Razvoj kompleksa pavlinskega samostana Blažene Device Marije in Vseh Svetih v Šenkovcu (1376–1786) v luči zgodovinskih in arheoloških raziskav / Razvoj kompleksa pavlinskog samostana Blažene Djevice Marije i svih svetih u Šenkovcu (1376 - 1786) u svjetlu povijesnih i arheoloških istraživanja

Zgodovina Međimurja;pavlinski red na Hrvaškem;pavlinski samostan Šenkovec;Čakovec;Šenkovec;zgodovina;arheološke raziskave /
Povijest Međimurja;pavlinski red u Hrvatskoj;pavlinski samostan u Šenkovcu;Čakovec;Šenkovec;povijest;arheološka istraživanja;History of Međimurje Region;Pauline order in Croatia;Pauline monastery in Šenkovec;Čakovec;Šenkovec;History;Archaeological research;info:eu-repo/classification/udc/726:27-523.6(497.5Šenkovec)"1376/1786"(091)(043.3)

<s>Utemeljenje, pokrovitelji, djelovanje i znaĉaj samostana Samostan utemeljen na posjedu Varhel i njegovi pokrovitelji Crkva svetog Jeronima u Štrigovi i njezini posjedi Posjed Kriţanec, vinograd Zasad, te ostali vinogradi Mlin</s>
<s>Razvoj kompleksa pavlinskog samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih u Šenkovcu (1376 - 1786) u svjetlu povijesnih i arheoloških istraţivanja Pavlinski samostan Blaţene Djevice Marije i svih svetih u Šenkovcu, kasnije posvećen svetoj Jeleni, djelovao je na podruĉju MeĊimurja u periodu od 1376. do 1786. godine.</s><s>Utemeljen je na posjedu Varhel u neposrednoj blizini Ĉakovca, a kroz ĉitav period svoga djelovanja bio je usko vezan uz Ĉakovec i njegove feudalne gospodare, pa se stoga i naziva ĉakoveĉkim pavlinskim samostanom.</s><s>Izvorno je stajao na osami, ali je širenjem naselja Šenkovec u posljednjih nekoliko desetljeća integriran u njegov sastav.</s><s>Samostan je osnovao Stjepan II.</s><s>Lacković, a nakon što njegova obitelj gubi MeĊimurje, ono dolazi u vlasništvo obitelji Celjski, koji daruju samostanu selo Šenkovec.</s><s>Nakon toga Fridrik Lamberg poklanja samostanu selo Maĉkovec.</s><s>Sredinom 16. stoljeća MeĊimurje preuzima obitelj Zrinski, a to razdoblje najviše su obiljeţili brojni sukobi izmeĊu te obitelji i ĉakoveĉkog pavlinskog samostana, koji su zasigurno bili potaknuti vjerskim razlozima, jer su grofovi Zrinski prešli na protestantizam.</s><s>No, tu nikako ne smijemo zanemariti i onu ekonomsku komponentu i interese.</s><s>To se izmeĊu ostalog moţe išĉitati i iz ĉinjenice da su se sporovi sa samostanom nastavili i dugo nakon što su grofovi Zrinski formalno prestali biti protestanti.</s><s>Sliĉan odnos, isprepleten sukobima i sporovima, samostan je imao i s obitelji Althan, koja posjeduje MeĊimurje tijekom 18. stoljeća.</s><s>Treba napomenuti da je samostan tijekom stoljeća povećavao svoju nepokretnu imovinu, pa je tako ušao u posjed brojnih vinograda, koji su u prvo vrijeme bili mahom koncentrirani na podruĉju današnje općine Sveti Juraj na Bregu.</s><s>Godine 1644. samostan postaje vlasnik crkve sv. Jeronima u Štrigovi, pa se njegovi posjedi šire i na okolicu Štrigove.</s><s>Posjedi ĉakoveĉkog samostana, osim vinograda, ukljuĉivali su i brojne šume i livade na podruĉju MeĊimurja, a kao misnu zakladu samostan dobiva i jednu livadu preko Mure.</s><s>Druga nekretnina koju je ĉakoveĉki samostan imao van MeĊimurja bila je zidana kuća u predgraĊu Varaţdina.</s>
<s>Samostan je stoljećima uţivao razne povlastice, prvenstveno one za trgovanje i to onu za nedjeljni trg pred samostanom, te povlasticu sajma na blagdan Svete Jelene, a imao je i pravo na vinotoĉje.</s><s>Samostan je imao i pravo suditi krivcima, te ih osuĊivati, a u ĉakoveĉkom samostanu zabiljeţeno je 12 procesa.</s><s>Za pavlinske samostane u Hrvatskoj bitna je 1700. godina kada se odvajaju od Ugara, te osnivaju vlastitu Hrvatsko – njemaĉku pavlinsku provinciju.</s><s>Tu se kao problematiĉan nametnuo upravo ĉakoveĉki pavlinski samostan, za koji su Ugari tvrdili da se nalazi na njihovom podruĉju, ali je u konaĉnici ipak dokazano da MeĊimurje pripada Hrvatskoj.</s><s>Samostan je ukinut dekretom cara i kralja Josipa II. 1786. godine, a sva vrjednija imovina bila je otpremljena u Budim, dok je ostala pokretna imovina prodana na draţbi.</s><s>Samostanske zgrade preuzima Dvorska komora, koja na neadekvatan naĉin upravlja njima, što dovodi do njihovog propadanja.</s><s>Barun Vinko Kneţević dobiva u posjed ovaj samostanski kompleks 1802. godine, te ga obnavlja za potrebe privatne rezidencije, ali zbog dotrajalosti ruši crkvenu laĊu, zvonik i boĉnu kapelu, takozvani mauzolej obitelji Zrinski.</s><s>Nakon Kneţevića kompleks, sada dvorac, prelazi u vlasništvo obitelji Feštetić, u ĉije se vrijeme on ruši, a ostaju jedino svetište samostanske crkve pretvoreno u kapelu sv. Jelene, podrum u Varhelu i jedna gospodarska graĊevina.</s><s>Nakon grofova Feštetić navodi se nekoliko vlasnika i korisnika, a danas je kapela s neposrednim okolišem u vlasništvu Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.</s>
<s>Ovaj sklop prepoznat je kao iznimno vrijedan, pa su još 1924. godine na njemu provedena prva arheološka istraţivanja.</s><s>S radovima se tada stalo, a s novim se arheološkim istraţivanjima zapoĉelo tek 1990. godine, kada je pokrenuta obnova kapele.</s><s>U tim radovima u unutrašnjosti kapele, odnosno svetištu pavlinske crkve, pronaĊen je vrijedan gotiĉki oslik datiran na kraj 14. stoljeća, koji je prezentiran.</s><s>U arheološkim istraţivanjima koja su trajala od 1990. do 2002. godine otkriven je središnji dio samostanskog kompleksa.</s><s>Temeljem pronaĊenih arheoloških struktura u tim istraţivanjima, moţemo jasno definirati ove funkcionalne cjeline: svetište samostanske crkve (kapela svete Jelene), crkvena laĊa, boĉna kapela heksagonalnog tlocrta (takozvani mauzolej obitelji Zrinski), istoĉno samostansko krilo, sakristija, zapadno samostansko krilo, zvonik (?), juţni hodnik samostana, klaustar, te djelomiĉno sjeverno samostansko krilo, dok gospodarske graĊevine i ogradni zid kompleksa nisu istraţeni.</s><s>Prvotni samostan gradi se u vrijeme gotike, a njemu je u renesansnom periodu dograĊena boĉna kapela.</s><s>U baroku se ĉitav kompleks temeljito rekonstruira, a nakon ukinuća samostana sklop je pretvoren u dvorac.</s>
<s>Nakon analize svih dostupnih podataka o ovom samostanskom sklopu, u okviru istraţenih graĊevinskih ostataka in situ mogu se jasno razluĉiti samo dvije osnovne graĊevinske faze, koje su definirane kao starija i mlaĊa, a novi prijedlog prezentacije ostataka na terenu trebao bi uvelike uvaţiti slojevitost izgradnje ovog samostanskog sklopa, uz jasno definiranje pojedinih funkcionalnih cjelina.</s><s>Kljuĉne rijeĉi: Povijest MeĊimurja, pavlinski red u Hrvatskoj, pavlinski samostan u Šenkovcu, Ĉakovec, Šenkovec, povijest, arheološka istraţivanja POVZETEK</s>
<s>Razvoj kompleksa pavlinskega samostana Blaţene Device Marije in Vseh Svetih v Šenkovcu (1376 - 1786) v luĉi zgodovinskih in arheoloških raziskav Pavlinski samostan sprva posveĉen Blaţeni Devici Mariji in Vsem Svetim v Šenkovcu, kasneje pa sv. Heleni, deluje v MeĊimurju od leta 1376 do leta 1786.</s><s>Ustanovljen je na lokaciji Varhel v bliţini Ĉakovca in je skozi zgodovino vsestransko in moĉno povezan s Ĉakovcem in z njegovimi lastniki, kaj je i razlog da se imenuje ĉakoveĉkim samostanom.</s><s>Samostan je bil torej zgrajen na nenaseljenem obmoĉju, ampak je med širjenjem naselja Šenkovec v zadnjih desetletjih integriran v sestavo naselja.</s><s>Samostan je ustanovil Štefan II.</s><s>Lacković, in nato ko je njegova druţina izgubila MeĊimurje, je prešel v last druţine Celjskih, ki mu darujejo vas Šenkovec.</s><s>Zatem se kot darovalec izkaţe Friderik Lamberg, saj izroĉi samostanu vas Maĉkovec.</s><s>V sredini 16. stoletja je celotno MeĊimurje – po pogodbi s kraljem – kupila druţina Zrinski.</s><s>Sledeĉo dobo so zato povsem zaznamovali številni konflikti te druţine s pavlinskimi redovniki.</s><s>Predvsem so bila med njimi nesoglasja zaradi verskega razloga Zrinski so namreĉ postali protestanti.</s><s>A se hkrati ne sme prezreti, da so veliko vlogo v tem sporu imeli tudi gospodarski interesi.</s><s>To je moĉ sklepati tudi na podlagi dejstva, da so spori magnatske druţine s samostanom trajali še dolgo ĉasa po tem, ko so Zrinski formalno konvertirali v katolištvo.</s><s>Podoben odnos, ki so ga prepletali konflikti in spori, je namreĉ imela ustanova tudi z druţino Althan, ki ima MeĊimurje v svoji lasti v 18. stoletju.</s>
<s>Samostan je skozi stoletja poveĉal svoje nepremiĉnine in je tako pridobil v posest številne vinograde (promontorium), ki so bili sprva veĉinoma koncentrirani na obmoĉju današnje obĉine Sveti Juraj na Bregu.</s><s>Kasneje, s pridobitvijo posesti cerkve sv. Hieronima leta 1644, pa se njihova posestva razširijo tudi na znan vinorodni okoliš Štrigove.</s><s>Posesti ĉakovskega samostana so razen vinogradov obsegale tudi številne gozdove in travnike v MeĊimurju.</s><s>Samostan je kot mašno ustanovo pridobil tudi en veĉji travnik ĉez Muro.</s><s>Druga nepremiĉnina, katero je ustanova posedovala zunaj MeĊimurja, je bila hiša v predmestju Varaţdina.</s>
<s>Veĉ stoletij so redovniki imeli razliĉne privilegije, nekatere celo pomembnejše kot npr. za trgovanje, za nedeljski sejem pred vhodom v samostan, in privilegij sejma na praznik sv. Helene ter v dnevih pred in po tem prazniku.</s><s>Ob tem je samostan imel pravico do prodaje lastnega vina oziroma za vodenje vinotoĉa.</s><s>Samostan je oĉitno imel tudi pravico patrimonialnega sodstva.</s><s>V ĉakovskem samostanu je bilo izvedenih vsaj 12 procesov proti lastnim podloţnikom.</s>
<s>Za hrvaške pavlinske samostane pomembno je bilo leto 1700, saj so se v tem letu loĉili od Madţarov in vzpostavili svojo lastno Hrvaško – Nemško pavlinsko provinco.</s><s>Problem je bil prav samostan v bliţini Ĉakovca, kajti Madţari so trdili, da je na njihovem ozemlju.</s><s>Konĉno je bilo odloĉeno da MeĊimurje drţavnopravno pripada Hrvaški.</s><s>Samostan je bil ukinjen z odlokom cesarja/kralja Joţefa II. v letu 1786.</s><s>Samostanske dragocenosti so bile odpeljane v Budim, medtem ko so vse drugo premiĉno premoţenje prodali na draţbi.</s><s>Samostanske stavbe je prevzela madţarska kraljevska komora, tedanja vrhovna finanĉna oblast, ki pa ni ustrezno upravljala s posestmi, kar je privedlo do poslabšanja njihovega stanja.</s>
<s>Baron Vinko Kneţević je v letu 1802 postal lastnik samostanskega kompleksa s posestmi vred, in ga prenovil v namen zasebne rezidence.</s><s>Vendar je zaradi slabega stanja dal porušiti cerkveno ladjo, zvonik in stransko kapelo.</s><s>Po druţini Kneţević je kompleks, tedaj ţe spremenjen v grad, dobila v posest druţina Feštetić.</s><s>V njihovem ĉasu je bil celoten kompleks porušen, od njega sta se ohranila le cerkveno svetišĉe (kapela sv. Helene), klet v Varhelu in ena gospodarska stavba.</s><s>Po tem je imel veĉ lastnikov in uporabnikov.</s><s>Danes je ta kapela z neposredno okolico v lasti Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.</s>
<s>Ta kompleks je bil prepoznan kot zelo dragocen.</s><s>Ţe v letu 1924 so tukaj priĉeli z arheološkimi izkopavanji.</s><s>A delo je tedaj bilo ustavljeno, in se je nadaljevalo mnogo kasneje, v letu 1990.</s><s>V tem ĉasu so se zaĉele temeljite raziskave in prenova kapele, vzporedno pa so bile izvedene arheološke raziskave.</s><s>V notranjosti kapele sv. Helene so ugotovili stenske poslikave s konca 14. stoletja, ki so jih tedaj prenovili in predstavili.</s><s>Arheološka izkopavanja, potekajoĉa od leta 1990 do leta 2002, so odkrila osrednji del samostanskega kompleksa.</s>
<s>Odkrite arheološke strukture lahko jasno opredelimo kot naslednje funkcionalne enote: svetišĉe samostanske cerkve (kapela sv. Helene), ladja, stranska kapela s heksagonalnim tlorisom, vzhodno krilo samostana, zakristija, zahodno krilo samostana, zvonik(?), juţni koridor samostana, kriţni hodnik (claustrum), in deloma severno krilo samostana.</s><s>Pomoţnih objektov in ograjnega zidu kompleksa niso raziskovali.</s><s>Najstarejša gradbeniška faza samostana v stilnih in tipoloških znaĉilnostih pripada obdobju gotike, a v renesanĉnemu obdobju mu je prigrajena stranska kapela.</s><s>V baroĉnem obdobju je celoten samostan temeljito prenovljen.</s><s>Po ukinitvi samostana leta 1786 je prenovljen v namen zasebne rezidence.</s>
<s>Z analizo vseh razpoloţljivih podatkov o samostanskem kompleksu v okviru realnih najdb iz arheoloških raziskav je mogoĉe loĉiti le dve glavni fazi izgradnje , ki se ju ̶ ţal zaradi nizke stopnje ohranjenosti struktur ̶ lahko opredeli le kot starejšo in predstavitvi kompleksa je treba upoštevati veĉplastnost njegove gradnje, z jasno definiranimi funkcionalnimi enotami.</s>
<s>RoĊena sam 1977. godine u Ĉakovcu gdje sam završila osnovnu školu, dok srednju školu pohaĊam u Varaţdinu.</s><s>Nakon toga upisujem studij arheologije i povijesti umjetnosti na Sveuĉilištu u Zadru, gdje sam diplomirala 04. listopada 2004. godine kod prof. dr. sc. Nenada Cambia s temom Ranokršĉanska Aquileia.</s><s>Tijekom studija sudjelovala sam na nekoliko arheoloških iskopavanja i to na lokalitetima: Nin, Sveti Kriţ (2000), Podvršje kod Ljubaĉa (2002), Zadar (okolica) i Crno vrilo (2003).</s><s>Poslijediplomski studij upisujem 2008. godine na Filozofski fakulteti u Ljubljani, na Oddelko za Umetnostno zgodovino, smer Muzeologija in Konservatorstvo, gdje sam 13. rujna 2011. godine obranila magistarski rad Konservatorski posegi na gotski cerkveni arhitekturi v MeĊimurju, ĉime sam stekla titulu magistrice znanosti.</s><s>Nakon završenog studija arheologije i povijesti umjetnosti, kratko radim na Odjelu za arheologiju Gradskog muzeja u Varaţdinu (2004), a nakon toga tijekom 2005. godine na Kulturno - povijesnom odjelu Muzeja MeĊimurja u Ĉakovcu.</s><s>Tu sam bila suradnik na izradi konzervatorske studije za projekt prezentacije lokaliteta Sveta Jelena kod Ĉakovca, te sam sudjelovala na arheološkim istraţivanjima utvrde Paka u Paki i arheološkog nalazišta Ferenĉica kod Preloga.</s><s>Od 2006. godine do danas stalno sam zaposlena u Ministarstvu kulture RH, Upravi za zaštitu kulturne baštine, Konzervatorskom odjelu u Varaţdinu, kao viši struĉni savjetnik - konzervator za zaštitu arheološke baštine.</s><s>U okviru svakodnevnih radnih zadaka predviĊenih radnim mjestom konzervatora za zaštitu arheološke baštine, odraĊujem sve poslove vezane uz arheološku baštinu na podruĉju MeĊimurske i Varaţdinske ţupanije, a od vaţnijih projekata koji su u tijeku svakako je potrebno spomenuti koordinaciju obnove utvrde Grebengrad i burga Vinica.</s><s>Uz to bila sam voditelj slijedećih arheoloških, prvenstveno zaštitnih istraţivanja: Ĉakovec, Stari grad - arheološki nadzor prilikom ispitivanja temelja sjeveroistoĉnog bastiona fortifikacije (2005); Bednja, crkva Uznesenja Blaţene Djevice Marije arheološki nadzor i istraţivanja prilikom izmjene poda u crkvi (2006); Varaţdin, Preradovićeva 14 – dogradnja I. gimnazije, arheološki nadzor i istraţivanja (2007); Remetinec, ţupna crkva svete Marije - arheološki nadzor prilikom rekonstrukcije trga na mjestu jugozapadnog krila samostana, takozvanog gostinjca (2008); Varaţdin, Franjevaĉki trg, arheološki nadzor i istraţivanja prilikom rekonstrukcije trga (2008); Varaţdin, Trg kralja Tomislava, arheološki nadzor i istraţivanja prilikom rekonstrukcije trga (2008) i Lepoglava, Pavlinski samostan, arheološki nadzor i istraţivanja prilikom ureĊenja klaustra (2009).</s><s>Uz poslove na arheološkoj baštini koordiniram obnovom nekoliko znaĉajnijih sakralnih nepokretnih kulturnih dobara, kao što su naprimjer crkve svetog Martina u Svetom Martinu na Muri, svete Marije Magdalene u Štrigovi i svetog Martina u Varaţdinskim Toplicama, a sudjelujem i na obnovi nekoliko profanih spomenika kao što su kaštel Feštetić u Pribislavcu, dvorac Opeka u Marĉanu, kurija Pataĉić u Vinici i drugi.</s><s>Najkompleksniji i daleko najzahtjevniji su radovi na obnovi ĉakoveĉkog Starog grada i Kompleksu svete Jelene u Šenkovcu, koji su zbog svoje vrijednosti i znaĉaja unutar Registra kulturnih dobara RH upisani na Listu kulturnih dobara od nacionalnog znaĉenja.</s>
<s>Još od 2005. godine intenzivno se bavim pavlinskim samostanskim kompleksom u Šenkovcu što je uvelike utjecalo na odabir teme doktorske disertacije, koja će nadam se pridonijeti njegovom boljem razumijevanju i definiranju istraţenih arheoloških struktura, te u konaĉnici donošenju odluka o obnovi i konaĉnoj prezentaciji ovog vrijednog samostanskog sklopa.</s>
<s>Predmet ove doktorske disertacije je ĉakoveĉki pavlinski samostan Blaţene Djevice Marije i svih svetih, odnosno svete Jelene, ĉiji ostaci se danas nalaze u naselju Šenkovec.</s><s>Pavlini dolaze u MeĊimurje 1376. godine na poziv Stjepana II.</s><s>Lackovića, koji im ovdje gradi samostan i samostansku crkvu, koji su u poĉetku posvećeni Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima.</s><s>Kasnije se mijenja titular, a nova posveta svetoj Jeleni zadrţala se do danas.</s><s>Naslov ove doktorske disertacije je Razvoj kompleksa pavlinskog samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih u Šenkovcu (1376 - 1786) u svijetlu povijesnih i arheoloških istraţivanja, a opredjeljenje za stariji titular u naslovu nametnulo se kao logiĉno, jer je rijeĉ o izvornom nazivu samostana.</s><s>Problematika utemeljenja, djelovanja, a u konaĉnici i ukinuća ovog samostana sagledana je sa više aspekata, prvenstveno preko povijesnih izvora i materijalnih ostataka na terenu, koji su u najvećoj mjeri oĉuvani u arheološkom sloju.</s><s>Upravo je ta interdisciplinarnost uvelike pridonijela njegovom boljem razumijevanju kao integralne funkcionalne cjeline, koja je djelovala na ovom prostoru više od ĉetiri stoljeća.1 Cilj ovakve analize u konaĉnici će pridonijeti adekvatnoj i znanstveno utemeljenoj prezentaciji ovog vrijednog arheološkog nalazišta na terenu, jer će se nastojati definirati njegove razvojne faze koje dokumentiraju slojevitost arhitekture, ali i ţivota unutar šenkoveĉkog pavlinskog kompleksa.</s>
<s>Prvobitna ideja ovog pustinjaĉkog reda, koji svoje samostane gradi na osami, naĉelno je poštovana prilikom njegova utemeljenja 1376. godine, te je zadrţana gotovo do sredine 20. stoljeća.</s><s>Samostan se gradi u nenaseljenom podruĉju, ali opet dovoljno blizu naselja Ĉakovec u kojem je već tada postojalo snaţno utvrĊenje, koje je u nemirnim povijesnim vremenima moglo pruţiti adekvatnu sigurnost redovnicima.</s><s>Treba napomenuti da je samostan od svog osnutka bio usko vezan uz Ĉakovec, odnosno uz njegove gospodare, koji su se tijekom desetljeća i stoljeća smjenjivali.</s><s>Pitomi krajolik koji je okruţivao ovaj samostan nepovratno je izgubljen, a današnji neposredni okoliš samostana u velikoj je mjeri transformiran recentnom izgradnjom, što onemogućava adekvatnu prezentaciju ambijenta.</s><s>Naime, tijekom 20. stoljeća proširenjem naselja Šenkovec, samostan je integriran u njegov sastav, te je zbog agresivne parcelacije njegovog najuţeg areala, prostorno gotovo negiran.</s><s>1 Posebno zahvaljujem mentoru doc. dr. Andreju Hozjanu na spremnosti i volji da prihvati jednu ovako interdisciplinarnu temu kao predmet doktorske disertacije, kao i na struĉnim savjetima, te profesionalnom voĊenju kroz ĉitav proces njezina nastanka.</s><s>Kako je samostan osnovan tijekom II. polovine 14. stoljeća, njegova najstarija graĊevinska faza u stilskim i tipološkim obiljeţjima pripada gotiĉkom periodu.</s><s>Kada općenito govorimo o kasnosrednjovjekovnoj, gotiĉkoj arhitekturi u MeĊimurju, moramo uzeti u obzir ĉinjenicu da se ovdje radi o provincijalnoj arhitekturi, koja je na margini glavnih strujanja i dostignuća velikih centara, ali je kao takva zadovoljavala potrebe i ukus naruĉitelja.</s><s>Ona je skromna po dimenzijama i dosljedno vjerna zatvorenosti volumena, što je uostalom i tipiĉno za ladanjsku sakralnu arhitekturu kasne gotike.</s><s>Na ţupnim crkvama svojevrstan izuzetak ĉini arhitektonska plastika, koja je kvalitetna i jasno pokazuje srednjoeuropske utjecaje, koji se dovode u vezu sa dostignućima Petra Parlera, iako treba napomenuti da se ovdje takvo oblikovanje javlja s odreĊenim vremenskim odmakom.</s><s>Visoku razinu kvalitete vidimo i kod gotiĉkog slikarstva, o ĉemu najbolje svjedoĉi oĉuvani slikarski ciklus u današnjoj kapeli svete Jelene, koja je jedini oĉuvani nadzemni ostatak ĉakoveĉkog pavlinskog sklopa.</s><s>Ovaj samostanski kompleks se u baroknom periodu sastojao od crkve, samostanskog sklopa sa zvonikom i sakristijom, boĉne kapele (takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski) i gospodarskih graĊevina, a ĉitav posjed bio je opasan zidanom ogradom.</s><s>Najstariji oĉuvani prikaz ovog samostanskog sklopa objavljen je 1752. godine2 i na njemu se jasno razluĉuju njegovi pojedini dijelovi, te se dobiva naĉelna slika njihovih volumena.</s><s>Dodatnu vaţnost ovom samostanu daje i ĉinjenica da u MeĊimurju, uz ĉakoveĉke pavline i franjevce koji dolaze kasnije (1659. godine), imamo tek sporadiĉne navode o drugim crkvenim redovima.</s><s>Tako se templari navode u Cirkovljanu i Podturnu, ivanovci u Hlapiĉini i Macincu, a benediktinci u Štrigovi.3 Potrebno je napomenuti da utjecaj tih crkvenih redova u ovim krajevima do danas nije pobliţe definiran, a postojanje njihovih samostana nije potkrijepljeno materijalnim ostacima.</s><s>Stoga je rasvjetljavanje povijesti i razvoja ovog pavlinskog samostana kljuĉno za potpuniju spoznaju o crkvenoj, ali i civilnoj povijesti regije.</s>
<s>Općenito, kada govorimo o arheološkoj baštini na podruĉju MeĊimurske ţupanije, treba istaknuti ĉinjenicu da je ona izrazito slabo istraţena i poznata.</s><s>Izuzetak ĉini baš ĉakoveĉki pavlinski samostan, koji je istraţivan dugi niz godina, ali unatoĉ tome graĊevinske faze i razvoj samostana nisu u potpunosti definirani.</s><s>Današnja kapela svete Jelene u Šenkovcu, koja je u naravi oĉuvano svetište stare gotiĉke pavlinske samostanske crkve, ţivi je svjedok prisutnosti pavlina, a zajedno sa ĉitavim samostanskim kompleksom, koji je oĉuvan u arheološkom sloju, ĉini materiju vrijednu znanstvenog istraţivanja.</s><s>Namjera ovog rada je temeljita i detaljna obrada dostupnih izvora, literature, dokumentacije, arheološke graĊe i materijalnih ostataka in situ, koji će biti podloga za definiranje ovog vrijednog samostanskog kompleksa i njegovog razvoja od utemeljenja do danas.</s><s>Materija koja će se obraditi u ovom radu do danas nije dovoljno istraţena i adekvatno valorizirana.4</s>
<s>U uvodnom dijelu donose se osnovne smjernice o geografskom i vremenskom smještaju samostana, nakon ĉega slijede pregledi izvora i literature, nomenklatura gradiva i popis kratica korištenih u tekstu.</s>
