliko prisutne u sažecima diplomskih radova koliko prevladavaju u sažecima magistarski radova.</s><s>Uzimajući u obzir i to da se u magistarskim radovima eksplicitno pojavljivanje autora ne prepliće s neosobnim strukturama i da se u čak 3 magistarska rada autorovo pojavljivanje posve zaobilazi (ne pojavljuje se), mogli bismo zaključiti da se u tim sažecima najčešće primjenjuju neosobni jezični elementi.</s>
<s>Grafikon 1: Vrste autoreferiranja u sažecima studentskih završnih radova.</s><s>Od implicitnih oblika autoreferiranja najviše se rabi obezličenje, ali je i upotreba pasivne strukture jako česta.</s><s>Glagol koji apsolutno prevladava u radovima je glagol definirati, dosta se upotrebljavaju i npr. analizirati, provesti, prikazati, predstaviti, razmatrati i zaključiti (doći do zaključka).</s><s>Od eksplicitnih struktura u sažecima pronalazimo samo 1. lice množine („autorsko Eksplicitne strukture</s>
<s>Doktorske disertacije mi“), najčešće u prezentu (definiramo, pokušavamo, analiziramo, uvjereni smo, bavimo se, pretpostavljamo,…), manje u perfektu (definirali smo, posvetili smo se, doznali smo, došli smo do podataka…).</s><s>Što se objektivnosti tiče, sažeci doktorskih disertacija mogu se usporediti sa sažecima magistarskih radova.</s><s>U njima se također autori više koriste neosobnim strukturama kao što su pasiv i obezličenje, a pojavila se i mogućnost da se autor u tekstu ne želi izraziti ili sam o sebi piše u 3. licu jednine (takve su strukture neobične i rijetke).</s><s>Sve nas to dovodi do toga da prvu hipotezu slobodno možemo potvrditi – iako u cijelom korpusu prevladavaju implicitni jezični elementi, u sažecima se diplomskih radova, više no u magistarskim i u doktorskim radovima, pojavljuje eksplicitna struktura („autorsko mi“).</s><s>Drugu hipotezu potrebno je odbaciti, jer su se sažeci magistarskih radova ispostavili kao najapstraktniji, tj. u tim sažecima dominiraju implicitne strukture, pa se u ovom sklopu pojavilo najviše radova u kojima se autor ni ne pojavljuje (3 sažetka).</s><s>Hipotezom broj 3 pretpostavila sam da će se kao eksplicitno/osobno jezično sredstvo najčešće pojavljivati „autorsko mi“, odnosno, 1. lice množine – ta je hipoteza potvrđena; osim ovog, nema nikakvog drugog osobnog oblika (ni osobnih, ni posvojnih zamjenica).</s><s>S obzirom na informacije u grafu 1, potvrđujem i zadnju hipotezu, jer se - kako sam već spomenula - u sažecima završnih radova najčešće pojavljuju obezličenje i pasiv (implicitne/neosobne strukture).</s><s>Primijenjena je analiza tako zasigurno potvrdila tri i odbacila jednu hipotezu, što nas dovodi do zaključaka:</s>
<s>Eksplicitno se autoreferiranje najčešće pojavljuje u diplomskim radovima.</s><s>Sažeci magistarskih radova sadrže najviše implicitnih oblika, zato su se pokazali kao najviše objektivni i apstraktni.</s>
<s>Jedina eksplicitna struktura koja se pojavljuje u ovom korpusu sažetaka je tzv. „autorsko S obzirom na to da bi sažetak trebao sadržavati ključne informacije rada i naše ideje i argumente, studenti su se, unatoč tome što se pojavljuju i eksplicitne strukture, u korpusu ovih sažetaka najčešće koristili implicitnim strukturama.</s><s>7. ZAKLJUČAK</s>
<s>Autoreferiranje kao retorička strategija akademskog diskursa, obično podrazumijeva neposrednu prisutnost autora u tekstu kako bi se uspostavio odnos s čitateljem.</s><s>U hrvatskom se jeziku, osim osobnih i posvojih zamjenica, kao eksplicitni oblik autorove prisutnosti primjenjuju i osobni glagolski oblici (u prvom licu jednine ili množine).</s><s>Osim eksplicitno, autor se u tekstu može pojaviti i implicitno, tj. neosobnim ili bezličnim strukturama, pa tako moramo obratiti pozornost na korištenje pasiva i obezličenja.