<s>Drugo poglavlje donosi pregled razvoja pavlinskog reda u današnjoj Hrvatskoj, od njegovih poĉetaka do ukinuća 1786. godine.</s><s>Uz popis svih poznatih samostana, daju se 2 BEDEKOVIĆ, J. (1752), izmeĊu stranica 270 i 271. 3 O templarima, ivanovcima i benediktincima u MeĊimurju u BEDEKOVIĆ, J. (1752), pp.</s><s>281, 294; 4 Zahvaljujem današnjem ravnatelju Muzeja MeĊimurja Ĉakovec mr. sc. Vladimiru Kalšanu i kustosici Arheološkog odjela Branki Marciuš na ustupljenoj dokumentaciji, te uvidu u graĊu s provedenih arheoloških istraţivanja pavlinskog kompleksa u Šenkovcu. osnovne smjernice o umjetniĉkom, knjiţevnom i glazbenom stvaralaštvu, koje se vezuje uz ovaj crkveni red.</s><s>Ukratko se opisuje i uloga pavlina u srednjem i visokom školstvu na podruĉju današnje Hrvatske, nakon ĉega slijedi osnovni uvid u svakodnevni ţivot u pavlinskim samostanima.</s>
<s>Aktualna spoznaja o razvoju pavlinskog samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih, odnosno svete Jelene u Šenkovcu, prikazana je u trećem poglavlju.</s><s>Tu se donose povijesni podatci o utemeljenju, pokroviteljima, djelovanju i znaĉaju samostana, njegovim posjedima, povlasticama, darovanjima i sl.</s><s>Ovo poglavlje ukljuĉuje i pregled urbara i popisa inventara samostana, podatke o njegovom ukinuću i izgledu koji prenose povijesni izvori.</s><s>U završnom dijelu donose se dosadašnje spoznaje o arhitekturi, podatci o provedenim arheološkim istraţivanjima i tumaĉenjima arheoloških struktura, a kratko je opisana i problematika njihove prezentacije.</s><s>U ĉetvrtom poglavlju donose se rezultati analitiĉke obrade povijesnih izvora, odnosno nova spoznaja o pojedinim elementima povijesnog razvoja samostanskog kompleksa u svim razdobljima njegova postojanja, ali je sagledana i sudbina samostanskog sklopa nakon što ga pavlini napuštaju.</s>
<s>Analiza materijalnih ostataka arhitekture pronaĊene u arheološkim istraţivanjima donosi se u petom poglavlju.</s><s>Tu se definiraju pojedini segmenti samostanskog sklopa, koji se zatim sagledavaju u kontekstu samostana kao jedinstvene funkcionalne arhitektonske cjeline.</s><s>Nakon toga slijede analiza pronaĊenih ukopa u arheološkim istraţivanjima i sinteza pokretnih arheoloških nalaza.</s>
<s>Šesto poglavlje donosi zakljuĉne spoznaje o elementima razvoja samostanskog kompleksa i smjernice za buduću prezentaciju arheoloških struktura in situ.</s><s>Nakon toga slijede u sedmom poglavlju popisi korištenih izvora i literature, te u osmom prilozi.</s><s>U prilozima se nalaze table (T. I. – XXXIV.) i katalog pokretnih arheoloških nalaza (KAT.</s><s>1 – 336).</s><s>Table sadrţe grafiĉku i foto - dokumentaciju koja nadopunjuje i pojašnjava tekstualni dio, a u katalogu su popisani pronaĊeni pokretni arheološki nalazi s osnovnim podatcima (materijal/tehnika, dimenzije, uvjeti nalaza, ĉuvanje/oznaka, datacija, napomene i literatura).</s><s>Na kraju, u devetom poglavlju, nalazi se saţetak rada na slovenskom jeziku.</s>
<s>Geografski gledano, MeĊimurje je smješteno na krajnjem sjeverozapadu Republike Hrvatske, a površine je 730 kilometara kvadratnih.</s><s>Danas ima ukupno 130 naselja, 22 općine i 3 grada, a prema dosadašnjim spoznajama moţemo zakljuĉiti da je dio današnjih naselja formiran već u srednjem vijeku.</s><s>Glavni grad je Ĉakovec, koji je ujedno i sjedište MeĊimurske ţupanije.</s><s>MeĊimurje se smatra jednom od najrazvijenijih regija u Republici Hrvatskoj, a smješteno je na tromeĊi Republika Hrvatske, Slovenije i MaĊarske.</s><s>Zemljopisni poloţaj ove regije je na sjecištu prastarih putova, kojima su se u prošlosti kretale brojne populacije od istoka prema zapadu i od sjevera prema jugu, a upravo je ovakva komunikativnost predodredila i znaĉaj ove regije kroz povijest.</s><s>MeĊimurje je geografski odreĊeno rijekama Murom na sjeveru i sjeveroistoku, te Dravom na jugu, koje mu svojim tokovima daju trokutastu formu.</s><s>Kopnenu granicu ima samo sa Republikom Slovenijom i to na zapadnoj strani.</s><s>Zapadni dio MeĊimurja je breţuljkast kraj, koji se prema istoku terasasto stapa s istoĉnim, ravniĉarskim dijelom ţupanije.</s><s>Ovakve geografske karakteristike bile su vaţan preduvjet naseljenosti ovog podruĉja još u prapovijesti, te kontinuiranosti ţivota u njemu sve do danas.</s><s>Najstariji oĉuvani pisani dokumenti datiraju u srednjevjekovno razdoblje, a spominju ovu regiju kao „otok.“ Upravo takva geografska determinacija uĉinila ju je sigurnom i gusto naseljenom, što nam potvrĊuju brojni arheološki lokaliteti i pojedinaĉni arheološki nalazi.</s>
<s>Poloţaj MeĊimurja Karta MeĊimurja (BEDEKOVIĆ, J. (1782), izmeĊu stranica 198 i 199) pod 1. oznaĉena pozicija utvrĊenja u Ĉakovcu, a pod 2. lokacija ĉakoveĉkog pavlinskog samostana</s>
<s>U ovakvom, relativno sigurnom i tranzitnom okruţenju, utemeljen je u blizini Ĉakovca 1376. godine pavlinski samostan posvećen Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima, koji je svoju prvobitnu sakralno - profanu namjenu zadrţao do ukinuća pavlinskog reda 1786. godine.</s><s>Nakon toga, poĉetkom 19. stoljeća gotovo u potpunosti se desakralizira, te postaje privatna rezidencija, a o prvobitnoj sakralnoj namjeni svjedoĉi jedino svetište samostanske crkve pretvoreno u privatnu grobnu kapelu.</s><s>Iza sredine 19. stoljeća ovaj kompleks gubi i taj rezidencijalni karakter, te se svodi na gospodarsku namjenu, ĉime većina stambenog dijela ostaje neiskorištena ili se neadekvatno koristi, pa poĉinje postupno propadati.</s><s>Iz tog razloga već krajem 19. stoljeća nemamo oĉuvanih nadzemnih ostataka samostanskog sklopa, osim jedne gospodarske graĊevine koja je srušena 1924. godine, podruma u Varhelu koji je takoĊer kasnije uklonjen (T.V. 3) i svetišta samostanske crkve, odnosno kapele svete Jelene koja nam se oĉuvala do danas (T.V. 1, Pregled izvora</s>
<s>Korišteni izvori i dokumentacija za ovaj rad su na hrvatskom, maĊarskom, njemaĉkom i latinskom jeziku, a razlikujemo neobjavljene i objavljene izvore.</s><s>Oni relevantni tekstovi koji nisu objavljeni ili prevedeni na hrvatski jezik, prevedeni su za potrebe ovoga rada.</s><s>Pavlinski samostan Ĉakovec, Conventus Paulinorum Chaktornyensis, djeluje na podruĉju MeĊimurja u periodu od 1376. do 1786. godine.</s><s>Nakon ukidanja pavlinskog reda arhiv samostana su prilikom zapljene 1786. godine popisali kraljevski povjerenici.</s><s>Tom su prilikom bile formirane serije (fasciculi), najĉešće prema posjedima na koje se spisi odnose, a unutar njih su spisi sloţeni kronološki.</s><s>Taj arhiv bio je tada prebaĉen u Ugarsku u arhiv Dvorske komore.</s><s>Gradivo je bilo vraćeno u Zemaljski arhiv u Zagrebu 1849. godine, ali je 1885. godine bilo ponovo prebaĉeno u MaĊarski drţavni arhiv u Budimpešti.</s><s>MaĊarski arhiv unio je ĉakoveĉke spise pod svoju vlastitu oznaku, te su oni tamo zavedeni od DL 32.807 do DL 32.971.</s><s>Na temelju maĊarsko - jugoslavenskih pregovora, gradivo je 1958. godine vraćeno u Hrvatsku.</s><s>Danas se ĉuva u Hrvatskom drţavnom arhivu u Zagrebu.</s><s>GraĊu najvećim dijelom ĉine spisi pravno - imovinskog karaktera kojima je samostan dokazivao pravo na darovane posjede i povlastice kao što su darovnice i njihove potvrde, oporuke i legati, sajamske povlastice, ugovori, pitanje ubiranja desetine, namire, te sudski spisi parnica pokretanih djelomice zbog sporova oko meĊa posjeda.5 Arhivsko gradivo ovog samostana nalazi se u jedinstvenom fondu u kojem su spisi numerirani od 1 do 219 (HDA - 645, Pavlinski samostan Ĉakovec).6 Zapisnik o ukinuću samostana ĉuva se u Arhivu Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti u Zagrebu, gdje je zaveden pod oznakom IV. d. 36.</s><s>Sastoji se od 80 spisa, koji su zajedno numerirani stranicama od 1 do 283.</s><s>Isti Arhiv ĉuva i popis inventara samostana iz 1782. godine i to pod oznakom IV. c. 49.7 Od pavlinskih pisaca bitan je Nikola Benger, koji je bio doktor filozofije i teologije, a iza sebe je ostavio obiman knjiţevni rad od 16 djela, od kojih su tri objavljena, dok su ostala oĉuvana u rukopisima.8 Glavno njegovo djelo vezano je uz povijest pavlinskog reda, a njega je kao ljetopis zapoĉeo Andreas Eggerer, koji je izdao prvi svezak u Beĉu 1663. godine pod nazivom Fragmen panis corvi proto - eremitici seu Reliquiae annalium eremi - coenobiticorum Ordinis Fratrum Eremitarum s. Pauli primi Eremitae.9 Benger 1743. godine objavljuje drugi svezak pod naslovom Annalium eremi – coenobiticorum Ordinis s. Pauli primi Eremitae (volumen secundum, duos in libros partitum, quibus ab anno Christi 1663 usque ad annum 1727 ejusdem Proto - Eremitici Ord.</s><s>Progressus) u kojem daje ispravke i nadopunjuje Eggerera.10 U rukopisu je oĉuvano i Bengerovo djelo, koje je zapravo monografija pojedinih pavlinskih samostana, pod općenitim nazivom Cronotaxis monasteriorum ordinis fratrum eremitarum s. Pauli primi Eremitae.11 Za bolje poznavanje povijesti i umjetnosti MeĊimurja, kapitalno je djelo pavlina Josipa Bedekovića objavljeno 1752. godine pod naslovom Natale solum magni ecclesiae doctoris sancti Hieronymi (in ruderibus Stridonis occultatum, probatorum nihilominus historicorum, et geographicorum opinionibus, ac brevis illycanae chronologiae adjumento erutum atque cum vita ejusdem purpurati Dalmatae), koje se sastoji od dva dijela.</s><s>U prvom se autor osvrće na povijest, zemljopis i arhitekturu MeĊimurja, dok u drugom govori o djelima svetog Jeronima.12 Najstarije spise vezane uz utemeljenje i djelovanje samostana koji je predmet ovog rada objavio je Elemér Mályusz, koji donosi iscrpni izvod iz spisa ĉakoveĉkog samostana od 1376. do 1523. godine.13</s>
<s>Korištena literatura za ovaj rad je na hrvatskom, slovenskom, maĊarskom, njemaĉkom, engleskom i latinskom jeziku.</s><s>Sredinom 20. stoljeća poviješću pavlinskog reda u Hrvatskoj bavio se Kamilo Doĉkal, ĉija opseţna djela naţalost nikada nisu objavljena, 5 Podatci dobiveni u Hrvatskom drţavnom arhivu u Zagrebu.</s><s>Posebno se zahvaljujem naĉelniku Odsjeka za starije arhivsko gradivo mr. sc. Ladislavu Dobrici na suradnji. se odnosi na ovaj fond je izmeĊu stranica 43 i 87, kao i jedan umetnuti list izmeĊu stranica 88 i 89. 7 Zahvaljujem kolegici Nives Kangler iz Arhiva Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti na suradnji. nego su ostala u rukopisima.</s><s>Izuzetak je jedino povijest pavlinskog samostana u Lepoglavi, koja je objavljena 2014. godine.</s><s>On je obradio povijest svakog pavlinskog samostana zasebno, što ukljuĉuje i samostan koji je predmet ovog rada.</s><s>Kljuĉno nam je njegovo djelo pod nazivom Povijest pavlinskog samostana svete Jelene u Ĉakovcu, koje nastaje 1951. godine.14 U njemu je dat pregled povijesti ovog samostana, koji je dobiven uvidom u povijesne dokumente i tada dostupnu literaturu.</s><s>Uz tekst koji navodi povijesne izvore rukom su dopisane njihove signature, ali dio njih nije toĉan.</s><s>U poglavlju III. ovog rada korišteni su podatci i prijevodi Kamila Doĉkala, ali se donose današnje signature povijesnih izvora, kako se isti ne bi morali kasnije ponavljati.</s><s>On takoĊer donosi opširan saţetak Zapisnika o ukinuću samostana,15 ali ne navodi signature pojedinaĉnih spisa i brojeve stranica, koji će u ovom radu isto biti navedeni u poglavlju III., kako se ne bi dvostruko navodili isti podatci.</s>
<s>Problematikom pavlinskog reda na ovim prostorima bavila se izloţba postavljena 1989. godine u Muzeju za umjetnost i obrt u Zagrebu, uz koju je izdan opseţan katalog i zbornik radova pod nazivom Kultura pavlina u Hrvatskoj 1244 - 1786, koji je obuhvatio sve aspekte njihova djelovanja od slikarstva, kiparstva, arhitekture, umjetniĉkog obrta, knjiţevnosti, glazbe, prosvjete, ljekarništva, gospodarstva i sliĉno.16 Treba dodatno napomenuti da se radovima i istraţivanjima ovog samostanskog sklopa nije bavilo mnogo autora.</s><s>O provedenim konzervatorsko - restauratorskim radovima u unutrašnjosti kapele svete Jelene podatke nam donosi Ivan Srša, a o provedenim arheološkim istraţivanjima na lokalitetu Emil Laszowski, Josip Vidović i Branka Kovaĉić, te dr. sc. Tajana Pleše.17 Za potrebe prezentacije lokaliteta mr. sc. Ksenija Petrić i dr. sc. Tatjana Lolić izradile su konzervatorsku studiju.18 U literaturi i dokumentaciji i povijesni i arheološki aspekt ovog kompleksa nedovoljno su obraĊeni, za razliku od oĉuvanog gotiĉkog slikarskog ciklusa kojim su se bavili Ivan Srša, dr. Janez Balaţic, dr. sc. Rosana Ratkovĉić i dr. Zsombor Jékely.19 Nomenklatura gradiva</s>
<s>Ovdje se daje osnovno odreĊenje pojmova koji će se koristiti u radu, s time da su obuhvaćene vaţnije osobe i relevantna mjesta, a donose se i objašnjenja pojedinih znaĉajnijih pojmova koji se navode u tekstualnom dijelu.</s><s>ALTHAN, grof Mihael Ivan I. (1679 – 1722) bio je carski komornik, pravi tajni savjetnik i vrhovni konjušnik.</s><s>Kralj i car Karlo III. (VI). darovao je njemu i njegovoj supruzi 25. svibnja 1719. godine, meĊimursko vlastelinstvo.</s><s>Nakon njegove smrti upravu nad vlastelinstvom preuzela je njegova supruga i suvlasnica Ana Marija, a nakon nje, njihov sin grof Mihovil Ivan II., veliki ţupan Zaladske ţupanije.</s><s>Nasljednici obitelji prodali su vlastelinstvo grofu Jurju Feštetiću 1791. godine.20</s>
<s>ALTHAN - roĊena PIGNATELLY, grofica Ana Marija (1689 – 1755) supruga grofa Mihaela Ivana I., bila je mecena umjetnika i znanstvenika.</s><s>Pomagala je gradnju sakralnih objekata u MeĊimurju, a navodi se da je bila donatorica pavlinskog samostana u Šenkovcu.21 CELJSKI (Cilli, Cillei), grof Herman II. (oko 1360 - 1435), ban ĉitave Slavonije, sin Hermana I. i Katarine Kotromanić.</s><s>U njegovo vrijeme obitelj Celjski doţivljava ubrzani društveni i materijalni napredak.</s><s>Kralju Sigismundu spasio je ţivot 1396. godine u bitci kod Nikopolja, te mu je pomogao da se vrati u Hrvatsko - Ugarsko Kraljevstvo.</s><s>U znak zahvalnosti, kralj mu je 1397. godine darovao Varaţdin, zatim veliki dio Zagorja, a 1405. godine stupa u zaloţni posjed ĉitavog MeĊimurja.</s><s>Dobivanjem posjeda na podruĉju Slavonije, obitelj Celjski ušla je u krug hrvatske feudalne elite.</s><s>Godine 1406. imenovan je banom, a djelovao je i kao pouzdanik i diplomat kralja Sigismunda.</s><s>U razdoblju od 1423. do 1435. godine ponovno obnaša bansku duţnost.22 feudalni gospodar MeĊimurja i jedan od najbogatijih ljudi u kraljevstvu.</s><s>Ţena mu je bila Elizabeta Frankopan, a postoje sumnje da ju je 1422. godine dao ubiti, kako bi se mogao vjenĉati sa Veronikom Desinićkom, ĉemu se oštro usprotivio njegov otac.</s><s>Bio je ban cijele Slavonije zajedno sa svojim sinom Ulrikom od 1445. do 1454. godine.</s><s>Njemu se pripisuje izgradnja prvotne kapele svetog Jeronima u Štrigovi.23</s>
<s>Elizabete Frankopan.</s><s>Vjenĉao se Katarinom, kćerkom srpskog despota ĐuraĊa Brankovića.</s><s>Banovao je samostalno od 1454. godine do svoje smrti u Beogradu 1456. godine.</s><s>Njegova udovica prodaje velika imanja obitelji Celjski Ivanu Vitovcu.24</s>
<s>ĈAKOVEC (Csáktornya, Csakaturnya, Tscakathurn, Tschakaturn), grad u sjeverozapadnoj Hrvatskoj, danas sjedište MeĊimurske ţupanije.</s><s>Od drvene utvrde koja se na ovom mjestu spominje u 13. stoljeću razvija se s vremenom u jaku fortifikaciju.</s><s>Uz utvrdu se postupno formira naselje koje postaje trgovište, a današnji izgled središta naselja većinom potjeĉe iz 18. i 19. stoljeća.</s><s>DALMATIKA, je izvorno bila vunena odjeća pastira iz Dalmacije, a od starina to je liturgijsko ruho Ċakona.</s><s>To je vanjska tunika ukrašena vezivom, s dugim rukavima, koju Ċakon nosi povrh albe.</s><s>Biskup ili opat mogu je nositi ispod misnice za vrijeme pontifikalne sluţbe.</s><s>Kada se razvuĉe ima oblik kriţa, pa podsjeća na Kristovu muku.</s><s>Simbol je spasenja, radosti i pravednosti.25 MEGYE ARCHONTOLÓGIÁJA (2000), p. 247.</s>
<s>DRAŠKOVIĆ, grofica Jelena (1591 - 1646) bila je kćerka grofa Ivana I. Draškovića Trakošćanskog, Ljutomerskog i Klenovniĉkog, koji je bio hrvatski ban od 1596. do 1607. godine i ţene mu Eve Istvánffy.</s><s>Ona je sestra grofa Ivana II.</s><s>Draškovića, koji je banovao od 1640. do 1646. godine, kada je postao ugarski palatin.</s><s>Suprug joj je bio grof Kristofor Banić (Bánffy) Donjelendavski, koji je umro dvije godine prije nje.</s><s>Bila je donatorica ĉakoveĉkog samostana.26 bio je kraljev stalni bankar, a za svoje bankarske usluge stekao je mnoge titule i imanja, koja je ili kupio ili dobio od kralja u zalog.</s><s>Dana 20. studenog 1473. godine imenovan je banom ĉitave Slavonije, a istodobno je došao u posjed meĊimurskog vlastelinstva sa sjedištem u Ĉakovcu, zbog ĉega je dobio pridjevak „ĉakoveĉki.“ Imao je dva sina, Ivana II. i Sigismunda.</s><s>Sigismund je bio biskup u Peĉuhu (Pécs), a Ivan II. ostao je na oĉevom posjedu u MeĊimurju, postavši 1508. godine, zajedno s Jurjem Kaniškim, hrvatskim banom.</s><s>Nakon smrti 1519. godine naslijedio ga je sin Franjo.27</s>
<s>ERNUŠT (Ernusth, Ernusth de Csáktornya), Franjo (? - 1526) bio je sin Ivana II.</s><s>Ernušta, a osim MeĊimurja posjedovao je i Koprivnicu, Prodavić (Virje) i ĐurĊevac.</s><s>Sudjelovao je u bitci na Mohaĉkom polju gdje je i poginuo.</s><s>Iza njega su ostala dva sina, Ivan III. i Gašpar.</s><s>Ivan III. umire 1537. godine bez nasljednika.28</s>
<s>Franje Ernušta.</s><s>Sa svojim je banderijem sudjelovao u mnogim bitkama i vojnim pohodima protiv Osmanlija.</s><s>Oţenio se Anom, kćeri hrvatskog bana Petra Keglevića.</s><s>Budući da u braku nije imao djece, njegovom je naglom i nenadanom smrću 1540. godine (prema nekim izvorima 1541. godine) izumrla ta plemićka obitelj.29</s>
<s>FEŠTETIĆ (Festetics), grof Juraj (1755 – 1819), dugo je vremena bio visoki ĉasnik i u vojnoj sluţbi.</s><s>Bio je obrazovan, talentiran i vrlo sposoban ĉovjek.</s><s>Godine 1791. kupio je u MeĊimurju veliki posjed i time je povećao svoje vlastelinstvo.</s><s>Njegovo glavno središte na tom ogromnom imanju, koje se prostiralo u nekoliko ţupanija, bio je Keszthely.</s><s>Tamo je 1797. godine otvorio gospodarsku školu, jer je znao da se gospodarstvo moţe unaprijediti samo školovanim i struĉnim kadrovima.30</s>
<s>FEŠTETIĆ (Festetics), grof Eugen (1852 - 1933) bio je posljednji feudalni gospodar MeĊimurja.</s><s>Godine 1923. prodao je Ĉakoveĉko vlastelinstvo konzorciju Slavonija d.d. iz Zagreba.31</s>
<s>HUMERAL (amikt, naglavnik), je platnen rubac, odnosno plašt s kapuljaĉom, koji se stavlja oko vrata, ramena i pleća.</s><s>Humeral ima znaĉenje da opominje svećenika da se brani od napasti neĉistoga duha, te ga sjeća na rubac kojim su vojnici pokrivali lice Kristovo kada su mu se rugali i udarali ga.32 JELENA KRIŢARICA (Helena Imperatrix), (oko 255 – 330), kršćanska svetica, majka Konstantina Velikog, koja je posljednje godine ţivota posvetila dobrim djelima otkako je kršćanstvo postalo, ediktom njezina sina, sluţbeno tolerirano u Rimskom carstvu.</s><s>Osnivala je crkve u Svetoj zemlji i po legendi, ondje otkrila kriţ na kojem je Krist bio razapet.</s><s>Obiĉno je prikazuju kao postariju matronu u kraljiĉinom ruhu s krunom.</s><s>Drţi kriţ i ponekad tri ĉavla i ĉekić ili model crkve Svetog Groba.</s><s>Kriţ koji nose anĊeli javlja joj se u viziji.</s><s>Kao lik štovanja moţe stajati i uz Konstantina.33 KANIŢAJ (Kanizsay), braća Ivan, Nikola i Stjepan (14./15.stoljeće), Ivan je bio nadbiskup u Ostrogonu (Esztergom), a prema tome i primas katoliĉke crkve u Ugarskoj.</s><s>Bio je na ĉelu urote protiv Sigismunda, a stao je na stranu Ladislava Napuljskog.</s><s>Sigismund je u konaĉnici proglasio opći oprost svim urotnicima, koji će ga priznati svojim kraljem, pa su tako primila amnestiju i sva tri brata Kaniţaj.</s><s>Kralj im je poveljom od 29. listopada 1403. godine zajamĉio sve njihove ĉasti i posjedovanja, ali im već 1405. godine oduzima MeĊimurje, koje opet pripada kralju.34</s>
<s>KAZULA, odnosno misnica, posljednji je komad liturgijskog ruha koji misnik oblaĉi.</s><s>Ona je vanjsko odijelo koje pokriva ostale odjevne predmete, a kao takvo njezino simboliĉko znaĉenje je kršćanska ljubav i zaštita.</s><s>Izvorno je to bio zvonoliki ogrtaĉ bez rukava koji seţe od vrata do gleţnja, s otvorom za glavu na vrhu.</s><s>U kasnom srednjem vijeku dobiva izreze za ruke, a u baroku se na nju stavlja bogati ornament od zlatnih niti i stakla, ĉime postaje teška.</s><s>Boĉni dio potpuno nestaje, a ostatak od dviju ploha sprijeda i straga skraćuje se do koljena, te se zaobljuje.</s><s>Obiĉno ima izvezen kriţ na straţnjoj strani, što podsjeća na Kristovu muku.35</s>
<s>KEGLEVIĆ (Keglevics), Ana (?), supruga Gašpara Ernušta koja je nakon muţeve smrti htjela MeĊimurje zadrţati za sebe, te je ĉakoveĉku utvrdu sa svojim postrojbama zaposjeo njezin otac Petar Keglević.</s><s>Kralj Ferdinand I. to nije dozvolio, pa su, nakon višegodišnjih napetosti i oruţanog otpora, Keglevići 1546. godine silom istjerani iz Ĉakovca, od strane grofa Nikole Zrinskog Sigetskog.36 KNEŢEVIĆ (Knezevich), barun Vinko (1755 – 1832) bio je pripadnik liĉke plemićke obitelji koja je zamijenila svoja imanja u Lici za ona u MeĊimurju.</s><s>Bio je konjaniĉki general, vitez reda Marije Terezije 1799. godine, podmaršal i podkapetan Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije, te 1815. godine vojni guverner Venecije.</s><s>U 42. godini postao je pukovnik, 1800. godine dobiva ĉin general - bojnika, a 1808. godine promaknut je u generala.</s><s>Pri umirovljenju je promaknut u ĉin generala konjaništva Kraljevine.</s><s>Oţenio se barunicom Karolinom Högger 1793. godine u gradu Opavi u današnjoj Ĉeškoj.</s><s>Imao je dva Ivo.37</s>
<s>LAMBERG, Fridrik (15. stoljeće), kapetan ĉakoveĉke utvrde, koji je zajedno sa varaţdinskim biskupom Ivanom Vitezom 1464. godine dobio u zalog ĉakoveĉko i štrigovsko vlastelinstvo.</s><s>Postoje dvojbe oko prezimena; povijesni dokumenti navode Lamberger, a Rudolf Horvat kao Lamberg.</s><s>Kako je u suvremenoj literaturi općeprihvaćena upravo ova druga varijanta, ona će se koristiti u ovom radu.38</s>
<s>LACKOVIĆ (Láckffy), Stjepan I. (? – 1353), sin osnivaĉa obiteljske loze Ladislava, bio je vojvoda erdeljski, a kasnije ban hrvatsko – slavonsko dalmatinski.</s><s>Hrvatskim velikašem postaje nakon što mu 30. listopada 1350. godine kralj Ludovik I. Anţuvinac daruje MeĊimurje, zajedno sa Ĉakovcem i Štrigovom.</s><s>Stjepan je već od rane mladosti boravio na kraljevom dvoru, gdje je stekao štovanje kralja Karla Roberta i kralja Ludovika.</s><s>U listinama dolazi kao Stephanus filius Lachk, te nosi naslov wayvoda Transsylvanus et Comes de Zonuk.</s><s>On je izdašno pomagao kralju Karlu Robertu u ratovima, ali i njegovom sinu Ludoviku, osobito u borbama za napuljsko kraljevstvo.</s><s>Imao je titulu erdeljskog (transilvanijskog) vojvode, gospodara pokrajine, koja je u ono vrijeme bila sastavni dio Ugarskog Kraljevstva.</s><s>Godine 1350. izabran je za bana Hrvatske, Slavonije i Dalmacije i tu je duţnost obnašao do 1352. godine.</s><s>Vršeći najviše zapovjedne duţnosti, sudjelovao je u brojnim bitkama i ratovima koje je vodio kralj Ludovik I. sredinom 14. stoljeća, meĊu kojima su bitke kod gradova Averse i Napulja u današnjoj Italiji.</s><s>MeĊimurje je u vlasništvu njegove obitelji do 1397. godine.39</s>