</s><s>Istraživanja provedena od 80-ih godina prošlog stoljeća do danas pokazala su da je u akademskom diskursu komunikacija između tvorca teksta i njegovog primatelja dvosmjerna.</s><s>Složila bih se s time da pisac ne može prikriti ni svoje dojmove ni stavove prema argumentima koje izlaže, ali je eksplicitna prisutnost autora u tekstu njegov vlastiti odabir kako bi postigao željeni efekt na čitatelja.</s><s>U ovom sam diplomskom radu provela analizu upotrebe implicitnih i eksplicitnih struktura autoreferiranja u trideset sažetaka studentskih završnih radova pisanih na hrvatskom jeziku.</s><s>Radovi su nastali u posljednjih dvadesetak godina i pisani su na različitim sveučilištima u Sloveniji te su bili odabrani s obzirom na to sadrže li sažetak (eng. abstract) na početku rada, uključujući i ključne riječi.</s><s>S obzirom na to da je većina radova pripadala društvenim znanostima, tijekom analize ih nisam posebno svrstala prema znanostima kojima pripadaju, već sam samo napravila podjelu na tri korpusa (sažeci diplomskih radova, sažeci magistarskih radova, sažeci doktorskih radova), od kojih sam svaki zasebno analizirala i na kraju ih usporedila.</s>
<s>Cilj ovog istraživanja bio je dokazati da sažeci studentskih radova, koji bi se po pravilima znanstvenog stila trebali koristiti apstraktnijim i neosobnim jezičnim elementima, unatoč tome što su pisani akademskim diskursom, ipak reflektiraju neki određeni stupanj autorove neposredne prisutnosti u tekstu, a što ih čini više osobnim i manje apstraktnim; što je ujedno bila i jedna od polaznih hipoteza.</s><s>Istraživanje je pokazalo da se autori ipak više koriste neosobnim jezičnim elementima, ali se u sažecima (najviše u sažecima diplomskih radova) koriste i osobnim jezičnim strukturama (jedina takva struktura je bila upotreba 1.lica množine, odnosno „autorsko mi“ ili „mi skromnosti“).</s><s>Najapstraktnijim i najmanje osobnim sažecima pokazali su se sažeci magistarskih radova, ali su se i studenti u sažecima doktorskih radova više koristili neosobnim jezičnim elementima.</s><s>Smatram da je vrlo bitno kako ćemo rad, akademski ili neki drugi, iznijeti odnosno napisati.</s><s>Sažetak je tekst koji stoji na samom početku rada i nakratko predstavlja o čemu će biti govora, o kakvom se istraživanju radi.</s><s>Moglo bi se reći da je njegova funkcija slična onoj na stražnjoj korici knjige.</s><s>Dobro napisanim sažetkom u startu privučemo čitatelja da se angažira oko istraživanja i pročita cijeli tekst.</s><s>Iz tog razloga složila bih se s mišljenjima autora koji zagovaraju upotrebu autoreferencija na mjestima u tekstu gdje možemo najbolje predstaviti sebe, svoje stavove, razmišljanja, čime pridonosimo akademskoj zajednici nešto novo, stvaramo vezu s čitateljem i budimo mu interes za isto.</s><s>Mišljenja sam da je ovaj rad svakako pridonio nešto novo proučavanju i analizi autoreferencija, što je za hrvatsku lingvistiku važno, jer se ovom temom do sada nije bavilo puno autora.</s><s>Svakako je za buduća istraživanja ostalo još dosta otvorenih pitanja na ovu temu.</s><s>Za daljnja istraživanja predložila bih da se rabi veći korpus kako bi se radovi mogli svrstati s obzirom na znanstvena područja i tako napraviti analizu različitih dijelova radova, npr. postoje li konkretne razlike u upotrebi autoreferencija između radova pisanih u različitim znanostima, koje su razlike i sličnosti studentskih radova uspoređenih s znanstvenim člancima i slično.</s><s>Veći korpus također bi omogućio uži odabir radova čiji sažeci sadrže otprilike jednak broj riječi.</s><s>Naime, u ovom se radu, na temelju broja riječi, vidi veliko odstupanje kod sažetaka doktorskih radova.</s><s>Za kraj dolazim do zaključka da su ovakva istraživanja bitna, jer služe kao smjernice kako pristupiti pisanju takvih tekstova.</s>