<s>LACKOVIĆ (Láckffy), Stjepan II. (?- 1397) sin Stjepana I. Lackovića, u historiografiji poznat i kao Stjepan Lacković Ĉakoveĉki.</s><s>Imao je niz titula, odnosno obnašao je mnoge duţnosti, meĊu kojima su, uz naslov bana Hrvatske i Dalmacije, bile: erdeljski (transilvanski) vojvoda, ugarski palatin, knez Zadra, gospodar MeĊimurja i Ĉakovca, Zagorja, Keszthelyja (MaĊarska), zatim više puta nakratko ţupan ugarskih ţupanija Zala, Veszprém i Győr.</s><s>Hrvatski ban bio je u dva navrata, i to u razdoblju od 1371. do 1372., te od 1383. do 1384. godine.</s><s>Pripisuje mu se osnutak pavlinskog samostana posvećenog Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima kod Ĉakovca 27. kolovoza 1376. godine.</s><s>U vrijeme otpora „ţenskoj vladi“ Stjepan II. ustao je protiv Ludovikove udovice i kćeri, koja je bila zaruĉena sa markgrofom Sigismundom Luksemburškim, te je stao na stranu nezadovoljnika, što je naposljetku platio ţivotom 27. veljaĉe 1397. godine u Kriţevcima.40</s>
<s>LACKOVIĆ (Láckffy), Dionizije, Nikola, Emerik i Ladislav (?) sinovi Stjepana I. Lackovića.</s><s>O njima imamo malo podataka, ali znamo da je Emerik bio ugarski palatin od 1372. do 1375., te hrvatsko - dalmatinski ban 1383. i 1384. godine.</s><s>MlaĊa braća drţala su titulu kraljevskog konjušnika sve do 1395., a Nikolin sin Andrija stradao je zajedno sa Stjepanom II. u Kriţevcima 1397. godine.</s><s>Treba napomenuti i da su Lackovići tijekom vremena stekli brojne posjede, tako da su u vrijeme smrti kralja Ludovika I. bili jedna od najbogatijih obitelji u kraljevstvu.</s><s>Njihovi posjedi nalazili su se u petnaest ţupanija od Transilvanije do granice sa Štajerskom.41 LEPOGLAVA, naselje u Varaţdinskoj ţupaniji u kojem je podno sjevernih obronaka Ivanĉice smješten pavlinski crkveno - samostanski kompleks kojeg je osnovao grof Herman II.</s><s>Celjski oko 1400. godine.</s><s>Danas se sastoji od crkve Bezgrešnog zaĉeća Blaţene Djevice Marije i samostanskog sklopa.</s><s>To je bio jedan od većih pavlinskih samostana sa brojnim posjedima, koji je bio iznimno znaĉajan za duhovnu i znanstvenu kulturu.</s><s>LÖBL, barunica Sofija (? – 1687) bila je druga ţena grofa Nikole VII.</s>
<s>MONYOROKÉRÉK (Eberau, Eberava), grad u Istoĉnoj Austriji u Gradišću.</s><s>MONSTRANCA, (pokaznica, ostenzorij) izvorno se smatra svaka posuda u kojoj se izlaţu Svete Moći.</s><s>Kasnije je to ime ograniĉeno na prozirnu spremnicu u kojoj se pogledima vjernika izlaţe posvećena hostija.</s><s>Upotrebljava se kod euharistijskih blagoslova i ophoda.44</s>
<s>PACIFIKAL, je kriţ na niskom stalku koji biskup ili svećenik u odreĊenim prigodama nosi u ruci (kod blagoslova kuća i sliĉno), te njime blagoslivlja vjernike.45</s>
<s>PLUVIJAL, (plašt) je najbogatije ukrašeno i najsveĉanije liturgijsko ruho.</s><s>To je prostran ogrtaĉ sašiven u obliku polukruga.</s><s>Neobiĉno dugi ukrasni ovratnik (kukuljica) pada s ramena na leĊa, po rubu prednjeg otvora teĉe izvezena rubna vrpca, a uĉvršćuje se raskošno izraĊenom kopĉom.</s><s>Boja plašta slijedi promjene crkvene godine.</s><s>Nosi se u ophodima i vrlo sveĉanim bogosluţjima.</s><s>Simboliĉki oznaĉava ĉistoću i dostojanstvo.46</s>
<s>PRYE DE, markiz Marchio – bio je vlasnik MeĊimurja u periodu od 1695. do 1702. godine.</s><s>U tom razdoblju pokušao je sve posjede ĉakoveĉkog pavlinskog samostana pripojiti ĉakoveĉkom vlastelinstvu, ali je to u konaĉnici sprijeĉio kralj i car Leopold I.47</s>
<s>SUPERPELICEJ (košuljica, kota), je bijela lanena košulja koja seţe do koljena.</s><s>Njezini široki i naborani rukavi, kao i rubovi, ĉesto su ukrašeni ĉipkom.</s><s>Svojstven je niţim redovnicima, te se nosi kod razliĉitih obreda izvan svete mise i to povrh talara.</s><s>Simbol je ĉovjeka koji se obnovio u pravednosti i pravoj svetosti.48</s>
<s>ŠENKOVEC (Senkocz, Senkovecz, Szentilona, Senkovec), naselje u središnjem dijelu MeĊimurske ţupanije u neposrednoj blizini grada Ĉakovca.</s><s>ŠTRIGOVA (Strido, Stridó, Stridóvár, Stridau, Strigove), naselje smješteno u sjeverozapadnom dijelu MeĊimurske ţupanije, 19 kilometara od grada Ĉakovca.</s><s>Na brdu Štrigovĉak iznad Štrigove nekada je stajala zidana utvrda, koja je već sredinom 18. stoljeća bila ruševina, a danas od nje nemamo oĉuvanih nadzemnih ostataka.</s>
<s>VITOVEC (Bitovec, Witowec, Wittowecz, Wittobecz), Ivan (? - 1468), vojskovoĊa grofova Celjskih, koji kasnije postaje grof Zagorja i ban ĉitave Slavonije.</s><s>Njemu je udovica Ulrika Celjskog, Katarina, prodala velike posjede grofova Celjskih, što je ukljuĉivalo i gradove Ĉakovec i Štrigovu.49 ZRINSKI (Zrínyi), grof Nikola Sigetski (1508 – 1566), rodio se u Zrinu, a nakon smrti starijeg brata Ivana 1541. godine postaje jedini nasljednik svih obiteljskih imanja i posjeda.</s><s>Od 1542. do 1557. godine bio je hrvatski ban, a potom do smrti kapetan Sigeta i zapovjednik Ugarske juţno od Dunava.</s><s>Titulu grofa za sebe i svoje nasljednike stekao je 1554. godine, kada obitelj dobiva i novi grb.</s><s>Poginuo je braneći Siget 7. rujna 1566. godine, a njegova glava pokopana je u crkvi ĉakoveĉkog pavlinskog samostana danas u Šenkovcu.50 ZRINSKI (Zrínyi), grof Juraj IV. (1549 – 1603), sin grofa Nikole Zrinskog Sigetskog, veliki ţupan Zaladske ţupanije, roĊen je u Ĉakovcu, a oko 1570. godine otvoreno je priznao da je protestant.</s><s>Pripisuje mu se progon katoliĉkih svećenika u MeĊimurju, te dovoĊenje protestantskih propovjednika.</s><s>U njegovo vrijeme Osmanlije su u dva navrata pustošile MeĊimurjem, te je on zbog toga uvelike izgradio obrambeni sustav na Muri.</s><s>Pripisuje mu se i osnutak tiskare u Nedelišću koju je vodio Rudolf Hoffhalter.</s><s>Poveljom od 29. svibnja 1579. godine utvrdio je privilegije stanovnicima Ĉakovca, ĉime su stvoreni preduvjeti za razvoj grada kao trgovišta.51</s>
<s>oltarom.43 koji je bio odgojen u protestantskoj vjeri, ali je 1623. godine (?), zaslugom priora ĉakoveĉkog pavlinskog samostana o. Ivana Bakića, prešao na katoliĉku vjeru.</s><s>U jesen 1622. godine imenovan je hrvatskim banom, a već iduće godine ratovao je s Osmanlijama u okolici Knina, na Banovini i Posavini.</s><s>Sudjelovao je u Tridesetogodišnjem ratu gdje se istakao hrabrošću i vojniĉkom vještinom.</s><s>U vojnom taboru kod Poţuna 18. prosinca 1626. godine smrtno je stradao, a pretpostavlja se, da ga je zbog zavisti otrovao vrhovni zapovjednik carske vojske grof Albrecht Wallenstein.</s><s>Iza njega su ostala dva malodobna sina, Nikola i Petar.52</s>
<s>ZRINSKI (Zrínyi), grof Nikola VII. (1620 – 1664), sin grofa Jurja V. Zrinskog, rodio se u Ĉakovcu, a školovao u Grazu i Trnavi.</s><s>Bio je hrvatski ban, te veliki ţupan Zaladske ţupanije, istaknuti pjesnik, pisac, strateg i diplomat, a u Tridesetogodišnjem ratu odlikovan je titulom „general svih hrvatskih ĉeta.“ Bio je izniman vojskovoĊa koji se istakao u bitkama s Osmanlijama, a od 1647. godine do smrti zadrţao je bansku ĉast.</s><s>Stradao je 18. studenog 1664. godine u Kuršaneĉkom lugu u lovu na vepra.</s><s>U Ĉakovcu je 1659. godine osnovao franjevaĉki samostan.</s><s>Pokopan je u ĉakoveĉkom pavlinskom samostanu koji se danas nalazi u Šenkovcu.53</s>
<s>oltarom.43 koji se rodio u Vrbovcu, a umro u Beĉkom Novom Mjestu (Wiener Neustadt).</s><s>Oţenio se groficom Katarinom Frankopan 1643. godine, s kojom je imao ĉetvero djece, Jelenu, Ivana Antuna, Juditu Petronelu i Auroru Veroniku.</s><s>Nakon smrti brata Nikole postaje hrvatski ban.</s><s>Zajedno sa svojim šurjakom Franom Krstom Frankopanom vodio je borbu za prava Hrvatske, koju je zapoĉeo njegov brat Nikola.</s><s>Nakon duge istrage osuĊen je zajedno sa Frankopanom u Beĉkom Novom Mjestu, te im je obojici odrubljena glava.54 ZRINSKI (Zrínyi), grof Adam (1662 -1691) bio je sin grofa Nikole VII., veliki ţupan Zaladske ţupanije, a poginuo je kao pukovnik carske vojske u bitci kod Slankamena.</s><s>Pokopan je u Beĉu.55</s>
<s>Uprava za kulturni razvitak, Odjel za INDOK poslove kulturne baštine, Fototeka kulturne baštine Zagreb</s>
<s>Uprava za kulturni razvitak, Odjel za INDOK poslove kulturne baštine, Planoteka kulturne baštine Zagreb</s>
<s>Pavlini su katoliĉki crkveni red, isprva pustinjaĉki, a zatim samostanski, koji je tijekom višestoljetne povijesti usklaĊivao svoj ţivot i djelatnost s potrebama vremena, društvenim i povijesnim odnosima pojedinih naroda, gradio samostane i crkve, otvarao uĉilišta, te promicao znanost i umjetnost.56 Pavlinski red nije formalno osnovao sveti Pavao Pustinjak, nego je on bio uzor u kojeg su se ugledali pustinjaci i slijedili ga u naĉinu ţivota.</s><s>Poĉetkom 13. stoljeća u šumovitom gorju Macsek, Pilis i drugdje u današnjoj MaĊarskoj bilo je pojedinaĉnih pustinjaka.</s><s>Postupno ih je povezivala ţelja da zajedniĉki mole i rade, a u nemirnim vremenima i osobna sigurnost pridonijela je udruţivanju.57 Za osnutak pavlinskog reda bila je znaĉajna uloga ostrogonskog kanonika Euzebija, koji se odrekao svog poloţaja i prikljuĉio pustinjacima u podbrĊu Pilis.</s><s>Drţao je svojom ţivotnom zadaćom ustrojiti zajedništvo okupljenih pustinjaka prema pravilima svetog Augustina.</s><s>On se još na ostrogonskoj sinodi 1256. godine potpisao kao prior prov.</s><s>Ord.</s><s>S. Pauli primi Eremitae, magister Porse Canonicus Strigoniensis, archidiaconus Nitriensis.</s><s>Euzebije se 1262. godine uputio papi Urbanu IV. u Rim kako bi im vrhovni poglavar odobrio redovniĉki ţivot.</s><s>MeĊutim, crkveno poglavarstvo nalazilo je razloge koji nisu pridonosili jednostavnom pravnom ustanovljenju reda.</s><s>Kako redovnici nisu imali stalnih pravila zajedniĉkog ţivota, prve privremene upute napisao im je peĉujski biskup Bartolomej (1215), druge je napisao vesprimski biskup Pavao (1263), a treće egerski biskup Andrija (1297).</s><s>Kada je legat a latere pape Klementa V., kardinal Gentilis de Monte Florido, stigao u Ugarsku 1308. godine dao je pustinjacima svojim dekretom Quisaecularia Pravilo svetog Augustina.</s><s>Pavlinski red sveĉano je za sve krajeve i na svim podruĉjima gdje je bilo pavlinskih zajednica potvrĊen bulom Per sancte contemplationis studium, koju je u Avignonu 16. studenog 1328. godine objavio papa Ivan XXII.58</s>
<s>O prvom pavlinskom, pustinjaĉkom domu poznato je da je 1215. godine (1216 ?) peĉujski biskup Bartolomej odluĉio sagraditi crkvu na mjestu pod nazivom Iregh (Patacs) posvećenu svetom Jakovu Apostolu i uz nju samostan, a da je kanonik Euzebije utemeljio samostan svetog Kriţa u Pilisu.59 U današnjoj Hrvatskoj se spominju pavlinske redovniĉke kuće u Dubici (1244), Remetama (1240), Baĉkom Monoštoru (1282), Slankamenu (1294), te samostan Blaţene Djevice Marije kraj Ĉepićkog jezera u podnoţju Uĉke (1287).</s><s>Samostan u Gariću utemeljen je 1295. godine, ali postoje indicije da je zajednica formirana još 1272. godine.</s><s>Svi ovi samostani utemeljeni su sredinom i tijekom druge polovine 13. stoljeća, te ih treba smatrati najstarijima u današnjoj Hrvatskoj.</s><s>Tijekom 14. stoljeća formiraju se samostani u Bakvi nedaleko Virovitice (1301), Zlatu (1303), Gvozdu (1348), Ljubotinu (prije 1364), na brijegu Turan kod Udbine (1364), Strezi (1374), Ĉakovcu (1375/navedena pogrešna godina), te samostan sv. Jelene kod Senja (1390).</s><s>U 15. stoljeću nastaju samostani u Lepoglavi (1400), Kamenskom (1404), Dobroj kući (1412), Crikvenici (1412), Brinju (1476) i Zaţitnu (1490), dok benediktinski samostan sv. Petra u Šumi dobivaju 1459. godine, a 1460. godine formira se redovniĉka kuća u Kruni, kao njegova podruţnica.</s><s>Redovniĉka kuća utemeljena je i na Klavaru u Istri 1466. godine.60 Na podruĉju današnje Hrvatske, te neposredno uz granicu u Sloveniji, Bosni i Hercegovini i Vojvodini, do sada je poznato oko ĉetrdesetak lokacija na kojima su formirani objekti pavlinskog reda, a prepoznati su kao matiĉni samostani, rezidencije sa crkvom, sakralni objekti i pavlinske kuće.</s><s>To su samostan svetog Benedikta u Bukovici, svetog Kuzme i Damjana u Baškoj, Blaţene Djevice Marije u Brinju, svete Marije u Crikvenici, Blaţene Djevice Marije i svih svetih, kasnije svete Jelene u Ĉakovcu, svete Marije u Ĉepiću, svete Ane u Dobroj Kući, Blaţene Djevice Marije u Dubici, svete Marije u Gariću, svete Marije u Kamenskom, svete Ane u Kriţevcima, Blaţene Djevice Marije u Lepoglavi, svete Marije u Olimju, svete Marije na Ospu u Novom Vinodolskom, Blaţene Djevice Marije u Pazarištu Donjem, svetog Petra na Petrovcu, Blaţene Djevice Marije u Remetama kraj Zagreba, svetog Spasa na Spasovcu kod Senja, svetog Nikole u Senju, svete Jelene sjeverno od Senja, svetog Petra u Slankamenu, svih svetih u Strezi, svete Marije u Sveticama, svete Elizabete ispod Motovuna (?), svetog Ivana u Lici (?), svetog Petra u Svetom Petru u Šumi, svetog Nikole na Gvozdu, svete Marije u Turjanskom, te samostani u Orahovici i Remetincu (?).</s><s>Imamo i pavlinske rezidencije, a to su ona svete Marije na Klavaru, svete Marije u Kruni, svetog Jeronima u Štrigovi, te rezidencija s kapelom Blaţene Djevice Marije u Veternici.</s><s>Od sakralnih objekata oĉuvala se kapela svetog Siksta kod Barata, uz koju je nekada stajala samostanska kuća.</s><s>TakoĊer treba napomenuti da toponimi Remeta, Remetsko ili Remete gotovo uvijek znaĉe da su tu ţivjeli ili imali posjede redovnici remete, dakle pavlini.61 Pavlini su već od poĉetka bili dobro gledani na kraljevskom dvoru, pa su znali od ugarskih kraljeva isposlovati razne povlastice.</s><s>Tako je kralj Ladislav zvan Posmrtni oslobodio 1455. godine pavlinske samostane u Lepoglavi, Gariću, Dobroj Kući, Dubici, Bakvi, Remetama, Strezi, Kamenskom i Ĉakovcu, kao i njihove posjede i kmetove, svih podavanja i bilo koje vrste poreza, što bi imali davati bilo njemu bilo banu.</s><s>Sliĉnu odredbu o osloboĊenju ovih samostana od bilo koje vrste poreza donio je i kralj Matija Korvin 1458. godine, a takav odnos prema pavlinskom redu imali su i kasniji vladari.</s><s>Kralj Matija II. primjerice 1611. godine uzima pod posebnu kraljevsku zaštitu cijeli pavlinski red, baš kao i car i kralj Ferdinand II. 1621. godine.62 2.2.</s><s>Umjetniĉko stvaralaštvo</s>
<s>Srednjovjekovni pavlinski samostani u današnjoj Hrvatskoj mogu se prema geografskom poloţaju podijeliti u tri grupe: slavonsku, hrvatsku i istarsku.</s><s>Slavonska grupa uglavnom odgovara rasprostiranju zagrebaĉke biskupije, hrvatska starim biskupijama u Krbavi, Modrušu i Senju, a istarska obuhvaća Istru, te je teritorijalno najmanja s najmanje spomenika.</s><s>U Dalmaciji je poznat samo jedan samostan i to u Vinjercu, ali taj lokalitet nije istraţen.63</s>
<s>Najstariji samostani nastaju u okviru slavonske grupe, što je i logiĉno, obzirom na blizinu MaĊarske.</s><s>Vaţnu podgrupu slavonskih samostana ĉine oni osnovani krajem 14. i poĉetkom 15. stoljeća, u koju spada i ĉakoveĉki samostan, koji se danas nalazi u Šenkovcu.</s><s>Objekti ove podgrupe najkvalitetnije su graĊeni i stilski su izjednaĉeni.</s><s>Centralno mjesto zauzima samostan u Lepoglavi i po oĉuvanosti i po svojoj ulozi unutar pavlinskog reda.</s><s>U hrvatskoj grupi samostani se kasnije osnivaju nego u Slavoniji i skromnije su graĊeni, a oblikovanjem i naĉinom gradnje prilagoĊavani su lokalnim obiĉajima.</s><s>U Istri su pavlinski samostani osnovani dosta kasno ili se barem kasno spominju.64</s>
<s>Obzirom da je pavlinski red pustinjaĉki, te mu je skromnost, siromaštvo i kontemplacija daleko od ljudi bila dio svakodnevnog ţivota, osnivaĉi pavlinskih samostana bili su mali plemići, koji su na raspolaganju imali manja sredstva, što se odrazilo i na dimenzije samostanskih zgrada, ali i na izvedbu koja je bila skromna.</s><s>Na to ukazuju i klaustri, koji su prosjeĉnih dimenzija 10,50 x 10,50 metara, za razliku od primjerice cistercitskog Topuskog, gdje je klaustar dimenzija 21 x 21 metar.</s><s>Većina pavlinskih samostana ima objekte sa sve ĉetiri strane klaustra, što nije sluĉaj kod ostalih redova, gdje se na ĉetvrtoj strani većinom nalazi zid.</s><s>Pavlinski samostani formiraju se oko klaustra tako, da je na juţnoj strani uvijek crkva, a na preostale tri samostanske zgrade.</s><s>Uz zapadno proĉelje ĉesto je zvonik, a uz svetište u istoĉnom traktu nalaze se sakristija i kapitularna dvorana, dok su crkve uvijek jednobrodne.65</s>
<s>Druga vaţna faza izgradnje pavlinske arhitekture pripada baroknom razdoblju.</s><s>Poĉetkom 17. stoljeća pavlini sreĊuju svoja vlastelinstva, bore se za povratak na svoje srednjovjekovne posjede u Slavoniji i Vojnoj krajini, za otete posjede u najsiromašnijim predjelima Like i na opustjelim zemljištima.</s><s>Obnavljaju i kadrovima osposobljavaju samostane uz more u vinodolskom kraju i Istri, te na posjedima koji su se nalazili na teritoriju Mletaĉke Republike.</s><s>Prekretnici, nakon koje slijedi stvaralaĉki i kulturni uspon, prethodilo je odvajanje od Ugarske provincije, te formiranje samostalne redodrţave, u kojoj Lepoglava postaje matiĉna kuća.</s><s>Prilikom obnove crkava i samostana, pavlini su se dokazali kao poštovatelji tradicije, „konzervatori,“ koji obnavljaju i rekonstruiraju oštećene objekte i što je više moguće ĉuvaju staro tkivo, identitet spomenika, koristeći se estetskim vrijednostima nasljeĊa.</s><s>Najbolji primjer je gotiĉka crkva u Lepoglavi, koja je produljena za dva jarma, nad kojim su svodna polja svoĊena rebrasto mreţastim svodom po uzoru na svod laĊe.</s><s>Drugaĉija je situacija sa samostanom u Lepoglavi, koji je bio oštećen, te je izgraĊen novi, sa dvokatnim zgradama, prostranim klaustrom okruţenim arkadnim hodnicima i velikim zajedniĉkim prostorijama.66 Osim samostanskih kompleksa s crkvama, pavlini podiţu i profane graĊevine, odnosno kurije na svojim vlastelinstvima, stambene zgrade za nadglednike imanja i druţinu, manje rezidencije i gostinjce, u gradovima kuće i reprezentativne rezidencije, brojne gospodarske zgrade, hangare, štale, kovaĉnice i mlinove.</s><s>Posebno su bili znaĉajni njihovi gostinjci za prihvat vaţnijih gostiju i gostionice za putnike i hodoĉasnike, jer su oni ostvarivali novĉanu dobit samostanima.</s><s>Pavlinski kompleksi predstavljaju najviši domet naše autentiĉne umjetnosti u rasponu od 500 godina.67 Njihovo propadanje poĉinje nakon ukinuća reda, jer Vjerozakonska zaklada koju je osnovao car i kralj Josip II. nije bila u stanju upravljati imanjima.</s><s>Dragocjenosti su zaplijenili austrijski fisk i Dvorska komora, a rasprodajom su usitnjena dobro uzdrţavana gospodarstva.68</s>
<s>U slikarstvu baroknog perioda pavlinski krug razvija autentiĉan naĉin slikanja u svjeţoj paleti kontrastnih boja, s probranom tematikom i pod utjecajem vodećih slikara pavlinskog reda.</s><s>Umjetniĉka djela koja tada nastaju ĉine izdvojenu skupinu, koja se razlikuje od ostalih djela na našem podruĉju već i zbog toga što su nastala u izoliranom krugu umjetnika upućenih na meĊusobna iskustva.</s><s>Poznata su nam imena uglavnom vodećih slikara, a izvori ponekad spominju njihova djela.</s><s>Dakako da je bilo više majstora vještih u polikromiji mobilijara i crkvenog inventara, koji su s manje talenta slikali prizore na ukladama ormara, vratima, propovjedaonicama i slike svetaca na simpatiĉan, prisan naĉin.</s><s>Umjetnici su se okupljali u samostanima koji su se obnavljali i mijenjali su mjesto boravka.69</s>
<s>Krajem 17. i poĉetkom 18. stoljeća radi se intenzivno u Lepoglavi, Sveticama kod Ozlja i Kriţevcima.</s><s>U Sveticama je na ukladama sakristijskog ormara izveden ĉudesan prizor Navještenja, a u donjem dijelu vaze s bokorima ruţa, karanfila i tulipana (egzotiĉnog nizozemskog cvijeta što ga u naše slikarstvo mrtve prirode uvode upravo pavlini).</s><s>Vaze s cvijećem omiljena su tema i kod vodećih slikara, a pavlini ih slikaju kroz gotovo dva stoljeća.</s><s>Oĉuvane su i dvije oltarne slike s poĉetka 18. stoljeća, Poklonstvo kraljeva s atike oltara svetog Nikole i tondo sa Svetom Obitelji na atici oltara svetog Ivana Nepomuka u Sveticama.</s><s>Od deset antependija koji se spominju 1782. godine, oĉuvano je njih pet na menzama oltara.</s><s>Slikanje antependija posebna je tema kojom se pavlini bave.</s><s>Iz Svetica potjeĉe i realistiĉki ţivo naslikan portret grofa Petra Zrinskog, koji je tamo utemeljio samostan.70</s>
<s>Tematika i naĉin slikanja pavlinskih slikara ponajviše ovise o specifiĉnoj ikonografiji koju propisuju pavlinski teolozi.</s><s>Prvenstveno se interpretira sveti Pavao Pustinjak u zelenoj kostrijeti i sveti Antun Pustinjak, te obavezno palma, stablo ţivota u pustinji.</s><s>Zatim spilja, a na pavlinskom grbu i gavran što donosi kruh, te dva lava.</s><s>Pavlini štuju kult Blaţene Djevice Marije, posebno Majke Boţje Ţalosne, povezane s tematikom Kristove Muke, gdje dolazi do izraţaja naglašena ekspresivnost njihova slikarstva.</s><s>Uvode štovanje Majke Boţje Ĉenstohovske.</s><s>Vodeći samostani imali su oltare s ikonom crne Madone.71</s>
<s>Jedan od vodećih slikara Gabrijel Taller, tijekom druge polovine 18. stoljeća prelazi iz Lepoglave u Kamensko, gdje se obnavlja oprema samostana i crkve.</s><s>Većinom je slikao na drvu i platnu, bio je i grafiĉar i minijaturist, te takoĊer sklon dekoraterskim radovima.</s><s>Njegov prvi poznati rad je portret svetog Jeronima za knjigu Josipa Bedekovića, Natale solum...</s><s>Pripisuju mu se brojni radovi, meĊu kojima i slika svetog Pavla Pustinjaka s pavlinima i prikazom samostana svete Jelene kod Ĉakovca (T.I. 5, 6).</s><s>U Istarsko vinodolskoj provinciji jedan krug umjetnika redovnika izvodi ĉitave ansamble tijekom druge polovine 18. stoljeća.72</s>
<s>Slikarstvo pavlinskog kruga oĉuvalo se fragmentarno, a najbolji eksponati i dragocjenosti zaplijenjeni su, razneseni i prodani, a o njima nam svjedoĉe popisi inventara sastavljeni prije zatvaranja samostana.73</s>