<s>Barić, Sara.</s><s>2020.</s><s>Analiza posjetitelja muzeja krapinskih neandertalaca s ciljem prilagođavanja ponude tržišnim segmentima.</s><s>Diplomski rad.</s><s>Brežice: Univerza v Mariboru, Fakulteta za turizem.</s>
<s>Bekić, Luka.</s><s>2011.</s><s>Rani srednji vijek između Panonije i Jadrana: ranoslavenski arheološki nalazi od 6. do 8. stoljeća.</s><s>Doktorska disertacija.</s><s>Koper: Univerza na primorskem, Fakulteta za humanistične študije Koper.</s>
<s>Smokvina, Vanja.</s><s>2012.</s><s>Sloboda kretanja sportaša i posebnos njihovog radnopravnog statusa u Europskoj Uniji.</s><s>Doktorska disertacija.</s><s>Evropska pravna fakulteta v Novi Gorici.</s>
<s>Metadiskurz ter analiza akademskega pisanja v zadnjih letih dobivata vse več pozornosti.</s><s>Vse več avtorjev, predvsem angleški jezikoslovci, se ukvarja s preučevanjem besedil in s strategijami, ki jih uporabljajo pisci, da bi bila besedila čimbolj relevantna, koherentna, logična, resnična in navsezadnje privlačna za bralca.</s><s>Metadiskurz je velikokrat, po mnenju nekaterih avtorjev, ki se s tem področjem ukvarjajo (npr. Hyland), zelo pomanjkljivo definiran kot »diskurz o diskurzu« ali »tekst o tekstu«.</s><s>V resnici gre za zelo kompleksen in širok pojem, ki mu težko postavimo meje, saj ponuja ogromno možnosti za razlago in opis tako organizacije avtorjevih idej kot avtorjevega odnosa do poslušalcev ali bralcev.</s><s>Hyland (2005) opisuje metadiskurz kot »utelešeno idejo o komunikaciji ne le kot izmenjavi informacij, blaga ali storitev, pač pa vključuje tudi osebnosti, stališča in predpostavke tistih, ki komunicirajo«.</s><s>Metadiskuz tako odraža idejo, ki je vidna že od 80ih let prejšnjega stoletja dalje, da je komunikacija med piscem/govorcem ter bralcem/poslušalcem dvosmerna, ter da nikoli ni nevtralna – vedno je usmerjena v uresničevanje interesov.</s><s>Posledično je metadiskurz eno glavnih sredstev za doseganje družbenega vpliva, oziroma vpliva na tiste, ki v danem trenutku predstavljajo publiko.</s><s>Pomembno se je zavedati, da je vsaka uporaba jezika, pa naj bo še tako preprosta, sestavljena iz izbire iz skupine možnosti, ki se nam ponujajo.</s><s>Pojem metadiskurz se v nekaterih literaturah enači z metatekstom, slednji termin profesorica Verdonik (2007: 53) razume kot jezikovni produkt diskurza, neenako temu pa razume diskurz kot družbeni dogodek, v katerem se aktivira jezikovna raba, interakcija v družbenih odnosih in spoznavanju – glede na njeno razlago lahko vidimo, da teh dveh pojmov avtorica ne enači.</s><s>Morda se nekateri avtorji s to razlago ne bi strinjali, zato prihaja do nejasnosti in nepreciznosti, kar se tiče definicije samega pojma metadiskurza.</s><s>V tej diplomski nalogi je bila pomembna Hylandova klasifikacija (2005) metadiskurza na dve dimenziji – interaktivno in interakcijsko.</s><s>Interaktivna dimenzija implicira diskretno prisotnost avtorja v besedilu, kar bi pomenilo, da glede na občinstvo, avtor prilagodi besedilo in bralca z različnimi jezikovnimi elementi vodi po besedilu, k želeni interpretaciji (Hyland, 2005: 49).</s><s>Interakcijska dimenzija pa avtorja eksplicitno vključi v besedilo, ta pa po Hylandu (2005: 49) z izražanjem lastnega mnenja, komentarjev itd., ki se navezujejo na vsebino, vzpostavlja neposredno komunikacijo z bralcem ter mu nudi možnost, da se na to odzove.</s><s>V shematiziranem prikazu Hylandove klasifikacije, ki jo je v slovenščino povzela Pisanski Peterlin (2007:11), interaktivna dimenzija vključuje uporabo naslednjih sredstev: prehodi (angl. transitions), ki izražajo odnose med glavnimi stavki: in, ampak označevalci okvirja (angl. frame markers), ki se nanašajo na diskurzna dejanja, zaporedja ali stopnje: nazadnje, če zaključim endoforični označevalci (angl. endophoric markers), ki se nanašajo na informacije v drugih delih besedila: omenjen zgoraj</s>