<s>Svoj najviši doseg pavlinsko je zidno slikarstvo poluĉilo sredinom 18. stoljeća i to pod vodstvom Ivana Krstitelja Rangera, a po koliĉini slikarske baštine prednjaĉi Lepoglava s okolicom.</s><s>Prostorni okvir tog slikarstva obuhvaća ĉitavu provinciju, a izvori spominju djelovanje pavlinskih slikara u većini njihovih objekata, što potvrĊuju malobrojna oĉuvana djela.</s><s>Ovo slikarstvo moţe se podijeliti u tri osnovna razdoblja.74 O zidnom slikarstvu prvog razdoblja imamo podatak da je Jelena Pataĉić – Ruĉić dala 1680. i 1692. godine ukrasiti štukaturama i slikama kapelu Majke Boţje Remetske, koje danas više nema.</s><s>Istovremeno je i na gotovo isti naĉin dala ukrasiti kapelu svetog Franje u zagrebaĉkom Franjevaĉkom samostanu na Kaptolu.75 Jedan od bitnih problema pavlinskog slikarstva je ĉinjenica da slikari gotovo u pravilu ne potpisuju svoja djela.</s><s>Slikari pavlini bili su naime iskljuĉivo braća laici, a ne redovnici, te su kao takvi imali podjednak tretman kao i ostali umjetnici i braća laici, kuhari, vrtlari, postolari i sliĉno.</s><s>Matiĉne knjige od kraja 17. stoljeća za svakog redovnika donose osnovne podatke, te zanimanje.</s><s>Tako doznajemo da slikari pristupaju u red kao laici u dobi od oko 30 godina, kao umjetniĉki izgraĊene osobe.</s><s>Prema podatcima iz matiĉnih knjiga i vremenu izvoĊenja većih zahvata, mogu se rekonstruirati pojedini slikarski ciklusi.</s><s>Najraniji poznati pavlinski slikar kod nas je Luka Markgraf (primljen u red 1694. godine, umro 1704. godine), koji je lepoglavski samostan opremio portretima zasluţnih pavlina.</s><s>Slike u medaljonima lepoglavske knjiţnice pripisuju se Franji Bobiću (primljen u red 1708. godine, umro 1728. godine).76 Drugo razdoblje obiljeţilo je stvaralaštvo Ivana Krstitelja Rangera (roĊen u Götzensu u Tirolu 1700. godine, a umire u Lepoglavi 1753. godine), koji u naše krajeve unosi zrelo barokni slikarski duh i svojim iluzionizmom razbija sve arhitektonske okvire.</s><s>Doveo je pavlinsko slikarstvo do vrhunca, a svojim je talentom, znanjem i sposobnošću snaţno djelovao na svoje suvremenike i sljedbenike.</s><s>Pretpostavlja se da se prvi puta javlja u Mariji Koruškoj (1726), a da nakon toga radi u Olimju (1728) i Lepoglavi (1729).77 Od djela koja se sa sigurnošću pripisuju Rangeru su: Sveti Ivan na Gorici, svetište, 1731. godine;78 Lepoglava, ljetni refektorij, 1733. godine;79 Lepoglava, samostanska crkva, freske na pjevalištu, 1735. – 1737. godine;80 Varaţdin, franjevaĉka crkva, kapela svetog Antuna Padovanskog, prije 1738. godine;81</s>
<s>Olimje, samostanska crkva, svetište, 1739. -1740. godine;82 Lepoglava, zimski refektorij, 1739. -1740. godine;83 Belec, zavjetna crkva svete Marije Snjeţne, 1740. -1743. godine;84 Lepoglava, samostanska crkva, svetište, 1742. -1743. godine;85 Štrigova, crkva svetog Jeronima, svetište, 1744. -1749. godine (T.XXXII. 2);86 Remete, samostanska crkva, 1745. -1748. godine;87 Donja Voća, ţupna crkva svetog Martina, 1749., moţda 1751. godine;88 Varaţdin, franjevaĉki samostan, ljekarna, 1750. godine89 Purga Lepoglavska, kapela svetog Jurja, 1750. godine;90 Kamenica, kapela svete Helene, 1751. godine;91 Donja Voća, ţupna crkva sv. Martina, suradnici dovršavaju njegov rad, 1753. godine.92</s>
<s>Najveći dio Rangerovih ikonografskih programa posvećen je Mariji, što je posve razumljivo za crkve posvećene Bogorodici, ali ona je u središtu, ili je barem jako prisutna i u drugim objektima.</s><s>U razradi marijanskih programa u Lepoglavi, Olimju, Remetama, Mariji Koruškoj, Mariji Snjeţnoj i Mariji Lauretanskoj (danas sveta Helena) u Kamenici, ali i u programima u svetom Ivanu na Gorici, svetom Stjepanu u Belcu, svetom Jeronimu u Štrigovi i svetom Jurju u Purgi Lepoglavskoj, pokazao je Ranger sve svoje poznavanje suvremenog talijanskog i srednjoeuropskog slikarstva, principa komponiranja i vještinu korištenja mitoloških alegorija u tumaĉenju teoloških sadrţaja.</s><s>Posebnu snagu njegovim likovima daje gotovo skulpturalno oblikovanje tijela.</s><s>Skala njegovih boja s profinjenom uporabom plavih, ţutih i crvenih tonova sa zelenkastim sjenama inkarnata i naglašenim bjelooĉnicama s vremenom postaje svjetlijom.</s><s>On nije bio iskljuĉivo fresko slikar, a oĉuvalo se nekoliko njegovih tabelarnih slika (oltarne slike, uklade i sliĉno).</s><s>Pod Rangerovim vodstvom djelovalo je nekoliko razliĉitih skupina slikara, te su oni i nakon njegove smrti nastavili njegovo slikarstvo, preuzimajući elemente stila i tehnike, izraĊujući kopije i koristeći njegove skice i predloške.93 Treće razdoblje obuhvaća period nakon Rangerove smrti, kada se postupno gasi slikarska radionica sa sjedištem u Lepoglavi.</s><s>Radove na nedovršenim zidnim slikama preuzima Lerchinger, a danas mu se pripisuju i neka djela za koje se ranije drţalo da su Rangerova.</s><s>Manje nadareni slikari nauĉeni kod Rangera nisu svladali zanat i kompozicijske sheme koristili kao polazište za vlastitu invenciju, nego su se zadovoljavali da njihovim variranjem stvaraju dopadljive, prvenstveno dekorativne cjeline.</s><s>Ukinućem reda dolazi do osipanja pavlinskih umjetnina, a danas se nije oĉuvao niti jedan nedirnuti prostor koji bi zorno mogao svjedoĉiti o izgledu jedne pavlinske umjetniĉke cjeline i o dometu tog slikarstva.94</s>
<s>Pojam pavlinske umjetnosti u našim krajevima u vrijeme baroka poprimio je jasne obrise do sada samo na polju arhitekture i slikarstva, dok pitanje specifiĉne komponente kiparskih djela koje bi opravdale pojam „pavlinskog kiparstva“ i dalje ostaje otvoreno.</s><s>Pavlinski red veliku je paţnju posvećivao ureĊenju unutrašnjosti svojih crkava, te je postavljao visoke zahtjeve za umjetnike i obrtnike koji su izraĊivali crkveni namještaj.</s><s>O tome svjedoĉe oĉuvani oltari i propovjedaonice, koji svojim kipovima i slikama, te arhitektonskom konstrukcijom i ornamentikom odaju mjene stilskih razdoblja 17. i 18. stoljeća, ali i govore mnogo o umjetniĉkim teţnjama reda.</s><s>Unutrašnjost pavlinskih crkava odaje likovnu kulturu i tradiciju uz ĉesto profinjenu ljepotu oblika, što kiparska djela, nastala za potrebe pavlinskog reda, izdvaja iz tokova pokrajinskog kiparstva i pridruţuje umjetniĉkim dostignućima razvijenijih sredina.95 Imena pavlinskih kipara u izvorima su malobrojna, što nikako ne odgovara velikom broju raznovrsnih majstora što se naslućuju iza brojnih oĉuvanih cjelina i fragmenata.</s><s>Kipovi na oltarima ĉesto odaju ruke više kipara, koji su oĉito djelovali unutar jedne radionice i identiĉne likovne tradicije.</s><s>Općenito se moţe reći da se u cjelokupnom kompleksu kiparstva vezanog uz red pavlina u 17. i 18. stoljeću, ne moţe ustanoviti kontinuitet neke stilski ujednaĉene kiparske radionice tijekom duljeg vremenskog perioda.</s><s>Nema indicije da su pavlini teţili tradicionalnom njegovanju kiparske umjetnosti u sklopu svog reda, s umjetnicima iz kruga redovnika.</s><s>Koristili su domaće majstore, ali i one iz udaljenijih umjetniĉkih središta.96</s>
<s>MeĊutim, iako nam utjecajnije pavlinske radionice nisu poznate, zasigurno su pavlini imali odluĉujuću rijeĉ pri odabiru predloţaka po kojima su stolari radili arhitektonsku konstrukciju oltarnih retabla ili propovjedaonica.</s><s>Njihov utjecaj primjećuje se posebno pri odreĊivanju ikonografskih programa oltara, propovjedaonica i crkvenih fasada.</s><s>Od crkvenog inventara 17. stoljeća malo tog je oĉuvano, a najstariji poznati primjer je oltar svete Notburge u drugoj desnoj boĉnoj kapeli Marijine crkve u Sveticama kod Ozlja, datiran u 1631. godinu.97</s>
<s>Na prijelazu 17. u 18. stoljeće kiparstvo je u pavlinskom krugu doţivjelo stvaralaĉki vrhunac, a tada nastaje niz oltara u pavlinskim crkvama na potezu Olimje - Svetice.</s><s>Najvjerojatnije je to bila pavlinska kiparska radionica, jer je glavnina djela nastala za crkve pavlina.</s><s>Tada nastaju oltari svetog Kriţa i svetog Antuna Opata u Olimju (1675), oltar u svetištu (kraj 17. stoljeća) i oltar svetog Nikole u pavlinskoj crkvi u Sveticama (1700), oltar svete Marije u Olimju (1712) i glavni oltar ţupne crkve u Sisku iz 1714. godine (danas u Jasenovcu).</s><s>Tijekom prve polovine 18. stoljeća u heterogenim crkvenim inventarima bljesne ponekad neki oltar, propovjedaonica ili kip, kao djelo suvremenih kipara iz Zagreba ili Varaţdina, ali majstori ostaju anonimni.98 Zanimljiva je koncentracija dobrih kiparskih ostvarenja tijekom petog desetljeća 18. stoljeća koja potjeĉu iz zagrebaĉkih radionica, a tada nastaje i glavni oltar u crkvi svetog Jeronima u Štrigovi.</s><s>Jedan od znaĉajnijih kipara 18. stoljeća svakako je Alexius Königer, koji je za pet oltara i propovjedaonicu u ţupnoj crkvi u Lepoglavi izradio 22 velike drvene skulpture, brojne velike i male anĊele i krilate anĊeoske glavice, te cijeli niz većih i manjih reljefnih prizora sloţenog ikonografskog sadrţaja.</s><s>Jedini mramorni oltar u pavlinskim crkvama u sjeverozapadnoj Hrvatskoj je glavni oltar crkve u Remetama kraj Zagreba iz 1707. godine.</s><s>Znatan je doprinos pavlina kamenoj baroknoj plastici u našim krajevima, a ona je uglavnom koncentrirana na crkvenim proĉeljima ili je rasporeĊena u neposrednoj blizini samostanskog kompleksa.</s><s>MeĊu pavlinskim crkvama posebno su bogate kamenom plastikom one u Lepoglavi, Remetama i svetom Petru u Šumi.99 Osim dostignuća u slikarstvu i kiparstvu, u pavlinskim samostanima znaĉajnu ulogu igraju orgulje, pa im pavlini posvećuju posebnu paţnju.</s><s>Na orguljama se nije pratilo samo redovito bogosluţje, nego i svakodnevni oficiji koje su redovnici pjevali okupljeni oko orgulja.</s><s>Od malog broja oĉuvanih pavlinskih orgulja najznaĉajnije, te umjetniĉki i povijesno najvrjednije su (druge po redu) orgulje u Lepoglavi, koje nastaju 1649. godine.</s><s>One su ujedno i najstariji oĉuvani instrument na podruĉju Hrvatske.</s><s>To je dragocjeno umjetniĉko djelo juţnonjemaĉke, najvjerojatnije austrijske škole.100 Kapitalna djela orguljarstva na našem tlu ĉine još, uz orgulje u Lepoglavi, one u Sveticama i svetom Petru u Šumi.101</s>
<s>U kontinentalnom dijelu Hrvatske riznice pavlinskih samostana prednjaĉile su po svojem bogatstvu i raskoši.</s><s>Do ukinuća reda ĉuvale su brojne dragocjenosti crkvenog zlatarstva od gotike do samog kraja 18. stoljeća.</s><s>Pavlini su uţivali veliku naklonost najznaĉajnijih magnata i velikaša, koji su ih obilno potpomagali i darivali bogatim poklonima, a vrlo ĉesto su se ti isti donatori pokapali u pavlinskim crkvama.102 Najbogatiji pavlinski samostan bio je onaj u Lepoglavi, a njegova riznica odnešena je 20. oţujka 1786. godine iz Lepoglave u ĉetiri sanduka.</s><s>Saĉinjavalo ju je devet srebrnih raspela, 28 srebrnih i pozlaćenih kaleţa, dvije srebrne kadionice, ĉetiri relikvijara, deset svijećnjaka, šest vjeĉnih svjetala, jedna monstranca, sedam kruna, deset srebrnih kipova, 36 srebrnih ţlica, više vrĉeva, zdjela i posudica za vino i vodu, te tri srebrom okovana misala.103</s>
<s>Pavlinski samostani u našim krajevima bili su bogato opremljeni i dragocjenim crkvenim ruhom, što doznajemo iz popisa crkvenih inventara, meĊutim malo toga ostalo je oĉuvano.</s><s>Dragocjenosti navedene u pavlinskim samostanima bile su konfiscirane i otpremljene u Budim.</s><s>Tako doznajemo da je iz Lepoglave odneseno trideset kazula, više dalmatika, pluvijala i drugih tekstilnih predmeta.</s><s>MeĊu njima je bio i plašt Matije Korvina, koji je bio tako vrijedan da je nošen jedino na Tijelovskoj procesiji.104 Obzirom na strahovito devastirane riznice ukinutih pavlinskih samostana u Hrvatskoj, ne moţemo na temelju do danas oĉuvanih i malobrojnih ostataka tih riznica steći pravi dojam nekadašnjeg bogatstva i vrijednosti umjetnina i dragocjenosti, koje su zajedno s raskošnom arhitekturom i opremom tih crkava predstavljale nedjeljivi dio umjetnosti i kulture u tadašnjoj kontinentalnoj Hrvatskoj.105 2.3.</s><s>Knjiţevna djelatnost</s>
<s>U našim krajevima pavlini su se i u liturgiji i u javnom ţivotu podjednako sluţili latinskim i hrvatskim jezikom.</s><s>Hrvatskim jezikom, glagoljicom, pisane su njihove liturgijske knjige i velik broj isprava nastalih u domeni vinodolsko – istarske vikarije, kojoj su pripadali samostani u Hrvatskom primorju i Istri.</s><s>U korpusu hrvatskim jezikom pisanih isprava najveći broj pripada upravo pavlinima.</s><s>Od druge polovine 14. stoljeća, pa do ukinuća reda, pavlini su ĉuvali svoje arhive i biblioteke, te tako oĉuvali ovo dragocjeno kulturno blago, vaţno podjednako za izuĉavanje pavlinskog reda, kao i materijalne kulture, društveno - ekonomskih prilika, povijesti, jezika i knjiţevnosti.106 Pavlinskom redu pripadaju Prvi i Drugi Novljanski brevijar (oba iz druge polovine 15. stoljeća), Brevijar iz 1506. godine pisan za samostan svete Marije u Novom Vinodolskom (ĉuva se u Vatikanskoj biblioteci), glagoljski zbornik Cod.</s><s>Slav.11 (Nacionalna biblioteka, Pariz) i drugi.</s><s>Pavlini su za svoje potrebe prevodili na hrvatski jezik i druge temeljne dokumente za pavlinski red.</s><s>Fratar Stanislav iz Poljske (1444 1475) preveo je Regulu Svetog Augustina, Pavlinske konstitucije i Govor Svetog Augustina s latinskog na hrvatski jezik i to za fratre Istarsko – primorske provincije.107 U pavlinskim samostanima bilo je mnogo misala i brevijara, pa i na hrvatskom jeziku i glagoljici, ali oni su ukidanjem reda prodani ţupama ili su, kao posve nepotrebni, predani u tvornicu papira, kako je glasila odredba o starim i oštećenim knjigama.108 Dok se u primorsko – istarskoj vikariji upotrebljavala glagoljica i hrvatsko pismo već od samog poĉetka osnivanja samostana, u samostanima Hrvatske vikarije liturgijski i poslovni jezik bio je latinski, ali se propovijedalo na hrvatskom, koji je bio pomoćni jezik i u školstvu i obraćanju redovnika, laika i puĉanstva.109 Najznaĉajniji pisci povijesti pavlinskog reda su Martin Borković, Nikola Benger, Andrija Eggerer, Ivan Kristolovec i Gašpar Maleĉić.</s><s>U skupljanju graĊe za povijest reda veliki doprinos dali su i hrvatski pavlini Marko iz Dubrave i Ivan Slankamenski.110 Nikola Benger sastavio je šezdesetih godina 18. stoljeća Katalog pisaca iz pavlinskog reda u kojem daje osnovne podatke o ţivotu pisaca i njihovim djelima, rukopisnim i tiskanim, koje je sam vidio ili je o njima postojala neka uspomena u redu.111 On se u svom radu prvenstveno oslanja na stanje u lepoglavskoj knjiţnici, iz koje sudi o knjiţevnom radu pavlina.</s><s>Prema Konstitucijama reda za propovijed se trebalo pripremiti, pa se zato u pavlinskim bibliotekama nalazio znatan broj rukopisnih zbornika propovjedi.</s><s>Tek je manji broj bio tiskan i to u vrijeme kad je red i gospodarski ojaĉao.</s><s>MeĊu prvim pavlinima koji su se bavili knjiţevnim radom bio je Martin iz Dubrave († 1510), koji je sastavio zbirku povijesnih dokumenata i papinskih bula pod nazivom Chronicon ordinis.</s><s>Martin Briglević († 1559) sastavio je nekoliko pjesama u heksametrima koje su sve zapoĉinjale slovom P, kako zapoĉinje i ime svetog Pavla.</s><s>Ova djela nisu nam se oĉuvala.112</s>
<s>Tijekom 17. stoljeća kada se pavlinski red proširio i ojaĉao i kada se ukljuĉio u protureformatorska strujanja s ciljem da se iskorijeni protestantizam u Hrvatskoj i MeĊimurju, imamo sve više pavlina propovjednika i misionara.</s><s>MeĊu njima se posebice istiĉu Ivan Belostenec, Andrija Eggerer, Martin Borković i Mihael Krištofić.113 Eggerer izdaje prvu povijest pavlinskog reda Fragmen panis corvi proto - eremitici seu Reliqiae annalium eremi-coenobiticorum Ordinis Fratrum Eremitarum s. Pauli primi Eremitae.114</s>
<s>Zbirkom pripovjedi u slavu Djevice Marije Anathema Marianum, izdanom nakon Eggererove smrti, zapoĉinje pavlinska mariologija u Hrvatskoj.</s><s>Jedan od najpoznatijih hrvatskih pavlina svakako je Ivan Belostenec (1593 – 1675).</s><s>Njegovo prvo tiskano djelo je zbirka pjesama Boghomila (1665) u kojoj je opjevan ţivot Svetog Pavla, a najvaţnije djelo mu je veliki rjeĉnik u dva dijela koji je tiskan nakon njegove smrti u Zagrebu 1740. godine: Gazophilacium seu Latino – Illyricorum onomatum Aerarium – odnosno Riznica latinskih i ilirskih (hrvatskih) rijeĉi.</s><s>Treba napomenuti da u sklopu pavlinske knjiţevne djelatnost znaĉajno mjesto pripada i anonimnim autorima.</s><s>Pred kraj 17. stoljeća treba spomenuti rad Gašpara Maleĉića (1646 – 1702), ĉije je najznaĉajnije djelo Samaritanus… sive Iudex severus et benignus… ex jure canonico delineatus.</s><s>Autora je na pisanje ovog djela potaklo mnoštvo nepravilnosti u crkvenom i svjetovnom sudovanju (tiskano 1693. godine u Beĉu).115</s>
<s>Na prijelazu 17. u 18. stoljeće djeluje nekoliko poznatih pavlinskih pisaca, meĊu kojima treba posebno istaknuti Ivana Kristolovca (1658 – 1730).</s><s>Izdano je više njegovih djela, a za poznavanje povijesti pavlinskog reda od velikog je znaĉaja njegov rukopis, Brevis relatio, pisan 1722. godine, koji se ĉuva u Sveuĉilišnoj knjiţnici u Budimpešti.</s><s>Najzasluţniji pavlinski kroniĉar 18. stoljeća je Nikola Benger, u ĉijim djelima su oĉuvani brojni povijesni, knjiţevno - povijesni i društveni podatci o redu i njegovim ĉlanovima.</s><s>Napisao je petnaestak knjiga na latinskom jeziku, od kojih su tri tiskane.</s><s>Nastavio je s pisanjem povijesti pavlinskog reda koje je zapoĉeo Eggerer, te je nastavio s izdavanjem Anala koji su objavljeni u Poţunu 1743. godine.116 Pavlini su, zalaţući se za kult Bogorodice, razvili ĉitavu mreţu bogatih i utjecajnih proštenja, a meĊu pavlinima se proširio i kult Svetog Jeronima, kojem su pripisivali autorstvo glagoljice i svega što je s njome povezano.</s><s>Jedan od znaĉajnih promicatelja tog kulta bio je Josip Bedeković (1688 ? – 1760), ĉije je glavno djelo velika monografija Natale solum magni ecclesiae doctris sancti Hieronymi.117 Posljednji veliki hrvatski pavlinski pisac je Hilarion Gašparoti (1714 – 1762), a njegovo najpoznatije djelo spominje Benger.</s><s>To je najopseţnije djelo starije hrvatske knjiţevnosti pod naslovom Cvet sveteh ali ţivljenje i ĉini svetcev koteri vu našen Horvatckem iliti Slovenskem orsagu z vekšum poboţnostjum i z prodeštvom poštuju se...</s><s>Tiskana su ĉetiri sveska, koji ukupno broje oko 4000 stranica.</s><s>Ova enciklopedija svetaca kompilirana je iz razliĉitih vrela koja su piscu bila pri ruci, vjerojatno u golemoj lepoglavskoj knjiţnici.</s><s>Upravo pred kraj postojanja pavlinski red, od godine do godine, izdaje poneko djelo svojih ţivih ili preminulih ĉlanova, šireći tako knjige u najšire narodne slojeve.118 Pomoćne liturgijske knjige pavlini ne tiskaju, nego se one ruĉno prepisuju sve do ukinuća reda.</s><s>Kao glavni samostan pavlina u Hrvatskoj i ĉitavoj provinciji, Lepoglava je imala svoj skriptorij, o kojem se malo zna, obzirom da je najveći dio rukopisnih knjiga propao.</s><s>Prema opisima, posebno su se isticala dva rukopisa s bogatom iluminacijom, psaltir iz 15. stoljeća i veliki gradual lepoglavske crkve iz 1578. godine.</s><s>119 2.4.</s><s>Glazbeno stvaralaštvo</s>
<s>Kao pustinjaĉki red osnovan u srednjem vijeku, pavlini su u duhu pravila svog utemeljitelja u osami svojih samostana s posebnom paţnjom njegovali gregorijansko koralno pjevanje rimske crkve, koje tijekom vremena poprima neke posebnosti.</s><s>Baš zbog tih posebnosti pavlini rano izraĊuju svoj vlastiti brevijar (1454) i misal (1573), a za ostale potrebe svojih obreda sastavljaju i prepisuju razliĉite liturgijske knjige potrebne za pjevanje u crkvi.120</s>
<s>Kod pavlina njeguje se iskljuĉivo crkveno koralno pjevanje, ali kako u sklopu bogosluţja puk ne bi ostao pasivni promatraĉ, pavlini njeguju i crkveno pjevanje namijenjeno puku, radeći na stvaranju puĉke crkvene popijevke.</s><s>Ma koliko se pavlinsko pjevanje korala odlikovalo visokom glazbenom kulturom, ono ipak ne bi bilo dostatno da im osigura ono mjesto u našoj glazbenoj povijesti koje im danas pripada.</s><s>Njihov rad na puĉkoj popijevci 16. i 17. stoljeća toliko je znaĉajan, da ide u red najvaţnijih kulturnih dostignuća i nastojanja naše sredine tog vremena.121</s>
<s>Do danas se oĉuvala samo jedna rukopisna pjesmarica, Pavlinska pjesmarica (Pavlinski priruĉnik ili Pavlinski zbornik), kojom su se bavili razni autori.122 Od poznatih pavlinskih glazbenika dva su iz lepoglavskog samostana i to o. Franjo Mlinec († 1670) i o. Leopold Feiczinger († 1692).</s><s>Najznaĉajniji glazbenik za hrvatski narod bio je Armando Ivanĉić, kojeg u 18. stoljeću nalazimo u inozemstvu.</s><s>On je bio plodan skladatelj koji je pisao djela duhovnog i svjetovnog karaktera.123 Njegujući iskljuĉivo vokalnu glazbu, pavlini koriste samo orgulje, te nikada nisu podlegli slatkom</s>
<s>obogaćuje sudjelovanjem raznih instrumenata, kako se inaĉe tijekom 17. i 18. stoljeća posvuda prakticiralo.</s><s>Nikad nisu dopustili da meĊu zidove njihovih samostana prodre glazba svjetovnih skladatelja, ili da se primjenjuje duhovna glazba skladana na svjetovni naĉin, pa makar je skladali i redovnici.124</s>