<s>Interakcijska dimenzija pa: omejevalci (angl. hedges), ki ne dajejo popolne podpore in odpirajo dialog: morda, ojačevalci (angl. boosters), ki poudarjajo gotovost in zapirajo dialog: jasno je, da označevalci odnosa do vsebine (angl. attitude markers), ki izražajo piščev odnos do propozicije: žal, presenetljivo</s>
<s>Interakcijska dimenzija pa: samoomembe (angl. self-mentions), ki se eksplicitno nanašajo na avtorja/avtorje: jaz, označevalci odnosa do bralca (angl. engagement markers), ki eksplicitno gradijo odnos z bralcem: lahko vidite, da.</s>
<s>Kot lahko vidimo so samoomembe, ki so glavna tema te naloge, retorična strategija interacijske dimenzije.</s><s>Samoomebe se nanašajo na stopnjo avtorjeve eksplicitne prisotnosti v besedilu, ki se pojavljajo v obliki osebnih (jaz, mi) in svojilnih zaimkov (moj, naš), v prvi osebi edine ali množine.</s><s>V primerjavi z angleščino pa se tako v hrvaščini kot v slovenščini lahko pojavijo kot eksplicitne forme tudi osebne glagolske oblike (pišemo, mislimo, zaključujem, ugotovil sem…), na katere moramo biti pozorni in je zato v teh dveh jezikih težje kot v angleščini najti vse oblike v katerih se pojavlja avtor.</s><s>Po mnenju Ivaniča (1998, citirano v Hylandu (2005: 53)) vsako pisanje nosi informacije o piscu, a je najmočnejše sredstvo samoreprezentacije ravno uporaba zaimkov v prvi osebi, ter da je prosta odločitev vsakega pisca na katerem mestu in ali sploh bo uporabljaj to strategijo.</s>
<s>Samoomembe, kot retorična strategija akademskega diskurza spadajo v skupino elementov, s katerimi avtor bralcu predstavi svoje ideje na primeren način in ga skuša prepričati o verodostojnosti teh idej (Blagojević 2007: 127 citira Balažic Bulc (2020: 58)).</s><s>Retorika je, kot razlaga Hyland (2005:63), pravzaprav umetnost prepričevanja v argumente in vprašanja o katerih ni formalnega dokaza.</s><s>Moč prepričljivosti akademskega besedila naj bi temeljila na racionalnosti, objektivnosti, nepristranskosti ter na zahtevnih metodologijah, a kot opaža profesorica Balažic Bulc (2020: 58) je akademski diskurz v zadnjem desetletju, pod vplivom sodobnih tehnologij, postopoma izgubil strogo oznako objektivnega, abstraktnega in neosebnega ter postal bolj subjektiven.</s><s>Ravno retorične strategije so imele dosti vpliva pri spremembi dojemanja jezika in akademski diskurz se je tako začel obravnavati kot interakcijski manever med piscem in bralcem.</s><s>Samoomembe so po mnenju Hylanda (2005: 53) ključ s katerim pisci promovirajo verodostojno identiteto svoje znanstvene raziskave ter tako zanjo pridobijo odobritev.</s><s>Poleg že zgoraj omenjenih, eksplicitnih struktur, se avtor v delu lahko pojavlja tudi implicitno – z uporabo neosebnih glagolskih struktur (npr. pasiv).</s><s>Obstaja pa tudi odprta možnost za avtorja, da se v tekstu sploh ne pojavi.</s><s>Ko pa se že pojavlja, je to običajno na mestih, kjer ima največ prostora pokazati sebe in svoje prispevke v najboljši možni luči Večina raziskav na omenjeno temo je posvečenih angleškemu jeziku v povezavi z drugimi jeziki.</s><s>Na območjih kjer se govori hrvaški jezik je teh raziskav manj in večina je prišla do podobnih ugotovitev in sicer, da v hrvaškem jeziku v primerjavi s slovenščino ali pa z angleškim jezikom, večina avtorjev še vedno raje izbira uporabo neosebnih glagolskih struktur, saj se le ta zdi bolj primerna ter da se avtorji pod vplivom kulturnih značilnosti skupnosti v kateri ustvarjajo, sami odločijo za to ali ono vrsto struktur.</s><s>Ena izmed novejših raziskav, Cvikić in Ordulj (2021), je bila usmerjena v analizo prepoznavnosti avtorjev/bralcev prvega jezika (L1) v primerjavi z drugim jezikom (L2), s poudarkom na analizi rabe osebnega zaimka prve osebe.