<s>Pavlini u Hrvatskoj vode srednje i visoke škole od poĉetka 16., pa sve do kraja 18. stoljeća.</s><s>Srednje škole osnivaju se i djeluju u dva perioda.</s><s>Prvi period obuhvaća vrijeme kasnog srednjeg vijeka, a tada je osnovana gimnazija u Lepoglavi (1503 –1526).</s><s>Ta gimnazija bila je prva javna gimnazija u kontinentalnoj Hrvatskoj.</s><s>Uĉenici su boravili u lepoglavskom samostanu i uz obrazovanje primali i poseban odgoj.</s><s>Gimnazija je prestala s djelovanjem nakon bitke na Mohaĉkom polju 1526. godine.</s><s>To je bila zapravo gramatiĉka škola, u kojoj je jedan uĉitelj predavao tzv. grammaticalia, odnosno poĉetni stupanj klasiĉnih sedam slobodnih umijeća, koje su se dijelile na trivij (gramatika, logika i retorika) i kvadrivij (aritmetika, geometrija, muzika i astronomija).</s><s>Program škole vjerojatno nije nudio više od znanja latinskog jezika dostatnog za nastavak školovanja na sveuĉilištima i bogoslovnim školama ili za obavljanje administrativnih sluţbi.125 Drugi period obuhvaća vrijeme ranog novog vijeka, kada se ova gimnazija obnavlja (1582 –1637).</s><s>Ona je bila izdanak katoliĉke obnove, jer je njezino ponovno osnivanje bilo potaknuto nastojanjima papinskog nuncija u Beĉu, Francesca, biskupa u gradu Varcelli, koji je na kapitulu pavlinskog reda u Lepoglavi traţio da se pavlini bave odgojem i školovanjem djece i mladeţi.</s><s>Obnovljena lepoglavska gimnazija imala je zadatak sprijeĉiti odlazak svjetovne mladeţi na školovanje u protestantske škole u Austriji i Njemaĉkoj i na takav naĉin sprijeĉiti širenje protestantizma u Hrvatskoj.126 Od ponovne uspostave vjerojatno je slijedila program srednjovjekovne gramatiĉke škole, sve dok se 1607. godine u Zagrebu nisu pojavili isusovci sa svojim novim programom za srednje i visoke škole.</s><s>Najvjerojatnije je tada i lepoglavska gimnazija prihvatila isusovaĉki gimnazijski program, a moţda je i ranije u njezinom radu bio korišten isusovaĉki priruĉnik latinskog jezika De institutione Grammatica libri tres (Lisabon, 1572; Rim, 1584).</s><s>Kako su u meĊuvremenu osnovane isusovaĉke gimnazije u Zagrebu (1607) i Varaţdinu (1636), koje su svojim radom uĉinile lepoglavsku gimnaziju suvišnom, ona je ukinuta 1637. godine.127 U tom periodu osnivaju se gimnazije u Kriţevcima (1670 – 1786) i Senju (1725 – 1786).</s><s>Ona u Kriţevcima bila je takozvana niţa gimnazija s ĉetiri razreda.</s><s>Kralj i car Leopold I. odobrio ju je posebnom diplomom iz 1675. godine, a u toj povelji izrazio je nadu da će uz hrvatsku djecu obrazovanje primati i „vlaška“ djeca.128 U Senjskoj gimnaziji školovali su se i sjemeništarci zajedno sa svjetovnom mladeţi, sve dok ih 1741. godine nije izdvojio biskup Benzoni u zasebnu sjemenišnu školu.</s><s>Kriţevaĉka i senjska gimnazija u potpunosti su slijedile isusovaĉki gimnazijski program, Ratio studiorum.129 Novovjekovna humanistiĉka gimnazija poklanjala je najviše paţnje uĉenju latinskog jezika, te poznavanju rimskog klasiĉnog ţivota i kulturnog stvaralaštva.</s><s>Uz latinski jezik pouĉavao se i grĉki, nešto povijesti antiĉkog razdoblja i biblijska povijest.</s><s>Uĉili su i narodni jezik, jer su prevodili klasiĉne tekstove na narodni, i opet tekstove s materinjeg jezika na klasiĉne.</s><s>Ĉini se da je profesor lepoglavske gimnazije Ivan Belostenec upravo za tu namjenu priredio svoj rjeĉnik.</s><s>Pavlini su i jedno desetljeće vodili bivše isusovaĉke gimnazije u Varaţdinu (1777 –1786) i Poţegi (1777 – 1786).</s><s>Gimnazije u Kriţevcima i Senju pavlini su napustili ukinućem reda, kao i bivše isusovaĉke gimnazije u Varaţdinu i Poţegi.</s><s>Srednje škole bile su namijenjene obrazovanju redovniĉke i svjetovne mladeţi, a visoke škole školovanju prvenstveno ĉlanova pavlinskog reda.130 Hrvatski pavlini otvaraju tijekom druge polovine 17. stoljeća visoke škole, od kojih ona u Lepoglavi djeluje gotovo do kraja 18. stoljeća (škola filozofije i bogoslovna škola).</s><s>Hrvatski pavlini stjecali su u srednjem vijeku odreĊenu filozofsku i teološku naobrazbu u samostanskim školama u domovini, a papa Bonifacije IX. dopustio im je školovanje na sveuĉilištima u Italiji.</s><s>Nakon Tridentskog koncila ţele prihvatiti duh i sadrţaj katoliĉke obnove, pa studiraju filozofiju i teologiju na isusovaĉkim sveuĉilištima i borave u njihovim odgojnim zavodima u Rimu, Beĉu, Pragu i Olomoucu.</s><s>Obzirom da odnos isusovaca prema pavlinima nije uvijek bio sukladan njihovim oĉekivanjima, zapoĉeli su osnivati vlastite filozofske i teološke škole, s ĉime se prvo zapoĉelo u Poljskoj.131 U Beĉkom Novom Mjestu osnovana je 1645. godine filozofska škola za hrvatske, ugarske i austrijske pavline.</s><s>Pavlinsko sjemenište u Trnavi osnovano je 1653. godine, a u njemu su stanovali studenti teologije koji su polazili tamošnje isusovaĉko sveuĉilište.</s><s>Naredne godine odluĉeno je da se filozofska škola preseli u Lepoglavu, ali je to uĉinjeno tek 1656. godine kada je dovršeno istoĉno krilo novog samostana.</s><s>Ona je 1677. godine proširena na odjel za hrvatske i odjel za ugarske studente.132 U Trnavi je osnovana bogoslovna škola 1673. godine, koja je nakon razaranja samostana 1683. godine, zajedno s profesorima Gašparom Maleĉićem i Matejem Kupinićem, preseljena u Lepoglavu.</s><s>Ta škola vratila se u Trnavu 1695. godine, a nakon odvajanja hrvatskih i austrijskih pavlina od ugarskih 1700. godine, generalni prior Gašpar Maleĉić u Lepoglavi je za tu provinciju osnovao svoju bogoslovnu školu.133 Tijekom 18. stoljeća u Lepoglavi su djelovale filozofska i bogoslovna škola u sastavu takozvanog generalnog uĉilišta, koje je bilo u nastavnoj osnovi i ugledu izjednaĉeno sa sveuĉilištima.</s><s>Sveuĉilišni stupanj lepoglavskog školskog centra priznao je papa Klement X. bulom od 3. travnja 1671. godine i odobrio kralj i car Leopold I. 13. veljaĉe 1674. godine.</s><s>Nastavnu osnovu za visoke škole, filozofske i teološke, takoĊer sadrţi isusovaĉka Ratio studiorum.</s><s>Studenti u Lepoglavi mogli su postići i naslov doktora filozofije i doktora teologije.</s><s>Obje visoke škole ukinula je jozefinska uprava 1783. godine.</s><s>I srednje i visoke pavlinske škole pruţale su svojim uĉenicima sve što je traţila onovremena nastavna osnova.</s><s>Te su škole dosegle europsku razinu, a studentima su osiguravale jednako vrijednu filozofsku i teološku naobrazbu.</s><s>Srednje škole bile su nositelj humanistiĉkog obrazovanja, a visoke su posredovale filozofske i teološke sadrţaje kojima je aristotelizam bio osnovna filozofska misao.134 Od znaĉajnijih pavlina treba spomenuti zaĉetnika lepoglavske gramatiĉke škole Marka iz Dubrave, zatim osnivaĉa filozofske škole u Beĉkom Novom Mjestu Martina Borkovića, te profesore lepoglavske škole Andriju Eggerera, Ivana Kérya, Adama Koleĉanja, Ivana Kristolovca i Nikolu Bengera.</s><s>Znaĉajan prilog toj kulturnoj baštini dao je leksikografski rad Ivana Belosteneca i njegovog nastavljaĉa Jeronima Orlovića.135 Za poznavanje meĊimurske kulture i kulturne baštine od neprocjenjive je vrijednosti rad i djelovanje pavlina Josipa Bedekovića, koji je ţivio i djelovao u ĉakoveĉkom samostanu.</s><s>2.6.</s><s>Svakodnevni ţivot</s>
<s>Razvitak pavlinskog reda vezan je uz feudalizam, pa se tako „bijele fratre“ ĉesto promatra kao gospodu koja su imala velike posjede i brojne kmetove.</s><s>Darovnicama i oporukama samostani su postajali vlasnici oranica, livada, vinograda, šuma, mlinova i drugih dobara.</s><s>U prvom razdoblju pavlini se nisu bavili dušebriţništvom, ali krajem 14. stoljeća postupno se ukljuĉuju u svećeniĉke sluţbe.136 Redovniĉkom provincijom upravljao je provincijal, dok je na ĉelu reda bio vrhovnik ili general reda.</s><s>Na ĉelu svake pavlinske zajednice bio je prior, kojeg su još nazivali vikarem (vicarius).</s><s>U njegovim rukama bila je skrb o osobama u zajednici i upravljanje samostanskim dobrima.</s><s>Imao je svoje savjetnike, diskrete, koji su predstavljali zajednicu u samostanskoj upravi.</s><s>Njegov zamjenik bio je podprior, a tu su bile i druge sluţbe: sakristan (custos ecclesiae, sacrista), propovjednik (praedictor), ekonom (dispensator, claviger, cocus, procurator), uĉitelj novaka (magister novitiorum), kantor (cantor) i vicekantor (vicecantor).</s><s>Svaki od njih imao je svoj dnevni red kojeg se morao drţati, svoje jasno odreĊene duţnosti i sluţbe koje je morao obavljati.</s><s>Molitva redovnika bila je u ponoć, u ranim jutarnjim satima i popodne, odnosno naveĉer.137 Pavlini su bili strogi red u kojem su redovniĉke uredbe traţile od njih šutnju i propisane stroge postove.</s><s>Od pokora koje su se provodile bila su biĉevanja, ljubljenje nogu subraće u blagovaonici, postracija, kleĉanje raširenih ruku i sliĉno.</s><s>Jednoliĉnost i strogoću ţivota razbijali su dani veće opuštenosti, kao primjerice proslave imendana poglavara i sliĉna slavlja u zajednici.138</s>
<s>Od 14. stoljeća pavlini su nosili bijelu odjeću, a u Konstitucijama iz 1643. godine propisano je da ona mora biti ĉista, duga do gleţnja, bez kopĉi, s kapuljaĉom koja sprijeda doseţe prsa, a otraga pada preko leĊa, da se na glavi nosi mala bijela kapica, a ukoliko se izlazi iz samostana treba se ogrnuti crnim ogrtaĉem, na glavi imati šešir širokog oboda, a na nogama ĉizme.</s><s>Pavlini su nosili pustinjaĉke brade, brkovi su bili obvezni, a na glavi su imali vijenac od kose (tonsura).139 Bez dopuštenja samostanskog poglavara pavlin nije smio napuštati redovniĉku kuću, a na odmor je mogao ići samo u druge samostane ili kod rodbine, a usput se smio zadrţavati samo u kući svojeg reda.</s><s>Posjetitelji samostana nisu smjeli ulaziti u samostansku zajednicu, nego su odsjedali u posebnim odajama.</s><s>Redovnik nije smio primati ni posjedovati vlastiti novac, kao ni bilo kakve druge dragocjenosti.</s><s>Pavlini su u svojoj višestoljetnoj povijesti redovniĉki ţivot usklaĊivali s potrebama i mijenama vremena i ţivota, te pridonosili općem dobru i kulturnom napretku.140 AKTUALNA SPOZNAJA O RAZVOJU PAVLINSKOG SAMOSTANA BLAŢENE DJEVICE MARIJE I SVIH SVETIH, ODNOSNO SVETE JELENE U ŠENKOVCU</s>
<s>U ovom poglavlju saţeti su svi poznati i dostupni povijesni podatci o navedenom samostanskom kompleksu, kao i ostale relevantne spoznaje.</s><s>U prvom dijelu dat je saţet pregled povijesnih zbivanja na podruĉju MeĊimurja tijekom srednjeg i novog vijeka, kao svojevrsna vodilja za lakše shvaćanje okruţenja u kojem nastaje, ali i djeluje ovaj pavlinski samostan.</s><s>Donosi se i kratki osvrt na crkvenu organizaciju, zbog lakšeg poimanja vaţnosti ovog samostana, pogotovo u godinama kada protestantska vjera uzima prevagu na podruĉju MeĊimurja.</s><s>Nakon toga slijedi povijest ĉakoveĉkog samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih.</s><s>Tu se navode podatci o utemeljenju, pokroviteljima, djelovanju i znaĉaju samostana.</s><s>U ovom povijesnom pregledu navode se i podatci o sudbini samostanskog kompleksa nakon ukinuća pavlinskog reda 1786. godine, jer su nam oni relevantni za spoznaju sudbine samog kompleksa, koji nam se danas naţalost većim svojim dijelom oĉuvao samo u arheološkom sloju.</s>
<s>Slijede dostupni i općeprihvaćeni podatci o samostanskoj arhitekturi, te pregled provedenih arheoloških istraţivanja ovog samostanskog sklopa, kao i dosadašnja tumaĉenja njegovih pojedinih dijelova.</s>
<s>U završnom dijelu ovog poglavlja donosi se problematika prezentacije arheoloških struktura na terenu.</s><s>Svi ovi podatci bitni su za dobivanje jasnije slike o samostanu, njegovom razvoju i sudbini, te sluţe kao temelj za kritiĉku obradu i valorizaciju ovog vrijednog samostanskog sklopa u cjelini.</s><s>Razmatranjem svih relevantnih dostupnih i poznatih ĉimbenika, mogu se kvalitetno sagledati svi aspekti ove problematike.</s><s>3.1.</s><s>Osnovne smjernice povijesti koje su utjecale na ţivot u samostanu Povijesni izvori za srednjovjekovno MeĊimurje iznimno su šturi, što nam oteţava jasnije razumijevanje ţivota u njemu i njegov razvoj.</s><s>Prvi indirektni spomen nekog posjeda u MeĊimurju Vladimir Kalšan nalazi u povelji kralja Stjepana Svetog, izdanoj 1024. godine, gdje se navode posjedi u Zaladskoj ţupaniji, a izmeĊu ostalih i Bulĉev sa ribnjakom na rijeci Dravi.</s><s>Prema njemu taj posjed mogao je biti samo u MeĊimurju, jer je ono, uz mali neznatni dio kod Legrada, oduvijek pripadalo Zaladskoj ţupaniji.141 Hrvoje Petrić ne iskljuĉuje tu mogućnost, ali iznosi sumnju u ovako sigurno lociranje predmetnog ribnjaka uz iznošenje argumenata da je u to vrijeme MeĊimurje zajedno s prostorima juţno od Drave bilo u sastavu ţupanije Kolon, koja kasnije mijenja naziv u Zaladsku ţupaniju, tako da je ribnjak mogao biti i s meĊimurske i podravske strane.</s><s>Uz ove, kao ravnopravne kandidate navodi i sve krajeve uz rijeku Dravu, od tadašnje granice sa Svetim Rimskim Carstvom, pa sve do ušća Mure, gdje je okvirno zapoĉinjelo podruĉje ţupanije Somogy.142</s>
<s>Stoga kao godinu prvog spomena prostora današnjeg MeĊimurja u pisanim izvorima ipak treba uzeti 1203., kada kralj Emerik ispravom daje privilegij svima onima koji borave na zemlji svetog Mihaela, koja se nalazi izmeĊu Mure i Drave.143 Nakon toga, u povelji iz 1226. godine spominju se posjedi Otok i Bistrec, ĉiji je vlasnik bio Mutimir Mutimirović.</s><s>Povelja iz 1232. godine govori o sporu oko imanja Vizmić (Vyzmich, Vyzmeth, Wezmech) uz rijeku Dravu, koje se prostiralo na mjestu današnjih naselja Kuršanec, Šandorovec, Novo Selo, Totovec, Vularija, Orehovica i Podbrest.144 Godine 1241/1242. u Hrvatsku provaljuju Mongoli.145 Nakon njihova odlaska Hrvatska se dugo oporavljala, a kralj Bela IV. nastojao je izgraditi sustav utvrda, te obnoviti gradove i trgovišta.146</s>
<s>Oĉuvane isprave iz 13. stoljeća navode relativno velik broj plemićkih obitelji sa zemljišnim posjedima u MeĊimurju.</s><s>MeĊutim, to se postupno mijenja prvenstveno zbog dinastiĉkih sukoba u doba posljednjih Arpadovića i izdvajanja moćnijih obitelji u tom i u anţuvinskom razdoblju (14. stoljeću), ali i sukoba u vrijeme Sigismunda Luksemburškog, što u konaĉnici dovodi do nestanka manjih posjeda, te formiranja velikog vlastelinstva sa sjedištem u Ĉakovcu.147 Godine 1350. kralj Ludovik I. Anţuvinac je bivšem erdeljskom vojvodi Stjepanu Lackoviću podario pravo na sva sela izmeĊu Drave i Mure podloţne utvrdama u Ĉakovcu i Štrigovi, te je time najveći dio MeĊimurja objedinjen pod vlašću jednog gospodara.148</s>
<s>Obitelji Lacković pripisuje se utemeljenje ĉakoveĉkog pavlinskog samostana.</s><s>Kao meĊimurska vlastela postali su hrvatski velikaši, ĉime im je pripalo pravo da sudjeluju u drţavnoj upravi Hrvatske Kraljevine.</s><s>Lackovići su bili vjerni i pouzdani saveznici kralja Ludovika I. sve do njegove smrti, kada ga na prijestolju nasljeĊuje njegova kći Marija, zaruĉena sa braniborskim markgrofom Sigismundom.</s><s>Tada zapoĉinju dinastiĉke borbe za hrvatsko – ugarsko prijestolje izmeĊu Ladislava Napuljskog i Sigismunda Luksemburškog, a ugarski palatin i ban Stjepan II.</s><s>Lacković stao je na ĉelo hrvatskih pobunjenika protiv kraljice Marije i njezina muţa Sigismunda, te je ubijen na krvavom saboru u Kriţevcima 1397. godine, kada su se sukobili kraljevi pristaše i pristaše Lackovića.</s><s>Nakon toga kralj Sigismund nagraĊuje svoje pristaše, te je tako MeĊimurje 1397. godine pripalo braći Nikoli, Ivanu i Stjepanu Kaniţaju, koji time postaju meĊimurska vlastela.149</s>
<s>Već 1405. godine Ĉakovec s MeĊimurjem pripada ponovo kralju Sigismundu, koji ga je iste godine zaloţio grofu Hermanu II.</s><s>Celjskom za 40.000 dukata.</s><s>Kralju je novac trebao za rat, jer je htio pokoriti juţnu Hrvatsku i slomiti vlast Hrvoja Vukĉića Hrvatinića, koji ga je priznao za kralja tek 1408. godine.</s><s>Kako je kralj ureĊivao prilike u drugim drţavama, nije stizao u hrvatskim zemljama djelovati onako kao ranije, pa osmanlijske ĉete sve ĉešće provaljuju u Hrvatsku.</s><s>Grof Herman II.</s><s>Celjski je u Zagorju i MeĊimurju uĉinio mnogo za napredak crkve, pa tako gotovo nema starije crkve koju on nije popravio i poljepšao, dok je mnoge i sam osnovao, a posebno je volio red pavlina, pa je tako osnovao njihov samostan u Lepoglavi, a bio je i dobrotvor šenkoveĉkog samostana.150 Nakon pogibije posljednjeg potomka obitelji Celjski, grofa Ulrika II. 1456. godine, njegova ţena, udovica Katarina, rasprodaje velike posjede grofova Celjskih, pa je tako prodala gradove Ĉakovec i Štrigovu 1461. godine banu Ivanu Vitovcu, ĉemu se protivio kralj Matija, koji je poništio taj ugovor.</s><s>U to vrijeme Osmanlije su sve jaĉe napadale hrvatske zemlje, a 1463. godine osvojili su Bosnu, zbog ĉega je kralj Matija odluĉio krenuti u rat.</s><s>Kako je kralju trebalo novaca za rat, zaloţio je MeĊimurje varaţdinskom biskupu Ivanu Vitezu i Fridriku Lambergu za 24.000 for.151 Nakon toga kralj prodaje 1473. godine Ĉakovec i Štrigovu Ivanu Ernuštu, ĉija obitelj od tada nosi naziv Ĉakoveĉki.152 Posljednji pripadnik te obitelji Gašpar Ernušt umire bez nasljednika 1540. godine, a tada je vlastelinstvo prigrabio otac njegove udovice, hrvatski ban Petar Keglević.</s><s>Ovim sluĉajem bavio se ĉak i Sabor 1542. godine (ĉlanak 43.) nalaţući Kegleviću da u roku od dva mjeseca izruĉi posjed.</s><s>Kralj Ferdinand I. povjerava grofu Nikoli Zrinskom Sigetskom, tada već banu hrvatskom, svrgavanje Keglevića s Ernuštova nasljeĊa.153</s>
<s>Budući da je grof Zrinski od svog imenovanja za bana od kraja 1542. godine sam snosio troškove banskih vojski, a pošto je u igrama borbe za prevlast prethodnih godina postigao znaĉajne zasluge sluţeći kralja Ferdinanda I., ubrzo je sebe mogao smatrati zakonitim gospodarom MeĊimurja.154</s>
<s>Kralj Ferdinand I. je ispravom od 12. oţujka 1546. godine predao MeĊimurje, s gradovima Ĉakovcem i Štrigovom, grofu Nikoli Zrinskom Sigetskom.155 Zahvaljujući njegovom ţivotnom putu, sluţbama, posjedima i obiteljskim poznanstvima, ova obitelj izrasla je od uglednih hrvatskih velikaša kakvi su bili do 1560. godine, u odluĉujuće ĉlanove politiĉke elite i meĊunarodne aristokracije i to ne samo Ugarsko – Hrvatskog Kraljevstva, već i Habsburške Monarhije.156 U turbulentnom 16. stoljeću u kojem su dominirali okršaji s Osmanlijama, ali ne manje bitno i unutarnji politiĉki i vjerski sukobi meĊu lokalnim plemićima i velikašima, grofovi Zrinski su bili jedna od rijetkih obitelji u Hrvatsko – Slavonskom Kraljevstvu, koja je odrţala svoj politiĉki i ekonomski status i utjecaj, te je ĉak i povećala broj svojih posjeda, proširivši ih i na Ugarsko Kraljevstvo.157 Grof Nikola Zrinski Sigetski nije samo branio juţnu Ugarsku i štajersko – austrijska podruĉja u zaleĊu, nego i svoje posjede, a svoje je sjedište premjestio na zaštićenija ugarska podruĉja sjeverno od Drave, te je posjedima upravljao iz nove privatne rezidencije u Ĉakovcu, koja je bila izbaĉeni vladarski obrambeni štit Sigeta, iz koje je mogao nadzirati svoje slavonske i hrvatske posjede.158 Nikola je bio nekadašnji kapetan hrvatske lake konjice od 1542. godine, zatim hrvatski ban, od 1557. godine sudac visokih sudova i kraljevski rizniĉar, a od 1563. godine do svoje smrti obnašao je funkciju glavnog kapetana Sigeta i generala podunavskog okruga.</s><s>Dok je na prvoj funkciji prvenstveno bio predstavnik vojnih tijela beĉke vlade, dvorskog Vojnog vijeća, kao general okruga osnaţio je pravno ustrojstvo vojnih redova Ugarsko Hrvatskog Kraljevstva.</s><s>To znaĉi da je istodobno bio u zajedniĉkoj vojnoj sluţbi beĉkog dvora i ugarske staleške elite, a zahvaljujući takvom specifiĉnom poloţaju, u velikoj je mjeri upravljao tada graniĉnom obranom izmeĊu Balatona i Drave.159 Tijekom druge polovine 16. stoljeća obitelj Zrinski imala je u svom vlasništvu velike posjede, koji se mogu podijeliti u ĉetiri velike skupine i to: ugarske posjede koncentrirane oko Monyorókeréka i Vépa s ĉakoveĉkim vlastelinstvom, Ozaljsko vlastelinstvo s Ribnikom, Brodom na Kupi i pripadajućim imanjima, primorske posjede, odnosno Vinodol sa sjedištem u Grobniku, te posjede koncentrirane uz Unu i po obroncima Zrinske gore.160 Unutar ĉakoveĉkog vlastelinstva, bila su tri utvrĊena grada i to Ĉakovec, Štrigova i Legrad,161 a tu se nalazio i pavlinski samostan Blaţene Djevice Marije i svih svetih, kasnije posvećen svetoj Jeleni.</s><s>Nakon pada Sigeta 1566. godine osmanlijskoj vojsci bio je otvoren put prema zapadu, ĉime je ugroţeno i MeĊimurje.</s><s>Iz tog razloga sin grofa Nikole, grof Juraj IV.</s><s>Zrinski, već slijedeće godine gradi utvrdu u najistoĉnijem dijelu svoga vlastelinstva, a to je bila utvrda Legrad.</s><s>To je bio dobar potez jer su Osmanlije već 1568. godine stigli pred Legrad, gdje su poraţeni.</s><s>Zrinski sada u okviru Kaniškog generalata organiziraju obrambeni sustav tzv. Bajĉavarsku granicu, koja je obuhvaćala utvrde u Legradu i Molnarima, te još šest obnovljneih kaštela.162 Ova obrambena linija na Muri najvećim je dijelom bila organizirana na posjedima Zrinskih.163 Stvoren je gusti lanac većih i manjih utvrda i straţa, a temeljem povijesnih izvora i zemljovida iz tog vemena on je zapoĉinjao kod Legrada, a ukljuĉivao je veću utvrdu u Kotoribi, te manje u Donjoj Dubravi, Goriĉanu, Novakovcu i Podturnu.</s><s>Dalje se nastavljao do današnjeg Murskog Središća, Novih Dvora i Lapšine, a glavna baza bila mu je u Ĉakovcu.</s><s>IzmeĊu ovih utvrĊenja sustav je bio popunjen manjim utvrdicama, ĉardacima, te većim brojem priruĉno utvrĊenih straţa.</s><s>U perodu od 1661. do 1664. ovom obrambenom sustavu bila je prikljuĉena i novoizgraĊena utvrda u Novom Zrinu.164</s>
<s>164 O Novom Zrinu i obrambenom sustavu na Muri detaljnije u: ŠTEFANEC, N. (2001), pp.</s><s>168 – 169; Nikolin sin grof Juraj IV. otvoreno priznaje da je protestant, te se tijekom II. polovine 16. stoljeća MeĊimurje drţalo protestantskim podruĉjem.</s><s>Krajem 16. i poĉetkom 17. stoljeća u MeĊimurju su djelovale 23 protestantske ţupe, a postoji podatak da ih je bilo ĉak 28.165 Sin grofa Jurja IV., grof Juraj V. prelazi natrag u krilo katoliĉke crkve, te tada katoliĉka vjera opet postaje dominantna.166</s>
<s>Kada općenito govorimo o 17. stoljeću potrebno je napomenuti da ga obiljeţavaju razna politiĉka previranja koja su zahvatila i naše krajeve, te centralistiĉka politika beĉkog dvora koja dovodi do sukoba i otpora lokalnih nositelja vlasti.167 Nositelji otpora u našim krajevima bile su obitelji Zrinski i Frankopan.</s><s>Ta borba nasilno je prekinuta uhićenjem grofova Petra Zrinskog i Frane Krste Frankopana, koji su optuţeni za veleizdaju i pogubljeni u Beĉkom Novom Mjestu 30. travnja 1671. godine.168 Petrov brat grof Nikola VII. još je 1664. godine tragiĉno stradao u lovu na vepra, a smrću Nikolinog sina grofa Adama 1691. godine ugasila se loza Zrinskih u MeĊimurju.169 Nakon Zrinsko - Frankopanske urote i smrti grofa Adama Zrinskog, MeĊimurje u potpunosti preuzima Dvorska komora, koja ga 1695. godine prodaje markizu de Pryeu, nakon kojeg ga je imao u zakupu grof Ivan Ĉikulin, da bi ga 1719. godine car i kralj Karlo darovao ĉeškom grofu Mihaelu Ivanu Althanu i njegovoj ţeni grofici Ani Mariji.170 Grof Althan umire već 1721. godine ostavivši iza sebe maloljetnog sina, koji dobiva titulu velikog ţupana Zaladske ţupanije, a do njegove punoljetnosti 1733. godine ţupanijom upravlja grof Lajos Batthyány u svojstvu administratora velikog ţupana.171 Po muţevoj smrti Ana Marija preselila se u Beĉ, gdje ju je car i kralj Karlo imenovao dvorskom gospoĊom, a tamo je mnogo vremena provodila s uĉenjacima, umjetnicima i knjiţevnicima.172 Snaţan potres 1738. godine u MeĊimurju je oštetio ĉakoveĉku utvrdu, ţupne crkve i mnoge zidane zgrade,173 te se one nakon toga obnavljaju u baroknom duhu.</s><s>Tijekom desetljeća obitelj Althan se zaduţuje, pa 1791. godine ĉakoveĉki feudalni posjed od njih otkupljuje grof Juraj Feštetić, a novĉani iznos registriran kod kupovine s pasivama, obvezama i kreditima podignutim u tu svrhu iznosio je 1.609.571 for.174 Obitelj grofa Jurja Feštetića bila je posljednji feudalni gospodar Ĉakoveĉkog vlastelinstva, upravljajući njime od 1791. do 1923. godine.175 Posjedi ukinutog pavlinskog reda u Svetoj Jeleni i Štrigovi postaju vlasništvo plemića baruna Kneţevića 1802. godine.176</s>
<s>Hrvatska vojska 1848. godine pod zapovjedništvom bana Josipa Jelaĉića prelazi preko Drave u MeĊimurje i pripaja ga Hrvatskoj, u ĉijem sastavu ostaje do 1861. godine kada je opet pripojeno ţupaniji Zala.177</s>
<s>Po završetku I. svjetskog rata, MeĊimurje ostaje u sastavu MaĊarske, a tek Mirovnim ugovorom potpisanim u Trianonu (Versaillesu) 1920. godine MaĊari su se, uz protest, odrekli MeĊimurja u korist Kraljevine SHS.178 U drugom svjetskom ratu izmeĊu 1941. i 1945. godine MeĊimurje je ponovno okupirala maĊarska vojska, ali je nakon rata pripojeno Hrvatskoj, odnosno Jugoslaviji.179 U administrativnom smislu, MeĊimurje je gotovo kroz ĉitavu svoju povijest bilo sastavnim dijelom ţupanije Zala.</s>
<s>Potrebno je kratko sagledati i crkvenu organizaciju Zagrebaĉke biskupije, kojoj je pripadalo ĉitavo MeĊimurje.</s><s>Iako je u naravi pavlinski samostan u ingerenciji svoje pavlinske provincije, te potpuno autonoman od biskupije, ipak je vaţno osvrnuti se kratko i na crkveno okruţenje unutar kojeg je on djelovao i s kojim je suraĊivao, pogotovo u vremenima kada u MeĊimurju dominantu preuzima protestantska vjera.</s><s>O osnutku Zagrebaĉke biskupije doznajemo iz listine ostrogonskog nadbiskupa Felicijana iz 1134. godine, u kojoj stoji da je šumu Dubravu kralj Ladislav I. (1077 1095) nekad, utemeljivši biskupiju zagrebaĉku, darovao tom episkopatu, a prema imenima dostojanstvenika koji se ovdje spominju, zakljuĉeno je da je osnovana 1094. godine, te da je bila podreĊena nadbiskupiji u kraljevskom Ostrogonu.180 Sporno je pitanje meĊu povjesniĉarima koje je godine Ladislav I. osnovao biskupiju.</s><s>Po jednoj teoriji ona je osnovana izmeĊu 1087. i 1090. godine,181 ali je nekako općeprihvaćena teza da se to zbilo 1094. godine.</s>
<s>Zagrebaĉka biskupija je u srednjem vijeku bila podijeljena na arhiĊakonate: Gora, Zagorje, Svetaĉje (Zinche), Gušće (Guescha), Dubica, Komarnica, Gorica, Kalnik, Vaška, Ĉazma, Bekšin, Varaţdin, Vrbovec i katedralni Zagreb.182 Ĉitavo MeĊimurje bilo je u sastavu arhiĊakonata Bekšin, koji je nazvan po današnjem mjestu Becsehely u MaĊarskoj, povijesnog imena Bekchyn, Bekchin, Bexin.183 Njegove granice na sjeveru utvrĊene su u 12. stoljeću ispravom iz 1176. godine, kojom kralj odreĊuje da se granice arhiĊakonata pridrţavaju ţupanijskih, ĉime je Zagrebaĉkoj biskupiji pripao teritorij na podruĉju Ţupanije Zala,184 koji je izmeĊu ostalog obuhvaćao ĉitavo MeĊimurje.</s><s>Ivan Zelko navodi da su prije 1334. godine spojeni bekšinski i do tada zasebni meĊimurski arhiĊakonat, te se ime prvoga zadrţalo za oba, iako se nakon toga u više navrata i jedan i drugi naziv rabe istovremeno.185 Ako prihvatimo ovaj navod Ivana Zelka da je postojao meĊimurski arhiĊakonat, te podatak da su arhiĊakonati bili identiĉni s prostorom obuhvata prvih ţupanija, moţda je moguće pretpostaviti da je u srednjem vijeku postojala i MeĊimurska ţupanija.186 Dodatno, ostaje otvoreno i pitanje što je u crkvenom smislu bilo s podruĉjem Bekšina prije osnivanja Zagrebaĉke biskupije.</s><s>Postoji mogućnost da se teritorij Zagrebaĉke biskupije u većoj ili manjoj mjeri poklapao s prostorom koji je ranije obuhvaćala Sisaĉka biskupija, ali ta veza još nije dovoljno istraţena.187 Najstariji srednjovjekovni popis ţupa sastavio je goriĉki arhiĊakon Ivan 1334. godine i uvrstio ga u statut Zagrebaĉkog kaptola.</s><s>On navodi 11 ţupa inter Dravam et Muram, što je razmjerno velik broj za tada šumovito MeĊimurje.</s><s>Navodi ih redom: Ecclesia sancte 178 Detaljnije o tim dogaĊajima vidi KALŠAN, V. (2006), pp.</s><s>262 - 269. 179 O dogaĊajima tijekom II. svjetskog rata vidi KALŠAN, V. (2006), pp.</s><s>308 - 377.</s><s>Trinitatis, sancte Marie Magdalena de Strigo, sancti Martini, sancti Marci, sancti Michaelis, sancta Maria de Sabaria, sancti Laurencii de Perlok, due ecclesie sancti Martini, sancti Georgii i sancti Martini.188 Ţupe navedene u ovom popisu većim su se dijelom oĉuvale do danas, što nije sluĉaj sa crkvama.</s><s>Ista mreţa crkvene organizacije koja je zabiljeţena 1334. postoji i 1501. godine, s izuzetkom što se tada ne spominje ĉetvrta crkva svetog Martina, a osnovane su još ĉetiri ţupe i to Lopathycz, Belycz, Byztercz i Thwrnycz.189 Tako 1501. godine imamo slijedeće ţupe: Nedelcz, Strigo, sancti Martini superioris, sancti Marci, sancti Michaelis sub Chakthornya, Sabbaria, Prylak, sancti Martini in Zredysche, sancti Martini in Thurren, Lopathycz, Belycz, Byztercz, sancti Stephani in Brezth,190 te Thwrnycz.191 Od svih ovih navedenih crkava, oĉuvale su do danas u svojim svetištima izrazito gotiĉke karakteristike ţupne crkve u Štrigovi, Svetom Martinu na Muri, Nedelišću i Podturnu.</s><s>Velikom broju graĊevina navedenih u ovim popisima danas se gubi svaki trag, a u nekima se gotiĉka faza moţe samo djelomiĉno detektirati.</s><s>U kasnijim stoljećima broj ţupa se postupno povećao, te ih danas na podruĉju MeĊimurja ima ukupno trideset.</s><s>3.2.</s><s>Utemeljenje, pokrovitelji, djelovanje i znaĉaj samostana Ĉakoveĉki pavlinski samostan djelovao je u periodu od 1376. do ukinuća reda 1786. godine.</s><s>Gradivo pavlinskog samostana Ĉakovec, koje se danas ĉuva u Hrvatskom drţavnom arhivu (Pavlinski samostan Ĉakovec - 645), bilo je popisano od strane Dvorske komore, koja je gradivo preuzela nakon ukidanja pavlinskog reda 1786. godine.</s><s>Komora je tada sastavila popis spisa, u kojem su oni podijeljeni prema tematskim cjelinama.</s><s>U ovom poglavlju pregled povijesti samostana uvelike se oslanja na tu shemu, uz nadopunu iz drugih izvora i literature.</s><s>Samostan utemeljen na posjedu Varhel i njegovi pokrovitelji Samostan posvećen Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima utemeljen je u blizini Ĉakovca 27. kolovoza 1376. godine, o ĉemu nam govori oĉuvana zakladnica, koja je do nas došla u prijepisu i potvrdi kraljice Marije od 20. lipnja 1384. godine.192 Iz zakladnice doznajemo da su osnivaĉi samostana bili Stephanus pridem woyuoda Transsilvanus, Stephanus agazonum domini regis magister ac Dionisius frater eiusdem, videlicet filii Dionisii condam woyuode, Andreas filius Nicolai olim woyuode, necnon 188 To su redom crkve u Nedelišću, Štrigovi, Svetom Martinu na Muri, Selnici, Mihovljanu, Maloj Subotici, Prelogu, dvije crkve sv. Martina najvjerojatnije se odnose na Podturen i Mursko Središće, Sveti Juraj na Bregu (Lopatinec), te još jedna crkva sv. Martina koja još nije ubicirana; BUTURAC, J. (1984), 189 HORVAT, A. (1956), pp.</s><s>49 - 52; meĊutim, jedna od crkava s titularom svetog Jurja navedena je i u popisu 1334.g., a u popisu 1501.g. to je ili crkva u Lopathyczu ili Thwrnyczu , a nova, ĉetvrta ţupa je zapravo crkva sancti Stephani in Brezth.</s><s>190 To su redom crkve u Nedelišću, Štrigovi, Svetom Martinu na Muri, Selnici, Mihovljanu, Maloj Subotici, Prelogu, Murskom Središću, Podturnu, Svetom Jurju na Bregu (Lopatinec), Belici, Donjem Vidovcu i Brestu (najvjerojatnije oko današnjeg Podbresta, nije ubicirana); BUTURAC, J. (1984), pp.</s><s>102 191 Najvjerojatnije Sveti Juraj u Trnju; HORVAT, A. (1956), p. 52.</s><s>Ladislaus filius praenotati Stephani woyuode.193 Josip Bedeković i Rudolf Horvat donose podatak da je samostan osnovao erdeljski vojvoda Stjepan Lacković sa istoimenim svojim sinom, dok Kamilo Doĉkal kao glavnog osnivaĉa samostana prepoznaje Stjepana II.</s><s>Lackovića, jer se u ispravi od 28. veljaĉe 1376. godine njegov otac Stjepan I. na više mjesta navodi kao pokojni.194 Drugi suosnivaĉi prema njemu su Stjepan, kraljevski konjušnik i Dionizije, sinovi bivšeg erdeljskog vojvode Dionizija, Andrija sin bivšeg erdeljskog vojvode Nikole, brata Stjepana II. i Ladislav, sin Stjepana II.195 Zakladnica biljeţi titular i mjesto gdje je samostan utemeljen, in honorem beate Marie virginis omniumque sanctorum claustrum fratrum ordinis beati Pauli primi Heremitae in possesione nostra Varhel vocata, kao i meĊe samostanskog posjeda (meĊe posjeda obraĊuju se dataljnije u poglavlju 4.1.).196 Ova zakladnica potvrĊena je ponovo 1406. godine od strane kralja Sigismunda.197</s>
<s>Nakon što Lackovići gube MeĊimurje, ĉakoveĉki gospodari i nadalje ostaju u vezi s ovim samostanom, pa se tako kao jedan od njegovih pokrovitelja navodi grof Herman Celjski.</s><s>On mu je 8. listopada 1420. godine poklonio posjed Šenkovec,198 quandam possessionem nostram Sinkolch vocatam, in continua vicinitate Claustri Fratrum Heremitarum sancti Pauli primi Heremitae sub titulo nominis beatissimae Virginis Mariae prope Castrum nostrum Tschakentornia constructi sive fundati habitam et existentem, zajedno sa svim kmetovima i njihovim davanjima, prenoseći sva prava na samostan.199 Treba se kratko osvrnuti i na Hermanova sina i nasljednika grofa Fridrika, za kojeg ne znamo u kakvoj je vezi bio sa samostanom, ali je on dao podići kapelu u ĉast Svetog Jeronima u Štrigovi, koja kasnije prelazi u vlasništvo šenkoveĉkih pavlina, a uvrijeţeno je mišljenje da se nalazila na mjestu današnje barokne crkve svetog Jeronima u Štrigovi.</s><s>Tada se naime općenito drţalo da je Sveti Jeronim roĊen u Štrigovi, a crkva je bila gotova već na jesen 1447. godine, nakon ĉega ju je Fridrik bogato obdario darovavši joj posjed Leskovec.200</s>
<s>Nakratko je vlasnik Ĉakovca i Štrigove bio ban Ivan Vitovec, ali ih ubrzo kralj daje varaţdinskom biskupu Ivanu Vitezu i Fridriku Lambergu.201 Upravo je Lamberg darovao samostanu selo Maĉkovec zajedno sa svim pripadnostima, ob spem et devocionem, quam ad gloriosam dominam dei genitricem Mariam gessimus et gerimus eciam de presenti, in cuius nomine glorioso claustrum eiusdem prope castrum Chakthornya est fundatum, i to ispravom od 28. kolovoza 1467. godine.202 Jedino Josip Adamĉek navodi da je posjed 200 Povelja je pisana 25. veljaĉe 1448. godine na njemaĉkom jeziku, a na latinski ju je preveo 1482. godine peĉuhski biskup Sigismund, sin Ernušta Ĉakoveĉkog; HDA - 645, no.</s><s>13; MÁLYUSZ, E. (1925), pp.</s><s>128 (2013), p. 16.</s><s>MeĊutim, Regesta navodi da se to zbilo 1461. godine, dok Eggerer i Kristolovec to Maĉkovec darovao samostanu sam kralj Matija Korvin, nakon ĉega mu je potvrdio i ranije steĉene posjede.203</s>
<s>U neprestanoj promjeni gospodara MeĊimurja pobojali su se pavlini da im se ne bi osporavali darovani posjedi, pa su se obratili kralju Matiji Korvinu da im iznova daruje posjede Šenkovec i Maĉkovec.</s><s>Kralj je to uĉinio ispravom od 11. kolovoza 1478. godine na zamolbu vikara Mihovila (Mihajla), ob singularem devotionem nostram quam nos ad gloriosissimam dei genitricem virginem Mariam, patronam huius incliti regni nostri Hungariae, in cuius honore claustrum fratrum heremitarum ordinis Sancti Pauli primi heremite prope Chakthornya fundatum existit gerimus.204 Ĉini se da pavlini nisu bili u potpunosti mirni s novom donacijom i uvodom u posjede Šenkovec i Maĉkovec, pa su ponovo zatraţili potvrdu, što je kralj Matija Korvin i uĉinio ispravom od 9. lipnja 1479. godine.205</s>
<s>Grof Nikola Zrinski Sigetski postaje gospodarom MeĊimurja 1546. godine, a zbog promjene vlasništva ĉakoveĉki su se pavlini ponovo pobojali za svoje brojne posjede koje su stekli tijekom stoljeća, što oporukama što darovanjima, te su trebali dokazivati da zakonito posjeduju svoja imanja.206 Tako su se pobrinuli da im 1553. godine kralj Ferdinand I. potvrdi stare darovnice, posebice onu Hermana Celjskog vezanu uz posjed Šenkovec, i onu Fridrika Lamberga za posjed Maĉkovec, a isti im je te godine potvrdio i zakladnicu samostana.207</s>
<s>Grof Nikola Zrinski sklopio je 14. kolovoza 1559. godine nagodbu s generalom reda Tomom III. oko preuzimanja posjeda samostana u Eberavi (Monyorokérék),208 što se djelomiĉno tiĉe i ĉakoveĉkog samostana, jer mu je grof za uzvrat prepustio desetinu na posjedima Šenkovec i Maĉkovec, koja je do tada pripadala ĉakoveĉkom gradu.</s><s>Ova isprava bitna nam je, jer se u njoj prvi puta navodi izmijenjen titular samostana, odnosno navodi se kao Claustrum B. Helenae.209</s>
<s>Grof Nikola Zrinski Sigetski stradao je 1566. godine u bitci za Siget, te mu je odsjeĉena glava, koja je zatim poslana u Ĉakovec i pokopana u pavlinskoj crkvi svete Jelene.210 O sudbini njegovog tijela postoje dvojbe, ali najvjerojatnije ga je pokopao njegov nekadašnji zarobljenik Mustafa Vilić Banjaluĉanin blizu Sigeta.211 Najvjerojatnije je još u vrijeme grofa Nikole Zrinskog Sigetskog prodrla protestantska vjera u MeĊimurje, a njegov nasljednik grof Juraj IV.</s><s>Zrinski prigrlio ju je oko 1570. 22).</s><s>Doĉkal se priklanja Mályuszu, jer je on vidio izvornik, a to dodatno potkrjepljuje analizirajući ĉinjenice da Lamberg postaje gospodar Ĉakovca 1464. godine, a da je već 1473. godine kralj Matija Korvin prodao Ĉakovec i Štrigovu bankaru taverniku i banjsko – bistriĉkom ţupanu Ernuštu (DOĈKAL, godine.212 Moţda je na njega utjecala maćeha grofica Eva Roţmberk koja je bila protestantkinja, ili barun Ivan Ungnad, glavni širitelj protestantizma u Hrvatskoj.213 Za grofa Jurja IV.</s><s>Zrinskog Nikola Benger, Josip Bedeković, Branko Vodnik, Rudolf Horvat i Kamilo Doĉkal donose podatke da je ubrzo poĉeo javno progoniti katoliĉku crkvu, progonom svih katoliĉkih svećenika i postavljanjem protestantskih, pri ĉemu su bile oštećene brojne crkve u MeĊimurju.214 Katoliĉku vjeru propovijedali su još jedino redovnici pavlini samostana svete Jelene, no ubrzo je i njih poĉeo progoniti, najprije sniţenjem svih prava na desetinu vina i polovicu ţita na 15 godina, a kasnije muĉenjem i ubijanjem kmetova, provalama u samostanske i kmetske štale, kleti i hangare, oduzimanjem Fadanovog vinograda u Zasadu, prava na odrţavanje godišnjih sajmova na dan Svete Jelene, provalama u samostan i crkvu, pljaĉkanjem i razbijanjem svetohraništa sa Presvetim, da bi u konaĉnici 1580. godine i formalno razorili samostan, a redovnike muĉili i progonili, pri ĉemu je prior o. Šimun bio dugo muĉen i baĉen u zatvor, gdje je umro kao pravi kršćanski muĉenik.215</s>
<s>Namjera grofa Jurja IV. oĉito je bila, da pavlini budu prisiljeni sami napustiti Ĉakovec i MeĊimurje, ĉime bi zemlja ostala bez katoliĉkih branitelja.</s><s>Ali oci pavlini raborati virtute ex alto ostadoše u samostanu i dok su morali na jedna vrata samostana bjeţati, na druga su se vraćali, jer k njima je hrlio katoliĉki puk traţiti utjehu.216 Svjedok tome je zagrebaĉki biskup Benedikt Vinković, koji je oce pavline zbog zasluga za MeĊimurje u doba protestantizma znao nazvati apostoli insulani, salterrae, colummnae et propugnacula fidei, a njihov samostan castrum Dei i acies ordinata, jer je jedino u njega mogao doći kao arhiĊakon bekšinski, iz razloga što su svi drugi svećenici bili protjerani.217 General reda o. Ivan Zajec htio je pomoći ĉakoveĉkom samostanu, te se obratio za pomoć caru i kralju Rudolfu II.,218 koji je povjerio kaptolu iz Subotišta/ Szombathelyja (Capitulum Castri Ferrei) da provede istragu.219 U ispravi od 2. rujna 1583. godine car i kralj utvrĊuje da je grof Juraj Zrinski ĉinio nepravde i nasilje pavlinskim samostanima svete Jelene nad Ĉakovcem i onome u Bervényesu u Zaladskoj ţupaniji, da je prijeĉio samostanima i njihovim kmetovima obavljati berbu, prisvajajući sebi groţĊe iz njihovih vinograda, desetinu i gornicu, te nalaţe da se sve oteto povrati i svaka šteta nadoknadi.220 No, grof Zrinski se nije pokorio zapovijedima svog kralja, nego je pavline progonio i nadalje.221 Zvonimir Bartolić i Vladimir Kalšan daju nam podatak da odnos izmeĊu pavlina i grofa Jurja IV. nije bio toliko loš što je vidljivo iz pisma sloge s pavlinima koje je Juraj izdao 14. prosinca 1576. godine, jer im on tamo priznaje sva prava i slobode koje su stekli od osnutka samostana, te se obvezuje da će im ta prava i slobode poštivati njegov brat Nikola, ali i njegovi nasljednici.</s><s>TakoĊer, da je grof već 1570. godine protjerao sve katoliĉke svećenike, tada na zagrebaĉkoj sinodi iz 1574. godine ne bi prisustvovalo jedanaest meĊimurskih ţupnika, koji svojim potpisima prihvaćaju zakljuĉke sinode, te bi svakako uz osudu Buĉića i njegovih knjiga bilo spomena i o nedjelima grofa Jurja IV.222 MeĊutim, sve se to moţe objasniti i respektom prema obitelji Zrinski nakon pogibelji grofa Nikole Sigetskog, a meĊimurski ţupnici mogli su prisustvovati sinodi i ako su bili u progonstvu.223</s>
<s>Nataša Štefanec izradila je opseţnu studiju o grofu Jurju IV.</s><s>Zrinskom, u kojoj ona stavlja njegov ţivot, djelovanje i prelazak na protestantizam u povijesni kontekst, te ocrtava nešto drugaĉiju sliku o dogaĊajima u to vrijeme.224 Grof Juraj IV. nije se htio vratiti u katoliĉku vjeru, premda ga je na to usmeno i pismeno nagovarao sam car i kralj Rudolf II., pa umire 1603. godine kao protestant.225 Iza njega ostala su dva malodobna sina Nikola i Juraj.</s><s>Kad je 4. svibnja umro, prema Grguru Pethőu de Gerse, sahranjuju ga upravo ĉakoveĉki pavlini u crkvi svoga samostana svete Jelene, mada je zagrebaĉka sinoda 1602. godine zabranila sahranjivanje krivovjernika u crkvenim grobnicama.226</s>
<s>Za bolje shvaćanje odnosa cara i kralja Rudolfa II. prema protestantima, treba uzeti u obzir i dogaĊaje koji su uslijedili neposredno nakon smrti grofa Jurja IV.</s><s>Zrinskog.</s><s>Ugarski sabor je 1604. godine zatraţio vjerske slobode za hrvatske protestante, meĊutim car i kralj Rudolf II. je u potvrdi saborskih zakljuĉaka dodao ĉlanak kojim je protestantima u Hrvatskoj zanijekao te slobode.</s><s>Ĉlanak je izazvao negodovanje u Ugarskoj, dok je s hrvatske strane, koja se smatrala bedemom katolicizma u Rudolfovim zemljama, ĉlanak izazvao oduševljenje i "besmrtnu zahvalnost" vladaru koji je stao u obranu katolicizma.227</s>
<s>Hrvatski sabor je tada donio još oštriji vjerski zakon, kojim je u hrvatskim zemljama jedinom dopuštenom vjerom priznata samo katoliĉka vjera, a vladar je taj zakon potvrdio 1608. godine.</s><s>Zakljuĉak Hrvatskog sabora iz 1604. godine pokrenuo je hajku protiv protestantskih propovjednika u Hrvatskoj, mnogi od njih prisiljeni su napustiti zemlju i skloniti se u strane zemlje ili na imanja grofova Zrinskih.228 Kako je Hrvatski sabor zakljuĉio da se u Hrvatskoj ne priznaje niti jedna druga vjera osim katoliĉke, Jurjevog sina i nasljednika grofa Jurja V. pokušavali su obratiti na katoliĉku vjeru.229 Zanimljiv je i podatak da je 1611. godine zagrebaĉki biskup Šimun Bratulić na svom putu iz Zagreba u Donju Lendavu (danas Lendava) na poziv baruna Kristofora Banića (Bánffya) Donjelendavskog, na ţenidbu njega i grofice Jelene Drašković, posjetio ĉakoveĉke pavline i to iz razloga da spomenutog primi u Katoliĉku crkvu, nakon što je od njega u samostanu primio abjuraciju „krivovjerja.“ A vraćajući se iz Donje Lendave iznenada teško oboljeli biskup je spremljen u Banićevu kuriju Iţakovci na lijevoj obali Mure, gdje umire.230</s>
<s>Samog grofa Jurja V. Zrinskog preobratili su ĉakoveĉki pavlini.</s><s>Prema Josipu Bedekoviću, Kamilu Doĉkalu, Danijelu Patafti i Gene S. Whitingu to se zbilo 13. travnja 1623. godine u samostanskoj crkvi svete Jelene, a Rudolf Horvat i Vladimir Kalšan navode da se to dogodilo deset godina ranije, odnosno 1613. godine.231 Ferdo Šišić donosi pak da se to zbilo 1619. godine i to zaslugom ostrogonskog nadbiskupa Petra Pázmánya.232</s>
<s>Franjo Buĉar argumentira njegov prelazak na katolicizam ĉinjenicom da je 1622. godine imenovan hrvatskim banom, pa je morao podlijeći hrvatskom vjerskom zakonu.233 Danijel Patafta to prihvaća, te dodaje da je to vrijeme pojaĉane protureformacijske djelatnosti na podruĉju habsburških zemalja gdje se svim sredstvima uspješno potiskuje reformacija i provodi rekatolicizacija.234 Ovim ĉinom grof Juraj V. Zrinski stavio je politiĉke ciljeve ispred vjerskih, ĉime je otvorio vrata za povratak katoliĉke vjere u MeĊimurje, a da je to prvenstveno bio politiĉki ĉin, razvidno je po tome što su grofovi Zrinski još dugo vremena štitili protestantske propovjednike u MeĊimurju.235 To se jako dobro išĉitava iz govora grofa Nikole VII.</s><s>Zrinskog na Ugarskom saboru u Poţunu (danas Bratislavi) 1659. godine u kojem je rekao za LegraĊane: „Vi znate da sam ja dobar katolik.</s><s>No, kakva bi to bila od mene ludorija, ako bi naprimjer svoje legradske vitezove i vojvode, te tamošnje luteranske zapovjednike protjerao iz Legrada?</s><s>Svoje katoliĉke vojnike ne bi se ufao poslati niti na deset Turaka, a kad sam meĊu protestantskim vojnicima, te slušam njihove poboţne molitve i psalme, nikad se ne vraćam bez pobjede iz osmanlijskih ratova.</s><s>“236 Ĉinjenica da se u MeĊimurju poĉelo s iskorjenjivanjem protestantske vjere nije se svidjela Ugarima, pa su na Saboru u Poţunu 1625. godine zatraţili da se MeĊimurje izdvoji iz sastava Zagrebaĉke biskupije.237 Grof Juraj V. obratio se zagrebaĉkom biskupu Petru Domitroviću da mu pošalje dovoljan broj katoliĉkih svećenika, ali kako u to vrijeme nije bilo dosta svećenika, propovijedanje vjere preuzeli su na sebe pavlini.238 Zanimljiv je podatak iz izvješća zagrebaĉkog biskupa Franje Ergelskog iz 1634. godine da je i tada MeĊimurje bilo „jako zaraţeno herezom,“ ali da je tamo djelovalo 10 katoliĉkih ţupnika na suzbijanju protestantizma.239 Grof Juraj V. tragiĉno umire 1626. godine, a njegovo tijelo prevezli su iz tabora u Poţunu u Ĉakovec, gdje je sahranjen u crkvi svete Jelene u obiteljskoj grobnici.240 Iza grofa Jurja V. ostala su dva malodobna sina Nikola i Petar.</s><s>Njihov odgoj nije se mogao prepustiti majci, barunici Elizabeti, roĊ.</s><s>Rima-Seĉi (Széchy) (iz Gornje Lendave /danas Grad u Prekomurju), jer je ona još uvijek pristajala uz protestantsku vjeru, koje se odrekla tek pred smrt, a preobratio ju je prior ĉakoveĉkog samostana o. Matija Selegović tek 1646. godine.241 Nešto drugaĉije objašnjenje donosi nam Ferdo Šišić, koji navodi da 241 DOĈKAL, K. (1951), p. 56; Jurjevu udovicu drugaĉije navode razliĉiti autori, pa je tako kod Ferde Šišića ona Magdalena Széchy (ŠIŠIĆ, F. (1908), p. 10), a kod Rudolfa Horvata Elizabeta Sechy je prema zakonima onog vremena, ukoliko pokojnik nije imao ţive braće ili nije ostavio oporuku kojom bi odredio skrbnike svojoj djeci, to pravo pripalo kralju.242 Stoga su prvi skrbnici grofova Nikole i Petra bili zagrebaĉki biskup Petar Domitrović i Stjepan Pataĉić, a nakon njihove smrti tu obvezu preuzeli su vácki biskup Stjepan Senyey, grof Sigismund Fridrik Trautmannsdorf, Toma Mikulić i Franjo Batthyány.243 Oni su 1627. godine ispravili stare nepravde prema ĉakoveĉkim pavlinima.244 Braća Nikola VII. i Petar meĊusobno su podijelili posjede još 1638. godine, s time da je grof Nikola zadrţao Ĉakovec s MeĊimurjem, dok je grofu Petru pripao Bakar s Primorjem, odnosno Vinodol, te Grobnik i Ozalj.245 Tada su braća uredila brojna pitanja iz zajedniĉkih odnosa, a tom prigodom ugovoreno je i zajedniĉko uzdrţavanje kapele svete Jelene i groba obitelji Zrinski u istoj kapeli.246 Za pavlinski samostan bitno je napomenuti i to da grof Nikola Zrinski 1659. godine dovodi u Ĉakovec franjevce, te im daruje izvan tvrĊave zemljište za gradnju crkve.247 Grof Nikola Zrinski tragiĉno je stradao od divljeg vepra u lovu 18. studenog 1664. godine, a pokopan je u crkvi svete Jelene kod Ĉakovca 21. studenog.248 Sprovod je vodio zagrebaĉki biskup Petar Petretić, a ţalobni govor odrţao je o. Jakov Kéry, tada profesor u Lepoglavi, dok je hrvatskim jezikom puku govorio o. Jakov Obostrelec, podprior u Lepoglavi.249</s>