</s><s>Študija je potrdila razlike med skupinama in pokazala da so materni govorci pogosteje kot tujci uporabljali obliko MI.</s><s>To, da so govorniki L2 več uporabljali JAZ obliko, je v skladu z dozdajšnjimi raziskavami, zanimivo pa je, da so se govorci L1 vseeno večkrat kot za MI formo, odločili za uporabo JAZ forme, saj se je slednja večinoma uporabljala za izražanje izkušenj in stališč pisca; za isti namen se je uporabljala tudi oblika MI, a redkeje.</s><s>S to raziskavo sta naredili korak naprej k boljšemu razumevanju rabe osebnih zaimkov in njihovih diskurzih funkcij ter izboljšanju znanja pisnih veščin v prvem in drugem/tujem jeziku na splošno.</s><s>V hrvaški lingvistiki se samoomembam ni posvečalo prav veliko avtorjev, kljub temu pa v literaturi vseeno najdemo informacije, ki so nam lahko v veliko pomoč pri razumevanju uporabe le teh.</s><s>Večina avtorjev se strinja s trditvijo, da bi akademsko besedilo moralo biti pisano po pravilih znanstvenega stila, ki temelji na racionalnosti in neosebnosti ter abstraktnosti, saj ima tako največ moči za prepričevanje.</s><s>So pa tudi avtorji, kot je Milica Gačić (2012: 92), ki so mnenja, da je pretirana raba prve osebe (posebej »jaz forme«) vsekakor vsiljiva, ni pa potrebe, da se je izogibamo za vsako ceno, predvsem dobrodošla je v delih, kjer avtor poda svojo interpretacijo in je prišel do nekih novih, pomembnih ugotovitev tako zase kot za znanstveno skupnost.</s><s>Z zadnjo trditvijo se strinjam, saj sem tudi sama z omenjeno raziskavo v svoji diplomski nalogi želela pokazati, da so študentska dela akademska besedila, pri pisanju katerih bi se morala upoštevati stroga pravila pisanja znanstvenega besedila, a da se znotraj teh samoomembe vendarle pojavljajo.</s>
<s>Izbrani korpus 30ih povzetkov zaključnih študentskih del, razdeljen v tri sklope (diplomska dela, magistrska dela in dizertacije), je pokazal, da se avtorji v povzetkih še vedno v veliki večini odločajo za uporabo neosebnih struktur.</s><s>Analiza je potrdila, da se osebne strukture največkrat pojavijo v povzetkih diplomskih del in da se kot eksplicitna struktura največkrat pojavi osebna glagolska oblika, večkrat v perfektu, manj v prezentu (npr. v tem delu raziskujemo ali bomo raziskovali).</s><s>Nasprotno temu, se neosebne strukture (kot je npr. pasiv) največkrat pojavijo v povzetkih magistrskih del, malo manj, a vseeno v veliki meri, v povzetkih doktorskih del.</s><s>V celem korpusu so se pojavila tudi štiri dela, trije povzetki magistrskih nalog in en povzetek dizertacije, v katerih se avtor ni pojavil - v teh se nahajajo le neki splošni opisi, brez pojasnitev kaj točno je cilj naloge, brez metod in brez začetne hipoteze.</s><s>V mislih je potrebno imeti, da so se analizirali le povzetki nalog, v kolikor bi obravnavali celotna dela, bi bili rezultati raziskave lahko bistveno drugačni.</s><s>Tema diplomske naloge se mi zdi izredno zanimiva in koristna za področje analize samoomemb in uporabe te strategije v pisanju študentskih zaključnih del.</s><s>Sama sem mnenja, da je ključnega pomena kako delo napišemo oziroma prezentiramo ciljni publiki.</s><s>Z uporabo samoomemb v povzetkih zaključnih del lahko že na samem začetku vzpostavimo zvezo z bralcem, pritegnemo njegovo pozornost in ga prepričamo v to, da je delo vredno branja.</s><s>Posledično sem tudi pričakovala prevlado osebnih struktur, a lahko z gotovostjo zaključim, da je akademska skupnost nekako ohranila prepričanje, da je dela bolje pisati neosebno in abstraktno, saj zvenijo bolj znanstveno ne glede na to, da so se tehnike pisanja skozi čas spreminjale.</s>
<s>Izjavljam, da je diplomsko delo v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura navedeni v skladu z mednarodnimi standardi in veljavno zakonodajo.</s>