<s>Kada je 30. travnja 1671. godine u Beĉkom Novom Mjestu tragiĉno stradao grof Petar Zrinski, Dvorska komora zaposjela je sva njegova imanja, pa je nastala pogibelj i za pavlinska imanja, osobito ona koja su dobili po grofovima Zrinski.250 Barunica Marija Sofija Löbl borila se da oĉuva oĉevu baštinu za sina Adama, te mu je beĉki dvor priznao polovicu MeĊimurja, dok je drugu polovicu proglasio car i kralj Leopold I. svojom baštinom.251 Ona je nasilno vladala imanjima svog malodobnog sina Adama, a tako je bilo i u MeĊimurju gdje je pakostila pavlinima gdje je mogla.252 p. 97) i Ivan Kukuljević Sakcinski, koji donosi i opasku da je popis ĉakoveĉkih pisama ipak navodi kao Magdalenu (KUKULJEVIĆ – SAKCINSKI, I. (1869a), p. 77).</s><s>Svi pogrešno navode njezin pravilan plemićki predikat Rima-Seĉi (Széchy), pošto je izvorna rodbina plemića Seĉi (Széchy) pl. Gornjelendavskih, gospodara Gornje Lendave, Murske Sobote, Dobre (Neuhaus) i zemljišta benediktinske opatije u Szentgotthárdu (Monoštru), nestala već 1540. godine i zapravo se radilo o njihovim nasljednicima iz Rimavske Seĉi u juţnoj Slovaĉkoj, koji u drugoj polovici 16. stoljeća dobivaju pravo na dio njihovog nasljedstva i tada dolaze u Gornju Lendavu.</s><s>17; KORUNEK, M. (2014a), p. 61.</s><s>IzmeĊu ostalog vratili su im vinograd Zasad koji im je svojedobno darovao K. Fadan, pravo sajma na dan sv. Jelene i pravo nedjeljnog trga.</s><s>245 HORVAT, R. (1944), p. 77; Kukuljević navodi da su braća imanja podijelila 17. srpnja 1649. godine Nakon smrti grofa Adama Zrinskog car i kralj Leopold I. preuzeo je ĉitavo MeĊimurje, ali kako je trebao novac za rat, odluĉio je prodati neka zaplijenjena imanja grofova Zrinskih, pa je tako 1695. godine prodao MeĊimurje markizu de Prye-u, koji si je 1697. godine pribavio od kralja potrebnu ispravu kojom mu on za sva vremena i s pravom nasljedstva daruje sva imanja grofova Zrinskih u MeĊimurju.</s><s>On je upravljao MeĊimurjem 7 godina, odnosno do 1702. godine.253 Car i kralj Karlo poklonio je MeĊimurje grofu Mihaelu Ivanu Althanu i njegovoj supruzi grofici Ani, roĊ.</s><s>Pignatelly, svojom darovnicom od 25. svibnja 1719. godine.254 Althana je u posjed MeĊimurja uveo Kaptol iz Subotišta 12. veljaĉe 1720. godine., a pri uvoĊenju su prisustvovali i šenkoveĉki pavlini, koji su se već tada pobrinuli za pravnu zaštitu svojih prava i posjeda, stavljanjem prigovora na svaki ĉin kojim bi se kršila njihova steĉena prava.255 U vrijeme kad su grofovi Althan bili feudalni gospodari MeĊimurja ukinut je ĉakoveĉki pavlinski samostan.</s>
<s>Crkva svetog Jeronima u Štrigovi i njezini posjedi Kao što je ranije navedeno crkvu svetog Jeronima u Štrigovi gradi grof i knez Fridrik Celjski, te joj daruje posjed Leskovec.</s><s>Ta crkva morala je stajati još u vrijeme kada dolazi u posjed ĉakoveĉkih pavlina.</s><s>Crkva je dobivena ispravom od 17. veljaĉe 1644. godine.256 Njome je do tada upravljao svjetovni svećenik, a pavlinima je daruje grof Petar Zrinski, kojem je ta crkva posjedom jure divisionario pripala.257 On je to uĉinio nakon duljeg razmišljanja, jer je crkva bila u jako lošem stanju, ali je to naljutilo njegovog brata Nikolu, pa je 1650. godine podvrgao crkvu i njene posjede svojoj vlasti.258 Udovica grofa Nikole VII., Marija Sofija. roĊena Löbl, 25. oţujka 1665. godine još jednom dodjeljuje ĉakoveĉkim pavlinima crkvu svetog Jeronima u Štrigovi,259 kao i njezin beneficij, pa ih daje uvesti u posjed po Matiji Zorkoviću, provizoru vlastelinstva utvrde Ĉakovec i provizoru ĉitavog MeĊimurja.260 Već 14. travnja 1670. godine, drugi dan nakon odlaska banova iz Ĉakovca, u MeĊimurje je ušao carski general Spankau sa oko 12 – 15 tisuća vojnika zaposjevši Ĉakovec i Kotoribu, pa su se pavlini obratili caru i kralju Leopoldu I. da im izda novu darovnicu za crkvu svetog Jeronima u Štrigovi.261</s>
<s>Kako je car i kralj Leopold I. bio sklon pavlinima, udovoljio je njihovoj zamolbi, pa je 12. kolovoza 1671. godine izdao darovnicu kojom je crkvu iznova dao pavlinima uz uvjet da u crkvi vrše dušobriţniĉku sluţbu i da za zakladatelje sluţe svete mise prema zakladnici,262 te je izdao nalog Zagrebaĉkom kaptolu da uvede ĉakoveĉke pavline u taj posjed.263 Pavlini su 26. prosinca 1671. godine uvedeni u posjed crkve svetog Jeronima i njezinih imanja,264 a prigovor je uloţila jedino barunica Sofija Löbl, kao zaštitnica i skrbnica malodobnog sina Adama, ali samo uvjetno kako uvoĊenjem u posjed ne bi prekoraĉili meĊe.265</s>
<s>Današnju crkvu svetog Jeronima u Štrigovi zapoĉeo je graditi ĉakoveĉki prior Josip Bedeković, nakon što je stara crkva teško stradala u potresu 1738. godine.</s><s>Prvo je dovršeno svetište trolisnog tlocrta koje je u unutrašnjosti oslikao Ivan Ranger, a nakon toga se gradi crkvena laĊa i dva zvonika na glavnom proĉelju.266 Kako su ĉakoveĉki pavlini imali upravu nad crkvom sv. Jeronima u Štrigovi od 1644. godine, uţivali su i dohotke s njezinih imanja, a tijekom 18. stoljeća ušli su u posjed nekoliko novih vinograda.267</s>
<s>Grofica Jelena Drašković darovala je 1645. godine ĉakoveĉkim redovnicima vinograd u Malom Leskovcu, koji je njezin suprug Kristofor Banić nedugo prije kupio od Kristofora Batthyánya.</s><s>Ista im je oporuĉno, godinu dana kasnije, ostavila još jedan vinograd pod nazivom Švarc na brijegu Leskovec.268</s>
<s>Braća Ivan Ţardin i Nikola Štefanec darovali su kapeli svetog Jeronima 25. listopada 1746. godine svoj dio vinograda na brijegu Štrigova,269 Matija Ţelika prodao im je svoj vinograd u Jurovĉaku 6. svibnja 1753. godine za 27 for.</s><s>,270 a Matija Zaplata prodao im je svoj vinograd u Trnovĉaku šest dana kasnije 12. svibnja 1753. godine za 57 rajn. for.271 Crkva svetog Jeronima posjedovala je, valjda još od 1448. godine po zakladnici Fridrika Celjskog, vinograd na brijegu Prekopa, za koji nije bila plaćena gornica ĉakoveĉkom vlastelinstvu od 1739. do 1752. godine, a taj dug od 61 for. i 10 gr. platio je 1753. godine Pavao Krajnay, što mu je potvrdio vlastelinski exactor Sigismund Berke.272 Pavlini su posjedovali i jednu krĉevinu u Raskriţju u ţupi štrigovskoj, koja je pripadala posjedu leskoveĉkom, a koju su 1755. godine dali na iskrĉenje Pavlu Szalayu, koju su njegovi sinovi dali 23. oţujka 1756. godine Andriji Kovaĉiću, uz uvjet da plaća crkvi svetog Jeronima sva ugovorena podavanja.273 Grofovi Althan i pavlini vodili su u periodu izmeĊu 1770. i 1781. godine i jedan dugi spor oko zemljišta Fraterska Meka i zemljišta Travnik na posjedu Leskovec, a pretpostavlja se da je spor riješen u korist redovnika.274 Posjed Kriţanec, vinograd Zasad, te ostali vinogradi Kristofor Fadan Turanski (de Thwran) darovao je samostanu Fratrum Heremitarum B. Mariae Virginis prope Chaktornyam 1496. godine jedan mlin sa dva kotaĉa s ribnjakom na svom posjedu Kriţanec, te je ostavio 40 for. za uzdrţavanje mlina.</s><s>Isti je samostanu darovao i vinograd zvan Zasad, te svojom oporukom od 25. srpnja 1505. godine tri selišta u selu Kriţovec.275</s>
<s>Ĉakoveĉki pavlini dobili su još jedan vinograd na brijegu Zasad, zajedno s prešom, pivnicom i jednom kravom, temeljem oporuke Doroteje Mesar od 31. listopada 1523. godine.276</s>
<s>Grof Nikola Zrinski Sigetski postaje gospodarom MeĊimurja 1546. godine, a promjenom vlasništva ĉakoveĉki pavlini trebali su dokazivati da zakonito posjeduju svoja imanja.277 Oĉuvani su prijepisi iz 1553. godine koje su naĉinili samostan Presvetog Otkupitelja u Kapornaku i Zagrebaĉki kaptol i to za posjede darovane od strane Kristofora Fadana, odnosno vinograda u Zasadu i tri selišta u Kriţovcu.278 Kako je grof Juraj IV.</s><s>Zrinski pavlinima oduzeo vinograd Fadan, skrbnici grofova Nikole i Petra Zrinskog ispravili su tu nepravdu 1627. godine, kada su im vratili taj vinograd.279 Grof Petar Zrinski oduzeo je 1646. godine pavlinima, zajedno sa svojim bratom Nikolom, devet vinograda koje su oni temeljem svojih zakladnica stoljećima uţivali.280 Zbog otimanja tih vinograda u Zasadu, Markovĉini, Ferkanovcu, Pleškovcu, Vuĉetincu odnosno Bratovšćini, Lopatincu, Dragoslavcu, Merhatovcu i Prekopi, ĉakoveĉki vikar, odnosno prior Pavao Ivanović uloţio je prosvjed protiv grofova 4. travnja 1646. godine.281 Navodi se takoĊer da je još grof Juraj IV.</s><s>Zrinski oduzeo samostanu gornicu i desetinu od tih vinograda, a da nepravdu nastavljaju njegovi nasljednici grofovi Nikola i Petar Zrinski.282</s>
<s>Prosvjed ĉakoveĉkog samostana nije odmah imao uspjeha, ali je utro put ureĊenju tog pitanja, jer je već iste godine 1. studenog grof Nikola VII.</s><s>Zrinski sklopio sa samostanom nagodbu glede vinograda što su ga pavlini kupili od pok.</s><s>Jurja Ruĉića, a koji je on prisvojio, te im je sada obećao platiti 300 talira za njega.283 Ĉakoveĉki pavlini su 6. kolovoza 1644. godine kupili jedan veći vinograd na brijegu Zasad (zvan Kljuĉar, prema bilješci na ugovoru), zajedno s gajem i jednom oranicom od Nikole Ferenĉića i Doroteje Vranĉić.284</s>
<s>Nešto kasnije, 24. oţujka iste godine kupuju vinograd na brijegu Zasad od Nikole Jarunca, a ĉini se da su istom zgodom kupili i vinograd na brijegu Martinušec od udove Magdalene Murković i još jedan na brijegu Zasad od Mije Stipĉića.286 Pavlini kupuju 27. svibnja 1647. godine vinograd Forgaĉ287 od grofa Petra Zrinskog za 120 for. i to trajno i neopozivo, a on je dodatno oslobodio taj vinograd od davanja gornice i desetine ĉakoveĉkom vlastelinstvu.288 Nekoliko godina kasnije, toĉnije 14. sijeĉnja 1651. godine pavlini su kupili još jedan vinograd na brijegu Sveti Juraj u Lopatincu, takoĊer nazvan Forgaĉ, od Gabrijela Kysa.289 U vrijeme nakon Zrinsko ̶ frankopanske urote, tijekom rješavanja pitanja vlasništva nad MeĊimurjem pavlini su se pobrinuli da svom samostanu pribave ona prava gornice, desetine i sajma, koja im je 1588. godine oduzeo grof Juraj IV.</s><s>Zrinski, a koja unatoĉ dugim pregovorima nisu bila vraćena ni od strane grofa Nikole ni grofa Petra Zrinskog.290 Radi se o ranije spomenutih devet vinograda, samo je pridodan još onaj na Bratskom vrhu, koji pripadaju samostanu od njegova osnutka.291 Car i kralj Leopold I. vratio im je ispravom od 23. lipnja 1673. godine pravo ubiranja gornice i desetine vina (jura montana et decimae vini) od zakladnih vinograda Zasad, Markovĉina, Ferkanovec, Pleškovec, Vuĉetinec i Bratski vrh.292 Pavlini su naime dokazali i kraljevskim komesarima u Hrvatskoj i kraljevskoj ugarskoj dvorskoj kancelariji da su ta prava od vajkada uţivali, što su dokazali i autentiĉnim ispravama, ĉime je riješeno sporno pitanje izmeĊu samostana i obitelji Zrinski, koje se vuklo gotovo sto godina, odnosno od 1588. godine kada su samostanu dokinuta stara prava jure perpetuo et irrevocabiliter.293</s>
<s>MeĊutim, barunica Sofija Löbl je i dalje sa svojim ĉinovnicima radila na tome da zadrţi vinograde, a za njezinu stvar poĉeli su se zanimati i kraljevski komesari u ime drţavnog fiska, pa su pavlini ponovo izgubili sve svoje zakladne vinograde.</s><s>Kraljevski komesari izdali su 15. rujna 1678. godine rješenje prema kojem pavlinski samostan gubi svojih deset zakladnih vinograda, a za uzvrat od drţavnog fiska i od obitelji Zrinski ima dobivati naknadu od 100 vjedara vina,294 a to rješenje potvrdio im je ispravom od 10. kolovoza 1685. godine car i kralj Leopold I.295 Isti je 15. kolovoza 1686. godine naloţio Zagrebaĉkom kaptolu da uvede ĉakoveĉki samostan u posjed prava na 100 vjedara vina godišnje.296</s>
<s>Pavlini ipak nisu izgubili svu nadu, pa su 1. kolovoza 1686. godine kraljevskim komesarima uloţili predstavku po tom pitanju, ali odgovoreno im je da svoja prava prvo brane pred vlastelinskim sudom grofa Adama Zrinskog, te da će se ta presuda saopćiti drţavnom fisku.297 MeĊutim, nakon smrti grofa Adama Zrinskog samostan se, uoĉivši prilike, 1692. godine i sam odrekao svih svojih zakladnih vinograda u zamjenu za naknadu od 100 vjedara vina godišnje, ĉime je završen stoljetni spor.298 (cubulus, kabal, kabao) iznosi 56, 60 litara, tada ispada da je samostan kao naknadu za oduzete vinograde dobivao 5660 litara vina.</s>
<s>Do spora izmeĊu markiza de Prye-a i pavlina došlo je oko vinograda na brijegu Vušinšćak, koji je za sluţenje svetih misa darovala samostanu Katarina Jakupić 1696. godine, a koji je markiz zatraţio kao feudalni gospodar MeĊimurja, ali je sud dosudio u korist samostana.299</s>
<s>Ţupnik trgovišta Nedelišće, Stjepan Viniczay svojom je oporukom od 5. svibnja 1719. godine, darovao ĉakoveĉkim pavlinima svu svoju pokretnu i nepokretnu imovinu, što je ukljuĉivalo i vinograd na brijegu Pleškovec, zvan Pri Velikom Hrastu, od kojeg se ĉakoveĉkom vlastelinstvu davalo u ime gornice i desetine 3 kabla vina, a zaduţio ih je da za njegova ţivota sluţe za njega sto misa, te odreĊeni broj i nakon njegove smrti.300 Vinograd je izruĉen samostanu 5. kolovoza 1722. godine, kada je gospodar MeĊimurja već bio grof Mihael Ivan Althan I.</s>
<s>MeĊu spisima ĉakoveĉkog samostana nalaze se i dvije isprave, kojima grof Ivan Althan I. poklanja svećeniku Jurju Lonĉariću 6. rujna 1720. godine napušteni vinograd zvan Kapelšćak na brijegu Hrastiĉki s pripadajućim zemljama, te naknadno 13. oţujka 1721. godine još jednu oranicu neposredno uz taj vinograd, pa se pretpostavlja da je on te posjede kasnije ostavio pavlinskom samostanu, iako o tome nema pisanog traga.301 Pavlinski samostan dobiva 7. prosinca 1726. godine od Stjepana Somšića i Katarine roĊ.</s><s>Geldth jedan vinograd u Svetom Jurju u Lopatincu kao misnu zakladu, uz obvezu da pavlini svaki mjesec za njih sluţe jednu svetu misu.302 Slijedeću misnu zakladu osnovao je Gašpar Strahinja sa svojom kćerkom Anom, udatom za Pavla Betovića 11. svibnja 1738. godine, kojom je ostavio samostanu vinograd Moĉnjak na brijegu Braĉevcu, odnosno gornicu i sva svoja prava i koristi, uz uvjet da pavlini sluţe za njega 12 svetih misa na godinu, tako dugo dok budu u posjedu vinograda.303</s>
<s>Gašpar Strahinja predao je pavlinima vinograd 12. srpnja iste godine, a istog dana obavljen je izvid, vjerojatno na zahtjev vlastelinstva grofova Althan, da li je taj vinograd podvrgnut gornici ili kakvom drugom davanju prema ĉakoveĉkom vlastelinstvu, te je utvrĊeno da nema nikakvih davanja.</s><s>Stupivši u posjed vinograda, pavlini su ga predali na uţivanje Matiji i Doroteji Novak, uz uvjet da od vinograda s kućom, oranica i šumice plaćaju samostanu 12 for. gotova novca ili 12 vjedara dobrog mošta, te 12 radnika prema volji samostana, te da vinograd s pripadnostima ne smiju nikome dati ni prodati bez dozvole samostana.304</s>
<s>Ĉakoveĉko vlastelinstvo snizilo je poveljom od 20. lipnja 1739. godine, na zahtjev samostana, gornicu od 3 kabla godišnje za vinograd na brijegu Pleškovec u Lopatincu, na pola.305 Najvjerojatnije se radi o onom vinogradu zvanom Pri Velikom Hrastu, kojeg je 5. svibnja 1719. godine samostanu darovao Stjepan Viniczay.306 Gornica je sniţena s tri i pol na 2 kabla i za vinograd Braĉovec u Lopatincu, poveljom izdanom istog dana.307 Tu se radi o vinogradu kojeg je Stjepan Somšić sa suprugom Katarinom darovao samostanu 7. prosinca 1726. godine.308 MeĊu vinogradskim ispravama samostana nalazi se i isprava izdana 8. svibnja 1739. godine koja spominje vinograd na brijegu Zebanec u ţupi Selnica, ali se nigdje na navodi da pripada samostanu.</s><s>Taj vinograd davao je godišnje 2 kabla vina i 12 radnika, a bio je dat na uţivanje Franji Rakitnjaku, a iza njegove smrti Andriji Srncu.309 Vuk Nagyfalussy je pavlinima u svojoj oporuci od 24. listopada 1756. godine ostavio jedan vinograd u Vukanovcu, uz obavezu da se dohotkom od vinograda odrţava vjeĉno svjetlo u kapeli Majke Boţje Pomoćnice u crkvi svete Jelene u Ĉakovcu.310 Ĉakoveĉko vlastelinstvo grofova Althan pokrenulo je 5. rujna 1758. godine spor protiv pavlina, jer nisu davali gornicu i desetinu od vinograda Zasad, Juraj, Švarc, Rimšćak, Šafarsko, Raskriţje, Praporĉan i Lopatinec, a da se stvar rašĉisti pokrenuta je istraga, koja je zakljuĉila slijedeće:</s>
<s>- 25. listopada 1758. godine zakljuĉeno je da je vinograd Kljuĉar na brijegu Zasad od pamtivijeka bio slobodan od svakog davanja prema ĉakoveĉkom vlastelinstvu.311</s>
<s>- istog dana zakljuĉeno je da je vinograd Sveti Juraj na Bregu Lopatinec takoĊer potpuno slobodan od svih davanja i to od pamtivijeka.312 - dan nakon toga zakljuĉeno je da vinogradi Rimšćak, Šafarsko, Raskriţje i Švarc pripadaju crkvi svetog Jeronima sa svim koristima i pripadnostima, kao dijelovi posjeda Leskovec, kako stoji u zakladnici Fridrika Celjskog iz 1448. godine.313 Ĉakoveĉko vlastelinstvo utuţilo je 6. studenog 1759. godine pavline da imaju davati gornicu od vinograda na brijegu Rimšćak, Praporĉan, Zasad i Lopatinec,314 ali nije poznat ishod parnice, mada su morali pobijediti pavlini, jer su u rukama imali zakladnicu grofa Fridrika Celjskog iz 1448. godine i potvrdnicu peĉujskog biskupa Sigismunda iz 1482. godine, po kojima je crkva svetog Jeronima dobila pravo gornice i desetine vina i plodova.315</s>
<s>Ĉakoveĉki samostan posjedovao je jedan svoj mlin sa dva kotaĉa na posjedu Kriţanec, koji im je 1496. godine darovao Kristofor Fadan, zajedno sa tamošnjim ribnjakom.</s><s>Kako je postojala potreba za još jednim mlinom, pavlini su 18. oţujka 1752. godine iznajmili mlin na Muri u mjestu Vrbje na 32 godine od Marijane Lepossy za 235 rajn. for.</s><s>,316 a imali su ga još 1782. godine, kako se vidi iz sluţbenog inventara samostana gdje se naziva Mola Murana.317</s>
<s>Veliki vezir Kara Mustafa poveo je 1683. godine vojsku od 250.000 ljudi i 370 topova iz Carigrada u Ugarsku i Austriju.</s><s>Kada je opsjedao Beĉ osjetila se potreba da se uĉvrste postojeće utvrde, pa je tako bilo i s onom u Ĉakovcu.</s><s>U tu svrhu posjekla je uprava MeĊimurja u zakladnoj pavlinskoj šumi hrastove za utvrĊenje grada, a pavlini su traţili odštetu za posjećene i odvezene hrastove kako je uprava prije sjeĉe obećala, što je vidljivo iz spisa od 4. listopada 1683. godine.318 Kada uprava nije reagirala po tom pitanju, pavlini su poslali još jednu molbu za namirenje, a sam zapovjednik ĉakoveĉke utvrde potvrdio je da je odveţeno 550 komada hrastova, pa preporuĉa da se molbi udovolji,319 ali to pitanje još 1691. godine nije bilo riješeno.320 Plemić Nikola Milašinĉić iz Svetog Martina darovao je pavlinima kao misnu zakladu jednu livadu preko Mure 10. svibnja 1754. godine.</s><s>Kako je Milašinĉić umro bez nasljednika, livada je morala pripasti vlastelinstvu, u ovom sluĉaju vlastelinstvu Donja Lendava, koje je pripadalo knezu Esterházyu, ali ju je Milašinĉić darovao samostanu, pa je odvjetnik kneza podigao parnicu traţeći da se livada vrati.321 Na zahtjev donjelendavskog vlastelinstva obavljena je 9. studenog 1767. godine sudbena istraga po plemićkom sucu i sucima prisjednicima Zaladske ţupanije.322 Tijekom parnice došlo je do sporazuma na naĉin da samostan prepušta livadu knezu Esterházyu kao zemaljskom gospodaru, a kneţev odvjetnik do daljnje kneţeve odredbe odustaje od parnice, pa ostavlja livadu ĉakoveĉkom samostanu, ali samo titulo usufructuario et precario, odnosno kao zakupniku uz godišnju zakupninu od 3 rajn. for. i 18 kr do opoziva.323 Ĉakoveĉki pavlini su preko Zaladske ţupanije dali grofa Althana sudbeno opomenuti da odustane od gradnje mlina na potoku Trnavi kojeg je ovaj zapoĉeo graditi 1764. godine, jer su smatrali da će taj mlin biti od velike štete za njihove šume i livade.324 Plemićki podsudac potvrdio je 20. rujna 1764. godine, da je prema molbi pavlinskog samostana opomenuo grofa Althana da odustane od gradnje mlina.325 Kuća u Varaţdinu</s>
<s>Jelena Szepiklar (Szepikar), udovica varaţdinskog graĊanina Lovre Rataića, ustupila je ĉakoveĉkim pavlinima temeljem ugovora od 10. veljaĉe 1758. godine svoju zidanu kuću u predgraĊu Varaţdina, a oni su se obvezali da će njoj u zamjenu dali drugu kuću, te su joj platili 1000 rajn. for.326</s>
<s>Prije nego je gradsko poglavarstvo odobrilo kupoprodajni ugovor, morao je samostan dati jamstvo da će na istoj kući obaviti ovrhu u visini od 1000 for. za sluĉaj da pokojni Lovro Rataić, gradski poreznik, bude od visoke komore osuĊen na plateţ manjka, koji je pronaĊen na njegovim raĉunima, a dok presuda ne bude izreĉena, plaćat će samostan udovi zakonske kamate.</s><s>Ĉakoveĉki samostan je udovici plaćao ugovorene kamate od 50 rajn. for. godišnje od 1760. do 1766. godine, a 8. listopada 1768. godine isplatio je gradu Varaţdinu 1000 rajn. for.327</s>
<s>Staro pravo sajma penes monasterium koje im je grof Juraj IV.</s><s>Zrinski oduzeo 1588. godine dobili su pavlini natrag 27. sijeĉnja 1627. godine od skrbnika grofova Nikole i Petra Zrinskog, a povlasticu sajma na blagdan Svete Jelene, te u dane prije i poslije tog blagdana, potvrdio im je 9. travnja 1639. godine car i kralj Ferdinand III.328 Grof Nikola Zrinski nije htio ukinuti nedjeljni trg pavlinima, ali je odrţavao isti pred tvrĊavom, a budući da je puk u franjevaĉkoj crkvi imao više svetih misa, te propovjedi nedjeljom i blagdanima, dolazio je tamo i radi duhovnih potreba i radi trga, ĉime je pomalo posve nestao nedjeljni trg pred pavlinskom crkvom, ali je ostao veliki godišnji sajam na blagdan Svete Jelene.329</s>
<s>MeĊutim, iz isprave od 10. listopada 1671. godine vidljivo je, da im je to pravo sajma oduzeo grof Petar Zrinski, pa ga prenio na trgovište Ĉakovec.330 Pavlini su se poţalili kraljevskim komesarima glede otetih vinograda i sajma, pa su 23. listopada iste godine bili pozvani pred povjerenstvo s dokazima za svoja prava, a bila je pozvana i barunica Marija Sofija Löbl, udovica iza grofa Nikole Zrinskog.331 Mogli su pavlini ponijeti i jednu ispravu od 11. lipnja 1668. godine u kojoj je grof Petar Zrinski privremeno ispravio pogreške svojih ĉinovnika glede prava sajma, pa je dozvolio pavlinima da ga sluţe po postojećim obiĉajima.332</s>
<s>Da je ova odredba bila privremenog karaktera svjedoĉi isprava od 26. oţujka 1669. godine iz koje je vidljivo da Ĉazmanski kaptol provodi istragu glede prava sajma ab immemoriali, te da su nakon saslušanja 84 svjedoka potvrdili staro pravo samostana.333 Ispravom od 27. lipnja 1673. godine kralj i car Leopold I. vratio je pavlinima pravo na odrţavanje godišnjeg sajma na blagdan Svete Jelene, te povlasticu tjednog sajma pred samostanom.334 Na to je uloţila ţalbu grofica Marija Sofija Löbl u ime svoje djece Adama i Marije Katarine.</s><s>Unatoĉ starom pavlinskom pravu i unatoĉ kraljevu rješenju, ona je ometala sajmovanje u Svetoj Jeleni po svojim ĉinovnicima, braneći svojim podanicima da idu tamo na sajam.</s><s>Kako su potomci grofa Nikole Zrinskog dobili polovicu MeĊimurja, bila bi za pavline velika šteta kad bi se njihovi podloţnici ustezali od sajma Svete Jelene, ali kako je grofica bila ustrajna, pavlini su poveli parnicu, a Zaladska ţupanija odredila je provoĊenje istrage.335 Pavlini su imali staro nedjeljno pravo trga pred samostanom, pravo na veliki sajam na blagdan Svete Jelene i pravo na vinotoĉje, koje je povrijedio komorski upravitelj MeĊimurja Juraj Ladislav Nagy kada je na trgu pred samostanom podigao drvenu zgradu i u nju smjestio krĉmu, a protiv ĉega je prosvjedovao prior ĉakoveĉkog samostana o. Vuk Ĉešković ispravom od 10. travnja 1688. godine.336 Nakon smrti grofa Adama Zrinskog, a u nedostatku nasljednika nad meĊimurskim imanjima, iste je preuzeo kralj i car Leopold I., koji je za namjesnika postavio Ladislava Nagya, koji je tijekom 1691. godine rješavao gospodarske sporove sa ĉakoveĉkim pavlinima.337 Dvorska komora povjerila mu je da obavi slijedeće izvide: Neka pozove ĉakoveĉki samostan da dokaţe svoje pravo na mlin nad jednim ribnjakom sa ĉetiri kmetska selišta na posjedu u Kriţancu, koji se nalazi ispod komorskog posjeda, što im je otela obitelj Zrinski, a samostan zamolio povrat; Neka priopći kolika je vrijednost onih hrastova, što su bili posjeĉeni u samostanskoj šumi za utvrĊivanje utvrde Ĉakovec, pošto pavlini mole da im se hrastovi vrate;</s>
<s>Koliko je stajala gradnja krĉme, što ju je vlastelinstvo podiglo u blizini samostana, a pavlini mole da se poruši i koliko ta krĉma nosi?; Neka podsjeti pavlinski samostan u Ĉakovcu, da ispuni uvjet, po kojem mu je vlastelinstvo ĉakoveĉko zajamĉilo davati godišnje 100 vjedara vina iz vlastelinskog vinograda u Zasadu, što je potvrdio i sam kralj.</s><s>Uvjet je, da se samostan odrekne svih traţbina prema obitelji Zrinski, koje ima ili koje bi mogao imati, pa da sve te traţbine prenese na drţavni fisk.338 Dobra samostana non incorporatis</s>
<s>U vremenu upravljanja MeĊimurjem od 1695. do 1702. godine markiz de Prye htio se domoći i drugih posjeda pavlinskog samostana, pa je tako 1699. godine ujedinjena Zaladska i Šimeška ţupanija donijela zakljuĉak, da imanja pavlinskog samostana imaju pripasti ĉakoveĉkom vlastelinstvu, na što su se pavlini poţalili caru i kralju Leopoldu I., koji je taj zakljuĉak poništio, te ga proglasio nepravednim i sramotnim339 Grofovi Althan i pavlini vodili su u periodu izmeĊu 1764. i 1773. godine niz manjih sporova oko pitanja meĊa i manjih prekršaja vlasniĉkih odnosa.340 Spor je nastao 1765. godine oko meĊa od potoka Trnave do poštanske ceste koja vodi u Ĉakovec.341 Plemićki sudac i suci prisjednici Zaladske ţupanije izašli su na teren, pa su pregledali i ispravili meĊe 28. rujna 1765. godine, ĉime je spor riješen.342 Slijedeći spor nastaje 1773. godine kada je vlastelinstvo grofa Althana u velikoj mjeri poĉelo smetati pavline u uţivanju steĉenih prava, na naĉin da su vlastelinski ljudi napadali samostanska vinotoĉja, pa u njima ĉinili nasilja, tako da su se pavlini morali obratiti sudu.343 Pavlini sudbeno opominju grofa Althana 24. travnja 1773. godine zbog njegova podloţnika Mihajla Mezge, nadzornika vinograda, što je provalio u vinograd Forgaĉ na brijegu u Lopatincu, koji su pavlini do tada mirno uţivali i u plodovima i u vinotoĉju, te što je od vincilira i toĉioca pavlinskog vina nasilno uzeo 4 vjedra mošta.344 Pavlini opominju grofa i 27. lipnja iste godine iz razloga što su ĉetvorica njegovih podloţnika i sluţbenika smetali vinotoĉje na imanju Zasad u zaladskoj ţupaniji, a dana 1. rujna 1773. godine opominju ga iz razloga što su njegovi ĉinovnici, vlastelinski prefekt Adam Peterman i provizor Franjo Ĉarić, s drugim vlastelinskim podloţnicima silom provalili na trg pred samostanom svete Jelene, pa su ondje silom razvalili podignuto vinotoĉje.345</s>
<s>Kako se grof oĉito nije odmah odazvao i nadoknadio štetu, tvrdeći da je u pravu, bilo je potrebno da se obave sudbeni izvidi, a prema ispravama bile su tri istrage 1773. i 1774. godine.346 Prvo je obavljena istraga vezana uz razrušenu krĉmu na pavlinskom sajamskom trgu,347 nakon toga za krĉmu na posjedu Zasad, gdje su ljudi grofa Althana smetali pavline u njihovom pravu,348 a zadnja vezano uz vinograd Forgaĉ, odnosno pravo na osloboĊenje od gornice i desetine, kao i o nasilju poĉinjenom tamo 24. travnja 1773. godine.349</s>
<s>Budući da su sve ove istrage provedene na zamolbu pavlina, koji su bili svjesni svojih prava, a budući da nema daljnjih spisa u tom predmetu, najvjerojatnije je grof Althan nadoknadio štetu, te ubuduće poštivao prava samostana.350 Pavlinski samostan imao je pravo suditi krivcima na visokom sudu, te ih osuĊivati, temeljem ovlasti jus gladii koje je kralj Matija Korvin 1466. godine dao prvo samostanu svetog Lovre nad Budimom,351 koje se kasnije protegnulo na sve pavlinske samostane, pa je tako u ĉakoveĉkom samostanu zabiljeţeno deset procesa: 1654. godine, 13. kolovoza, dvije parnice, jedna zbog zloĉina preljuba, a druga zbog ubojstva;</s>
<s>1654. godine, 13. kolovoza, opet radi preljuba; 1668. godine, 16. kolovoza, radi tuĉnjave; 1668. godine, 24. studenog, radi ĉedomorstva; 1668. godine, 24. studenog, opet radi ĉedomorstva; 1671. godine, 16. oţujka, radi ubojstva; 1682. godine, 12. svibnja, radi ubojstva ţene, te radi uskrate gornice; 1682. godine, 12. svibnja, opet radi ubojstva ţene; 1725. godine, 23. srpnja, radi kraĊe i razbojstva; 1725. godine, 23. srpnja, radi kraĊe.352 Darovanja, misne zaklade, oporuke</s>
<s>Štrigovski ţupnik Ivan Paradis osnovao je u svojoj oporuci od 1. srpnja 1728. godine jednu misnu zakladu, kojom samostanu ostavlja 40 startina vina, raĉunajući svaki startin Suzana Kereszthury, udovica Petra Berkea, ostavila je 1736. godine legat od 1000 talira kao misnu zakladu, a pavlini sluţe svaki tjedan jednu misu za spokoj njezine duše, kao i duše njezina pokojnog supruga i roĊaka.354 Preloški ţupnik Ivan Maković osnovao je misnu zakladu, glede koje je s ĉakoveĉkim priorom sklopio altaristiĉki ugovor 7. srpnja 1737. godine, kojim mu je predao 400 for., da pavlini za kamate od ove svote sluţe svaki mjesec dvije svete mise i to za vrijeme njegova ţivota jednu za spas duša u ĉistilištu kojih se nitko ne spominje i drugu za njega, a nakon njegove smrti obje za spokoj njegove duše, a dodatno je ţupnik obećao dodati 50 for. za jednu pjevanu misu za njegove roditelje.355 Ivan i Magdalena Serpak darovali su pavlinima 30. lipnja 1746. godine 200 for., uz obavezu da se svaki mjesec, u bilo kojoj crkvi, sluţi jedna misa za njih, a Ivan Serpak je 24. veljaĉe 1747. godine sklopio drugi ugovor, kojim dopušta da se zakladna svota upotrijebi za popravak crkve svetog Jeronima, uz uvjet da se ona mjeseĉna sveta misa sluţi u toj crkvi.356</s>
<s>Selniĉki ţupnik Matija Ţalec osnovao je 18. sijeĉnja 1752. godine misnu zakladu sa svotom od 200 for., uz uvjet da se u ĉakoveĉkom samostanu sluţi za spokoj njegove duše mjeseĉno jedna sveta misa, a ako bi se kamata snizila, onda neka ĉitaju toliko misa da svaka bude plaćena 1 for.357</s>
<s>Preloški ţupnik Mihovil Smrekar osnovao je 1. sijeĉnja 1755. godine jednu misnu zakladu davši pavlinima svotu od 1000 for., uz uvjet da svaki tjedan sluţe jednu svetu misu po njegovoj nakani.358</s>
<s>MeĊimurski plemić Vuk Nagyfalussy darovao je pavlinima 23. srpnja 1756. godine kao misnu zakladu 2710 rajn. for., uz uvjet da za ţivota sam uţiva kamate od cijele altaristiĉke svote, a da nakon njegove smrti pavlini sluţe onoliko misa za spokoj njegove duše i duše njegovih roĊaka, koliko iznosi kamata.359 Kristofor Bedeković i njegova supruga Terezija roĊena Završki darovali su 18. oţujka 1757. godine pavlinima kao misnu zakladu 500 for., uz uvjet da oni svake srijede i subote sluţe toliko svetih misa koliko će for. iznositi kamate i to dok su ţivi za sretnu smrt, a nakon smrti za spokoj duša, kao i jedan pjevani aniversarij raĉunajući ga 6 for.360 Ana Marija roĊena Pongrac, udovica Antuna Paraghya i kasnije Emerika Jambrekovića, darovala je iza smrti drugog supruga, u svojoj oporuci od 9. kolovoza 1772. godine pavlinima kao misnu zakladu svu svoju imovinu, izuzevši neke manje legate.361 Iza smrti Ane Marije Pongrac njezina sestra Elizabeta Lovornjak sudbeno je utuţila ĉakoveĉkog priora, traţeći od sestrine ostavštine ono što ju ide prema diobi od 4. veljaĉe 1759. godine.362 IzmeĊu stranaka došlo je do nagodbe 27. rujna 1774. godine, kojom je samostan prepustio Elizabeti Lovornjak vinograd na brijegu Merhatovec s tamošnjim zgradama, te obveznicom od 86 for.363</s>
<s>Ana Strmaĉki, udovica Josipa Horvata, osnovala je 2. travnja 1764. godine kod ĉakoveĉkih pavlina misnu zakladu sa svotom od 1000 rajn. for., uz uvjet da pavlini sluţe za spokoj njezine duše, te za one duše u ĉistilištu koje trebaju najviše pomoći, toliko svetih misa koliko rajn. for. budu iznosile kamate od glavniĉke svote.364 Ladislav Győry, ţupnik u Szemenyu, darovao je pavlinima 25. travnja 1764. godine 400 rajn. for., uz uvjet da oni na smrtni dan njegova oca Stjepana 14. prosinca i na smrtni dan 362 Diobni ugovor od 4.veljaĉe 1759. godine; HDA - 645, no.</s><s>150; Ibid. njegove majke Katarine 9. prosinca sluţe pjevani Requiem zajedno s oficijem za pokojne.365</s>
<s>Ţupnik crkve svetog Mihovila ArhanĊela u Ĉakovcu Luka Fanyessy, sklopio je s priorom ĉakoveĉkog samostana 4. srpnja 1777. godine slijedeći altaristiĉki ugovor: ţupnik ostavlja samostanu glavnicu od 300 for. na ĉuvanje, a koju moţe upotrijebiti za svoje potrebe i s kojom moţe i u oporuci slobodno raspolagati, dok kamate ostavlja samostanu kao altariju uz obvezu da oni sluţe dvije svete mise na godinu i to posljednji dan prosinca za sve ĉakoveĉke ţupljane koji su te godine umrli i poĉetkom sijeĉnja za milost konaĉne ustrajnosti svih ţupljana koji će te godine umrijeti, uz napomenu da ukoliko glavniĉke kamate porastu na više od sto, ne treba sluţiti više svetih misa, nego samo ove dvije.366</s>
<s>Odvajanje od Ugarske pavlinske provincije Krajem 17. stoljeća nastala je u pavlinskom redu velika borba izmeĊu hrvatskih i ugarskih pavlina, s ciljem odvajanja i osnivanja Hrvatske pavlinske pokrajine.</s><s>VoĊa hrvatskih pavlina bio je ugledni i uĉeni o. Gašpar Maleĉić, koji si je kao ţivotnu zadaću uzeo da odcijepi hrvatske pavline od Ugarske.</s><s>Pod njegovim vodstvom osnovana je 1700. godine u Thallu Hrvatsko - njemaĉka pavlinska provincija,367 a beĉki nuncij Ivan Antun de Via, nadbiskup ariminski, izdao je 12. sijeĉnja 1701. godine dekret o razdvajanju sluţbe generala od sluţbe provincijala, i o razdvajanju pokrajina.368 Prvi kapitul novoosnovane Hrvatsko - njemaĉke pavlinske provincije odrţan je 6. oţujka 1701. godine u Lepoglavi, a na njemu je izmeĊu ostalog postignut sporazum s Nijemcima oko razgraniĉenja, kao i to da će se s vremenom njemaĉki (austrijski) pavlini moći odcijepiti i stvoriti zasebnu provinciju.369 Nakon toga povela se nova rasprava oko ĉakoveĉkog samostana svete Jelene, jer su ugarski pavlini tvrdili da se on nalazi na njihovom podruĉju, te su uputili prosvjed beĉkoj nuncijaturi protiv toga što je samostan u dekretu pripojen Hrvatsko - njemaĉkoj provinciji.</s><s>Oni su postavili u ĉakoveĉkom samostanu svog priora, o. Pavla Kupresza, ali na kraju su Hrvati ipak uspjeli dokazati da MeĊimurje pripada Hrvatskoj, ne samo po crkvenoj pripadnosti Zagrebaĉkoj biskupiji, nego i po narodnosti svojih ţitelja, te je samostan svete Jelene pripao Hrvatskoj, a ne Ugarskoj pavlinskoj provinciji.370 Urbari i popisi inventara samostana</s>
<s>Oko 1500. godine nastaje popis inventara samostana pod nazivom Regestrum rerum ad divinum cultum dedicatarum in Claustro Chaktornya u kojem su popisane vrijedne pokretnine koje je samostan posjedovao u to vrijeme i to: 368 Duas Provincias, unam ex Conventibus Hungariae, alteram ex Conventibus Germaniae et Croatiae, cum alternative officiorum Provincialis et Vicarii inter Patres Germanos et Croatas; BENGER, N. (1743), srebrni i pozlaćeni kaleţi</s>
<s>gemmata) dobre kazule od crnog baršuna s pripadcima kazule od crvenog damasta s pripadcima (dvije imaju na sebi crux gemmata)</s>
<s>pluvijal od crvenog atlasa pluvijal od crvenog damasta za posebne sveĉanosti ukrasi za veliki oltar (dva od zlatom protkanog baršuna sa svim pripadcima, jedan od cemeleta šafranaste boje, jedan od cemeleta zelene boje, jedan od raznobojnog atlasa i zadnji od crnog baršuna bez pripadaka)</s>
<s>12 kom kazule za svakodnevnu uporabu (jedna od crvenog baršuna malo protkana zlatom, jedna od ţutog baršuna, jedna od zelenog baršuna, jedna od raznobojnog atlasa, jedna od cemeleta smeĊe boje, dvije crne boje i jedna bijela od platna) 10 kom</s>
<s>Urbar samostana pod nazivom Urbarium colonorum Machkovecz, Leszkovecz et Zaszad spectans ad Conventum s. Helenae supra Chaktornyam fundatum Anno 1739., nastaje 1739. godine, a njime su bile regulirane obaveze pavlinskih podanika u selištima Maĉkovec, Leskovec i Zasad prema samostanu i to na naĉin da su kmetovi duţni samostanu godišnje davati slijedeće sluţbe: 371 AHAZU, Inventarium Paulinorum, IV. c. 49; DOĈKAL, K. (1951), pp.</s><s>36 - 37; datacija pretpostavljena temeljem izgleda papira i pisma.</s>
<s>Svaki kmet (colonus) duţan je dati godišnje 1 radnika za ţirovinu (pro glandinatione vulgo Sirovina) i to povrh robote, uz hranu (erga victum), dakle radnika kojeg hrani samostan;</s>
<s>U doba prvog kopanja vinograda duţni su svi dati jednog radnika, kojega zovu „na strošnju,“ kojeg hrani samostan (erga victum); Isto su tako duţni u vrijeme ţetve dati svaki jednog radnika, koga zovu „na strošnju,“ kojeg hrani samostan (erga victum); Nadalje je svaki od njih duţan u vrijeme ţitne ţetve dati jednog ţeteoca uz plaĉu od 1 gr i hranu od samostana;</s>
<s>Uvedeno je od starine da svaki od siromašnih kmetova i ţiljara ima dati jednog ţeteoca i jednog kopaĉa za vinograde uz plaću od 6 dinara i hranu.</s><s>To neka se odrţava i nadalje.</s><s>Njima se ne ĉini nepravda, jer pojedu više nego za 6 dinara.</s><s>Nadalje, svaki od njih duţan je svojim blagom „u sopregu“ u zimi dva puta voziti gnoj u vinograde, kako je zakljuĉeno još 1645. godine; Nadalje, svaki je duţan svojim blagom dovesti jedan voz posjećenih drva za Boţić.</s><s>Drva sijeku „pješaci“, odnosno oni koji nemaju blaga i to sve mimo robote.</s><s>To se zove puĉki „šunder“;</s>
<s>Za bakanal prije Adventa duţan je svaki dati 2 lovaĉka radnika.</s><s>Isto toliko za bakanal pred Boţić.</s><s>I napokon isto toliko za poklade (ante Bachanalia communia).</s><s>S ovim radnicima moţe prior raspolagati po volji ili za lov ili za guljenje kolaca vinogradskih.</s><s>U guljenju kolaca se odijelo ne dere toliko kao kod lova.</s><s>A kod lova su ionako radnici od male koristi.</s><s>Od prve ţitne ţetve pa sve do konca košnje na livadama, odnosno do svetog Martina, duţan je svaki dati jednog radnika tjedno mimo obiĉnog.372 Ovom Urbaru pripisala je nova ruka slijedeće: dana 6. rujna 1743. godine, prigodom izbornog Kapitula u Lepoglavi ustanovljen je prema odredbi generala pavlinskog reda Andrije Muţara i hrvatskog provincijala Nikole Bengera jedan uţi odbor Definitora, da riješi neka urbarska pitanja ĉakoveĉkog samostana, a odbor je donio ove zakljuĉke, koji su potvrĊeni od pavlinskih poglavara:</s>
<s>Grgur Varga, kmet samostana svete Jelene, upitan je, da li je spreman radi dodanih zemalja dragovoljno davati 3 dana robote umjesto dosadašnjih 2 dana, inaĉe će mu se dodane zemlje oduzeti.</s><s>On je odgovorio da nikako ne pristaje na 3 dana robote, već će davati samo 2 dana, kako je to u starom Urbaru; Petar Kosmaĉ, pavlinski kmet iz Zasada, upitan je jednako kao i prvi, a odgovorio je jednako kao i prvi;</s>
<s>Barbara Herković i Jakov Kosmaĉ, samostanski podloţnici, upitani u istom predmetu, odgovoriše drsko, da nikako neće pristati na veći broj robotnih dana; Pozvano je nekoliko kmetova koji su do sada davali 1 dan robote, ali im je dano zemlje, pa su pitani hoće li radi dodane zemlje davati 2 robotna dana.</s><s>Oni rado, bez ikakve sile, posve mirno obećaše da će davati 2 dana robote.</s><s>To su Andrija Balaško, Ivan Vugrin, Ivan Vuk, Ivan Topliĉanec i Matija Radek.</s><s>Ovaj posljednji je odustao;</s>
<s>Ovom je zgodom izravnan spor izmeĊu Dore Novinić i samostana svete Jelene radi 2 vola koje je samostan uzeo, s jedne strane radi dugova njezinih roditelja, a s druge strane radi toga što je otac umro bez muškog potomka, a ona otišla sa samostanskog zemljišta, pa se udala i otišla na svoje.</s><s>Zakljuĉeno je da samostan o svom trošku na budućem sajmu kupi Dori Novinić nove volove, a njene da zadrţi, jer su mu sada prijeko potrebni.</s><s>Ona je s time bila sporazumna; Neki su se kmetovi tuţili što pavlini imaju na njihovim livadama hrastove koji su im na veliku smetnju.</s><s>S jedne strane u vrijeme ţirenja svinje unište travu, a s druge strane pod drvećem raste malo trave.</s><s>Ovim kmetovima dana je oĉinska opomena da se strpe.</s><s>Za sad se hrastovi ne mogu sjeĉi.</s><s>Otac provincijal izaći će osobno na ta zemljišta, da se uvjeri o opravdanosti tuţbe; Na koncu je Definitorij raspravljao o baštini jednog kmetskog siroĉeta, kome je drugi kmet uzeo zemlju, a neće da ju vrati.</s><s>Povjereno je prioru da se zemljište vrati zakonitom vlasniku.373</s>
<s>Nadalje Urbar navodi pojedina sela, u selima pojedine kmetove, površine njihovih zemljišta, njihove kmetske duţnosti pojedinaĉno, te njihovo izvršenje od 1740. do 1754. godine, pa onda od 1755. do 1769. godine.</s><s>Iza sredine knjige nastavlja se Urbarium novum Anno D. 1768. editum, gdje se odmah na poĉetku iskazuje da je selo Maĉkovec duţno dati samostanu 1737 i pol radnika, selo Šenkovec 1097, selo Zasad 623 radnika, ukupno 3457 i pola radnika; tu se ne navodi selo Leskovec, ali se o njemu iskazuje na kraju I. dijela knjige da ima dati 830 i pol radnika i dva daleka podvoza (longae vecturae); Maĉkovec ima dati 4 i pol dalekih podvoza, Šenkovec 2 i pol, a Zasad 1 i pol; i u drugom dijelu knjige nabrajaju se sela, pojedini kmetovi, njihove duţnosti i izvršenja.374</s>
<s>Oĉuvan je iznimno detaljan i vaţan popis inventara samostana koji je tadašnji prior o. Ćiril Novak podnio izbornom kapitulu u Lepoglavi, odrţanom 7. srpnja 1782. godine, a navodi slijedeće:</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u crkvi sv. Jelene nalazio se 1 pozlaćeni srebrni ciborij s pokrovom i velom, 1 monstranca s ĉesticom Svetog Kriţa, 1 ostensor s ĉesticom Svete Jelene urešen dragim kamenjem, 1 ostensor s ĉesticom vela Blaţene Djevice Marije, 1 velika srebrna svjetiljka, 12 mjedenih svijećnjaka, 12 kositrenih svijećnjaka, 2 manja mjedena svijećnjaka, 2 kositrena svijećnjaka, 8 drvenih svijećnjaka, 7 raspela cum conviviis sacris, 10 malih zvonĉića za oltare, 1 srebrni zavjetni dar na strani velikog oltara, 3 sjedala za pontifikanta, 3 stolića za akolite ad credentiam, 8 plahti za oltare, 7 pokrova za oltare, 8 zastava, 1 slika Majke Boţje Ĉenstohovske koja ima kolar ţute boje i jedan zlatni novĉić, 1 kip malog Isusa koji ima kolar raznih boja, jedna bakrena posuda za svetu vodu sa škropionikom, 2 klecala kod velikog oltara, 7 prijenosnih oltara, a na oltarima dostatan broj relikvijarija i raznih slika;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u kapeli grofova Zrinskih bila je jedna slika Blaţene Djevice Marije od Utjehe (ona na glavi ima krunu sa srebrnim pozlaćenim zvijezdama, dok je oko glave 373 Dodatak su potpisali Josip Bedeković, generalni definitor, Nikola Najšić, provincijalni definitor, Petar Hercigonja, ĉakoveĉki prior, i Kvirin Boon, zapisniĉar za ovaj ĉin; HDA (Ecclesiastica); DOĈKAL, K. malog Isusa pozlaćeni srebrni radijus, a na istoj slici je i jedan mjedeni novĉić u srebrnoj kutijici), 1 kip Isusa od voska u škrinjici (on ima na glavi pozlaćenu srebrnu krunu), 2 srebrna zavjetna dara, 1 prijestol za Majku Boţju sa zavjesama, 1 kip Majke Boţje koja se prenosi (sa ĉetiri opravice), 1 Album Bratovštine, kovane ploĉe od bakra za ispis bratovštinskih slika prijamnica (jedna ploĉa s hrvatskim, jedna s njemaĉkim i jedna s madţarskim tekstom), dvije rokete kongregacije, upravitelj Bratovštine imao je tu jedan ormarić sa tri veće ladice i knjiţnicu Bratovštine;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u sakristiji crkve bilo je 7 pozlaćenih srebrnih kaleţa, 1 pozlaćena srebrna monstranca s tokom, 1 redovniĉki kriţ, 1 veće drveno raspelo, 1 mjedeno raspelo, 3 slike na staklu, 3 slike na platnu, 1 srebrni pacifikal, 1 srebrna posuda za svetu popudbinu, 1 posuda za sveta ulja, 2 para srebrnih pozlaćenih posudica za vino i vodu s pladnjem, 1 pozlaćena srebrna kupa scyphus za priĉesnike, 1 srebrna kadionica s laĊicom, 1 posrebrena mjedena svjetiljka, 3 manje mjedene svjetiljke za grob, 1 bakreni praonik s pladnjem, 7 pari kositrenih posudica za vino i vodu, 5 pari staklenih posudica za vino i vodu, 1 ţeljezna lampa za ekskursije, 1 ogledalo, 1 ţeljezo za peĉenje hostije i 3 za rezanje, 1 misal uvezen u baršun sa srebrnim okovom, 5 obiĉnih dobrih misala, 5 trošnih misala, 4 misala za Requiem, 2 rituala, 1 circulus aureus benedictionum, 1 drvena posudica za hostije, 1 posudica za hostije optoĉena koţom i jedna paminea, 1 škare, 5 bijelih kazula za veće sveĉanosti, 5 bijelih kazula za manje sveĉanosti, 3 obiĉne kazule (sve kazule s pripadcima), 1 pluvijal bijele boje s dalmatikama za sveĉanosti, 2 trošna bijela pluvijala s dalmatikama, 6 crvenih kazula s pripadcima za sveĉanosti, 7 crvenih kazula za obiĉne dane, 6 zelenih kazula s pripadcima, 4 ljubiĉaste kazule za sveĉanosti, 8 ljubiĉastih kazula za obiĉne dane, 7 ljubiĉastih vela za pokrivanje kriţeva, 1 svilena kazula crne boje sa zlatnim rubovima, 1 crna svilena kazula za sveĉanosti, 6 obiĉnih kazula crne boje, 1 crni plašt s dalmatikama ukrašen zlatnim obrubom za sveĉanosti, 2 finija bireta, 8 obiĉnih bireta, 3 vela za Sveto Otajstvo od kojih je jedan svileni, 3 odjela od sukna za ministrante, 25 dobrih alba, 7 trošnih alba, 40 humerala, 30 korporala, 130 purifikatora, 26 manutergija, 10 lanenih cingula, 5 konĉanih cingula, 2 raznobojna svilena cingula, 38 velikih stolnjaka za oltare, 1 roketa za svećenika, 2 rokete za akolite, 6 superpeliceja, 30 malih ruĉnika za ampulice, 1 stari stolac presvuĉen zelenim suknom i 1 presvuĉen koţom; u crkvenom spremištu ĉuvalo se 10 koţnih jastuka, 10 jastuka od sukna, 10 crnih jastuka sa zlatnim resama, 3 koţna antependija za oltare, 2 antependija za kredencije, 3 antependija na slikanom platnu, 1 antependij ljubiĉaste boje sa srebrnim resama, 1 antependij od crvene svile, 1 jaslice, 1 Boţji Grob s pripadcima, 2 zavjese za Boţji grob, 1 ormar u gornjem hodniku, 1 ormar u zidu pred sakristijom, 2 baldahina, 2 vage, 1 kip Uskrslog Isusa od drva, 1 kip Bezgrešnog Zaĉeća od drva, 1 nosiljka s pripadcima, 1 timpan, veće i manje slike s relikvijarima i cvijećem, te razno potrebno oruĊe kao motika, ĉekić, lopata, rešeto, škaf, korpa i drugo;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ na koru je bio 1 novi i jedan stari vesperal, 1 antifonal, 1 liber prosarum, 2 hrvatska kantuala, 1 martirologij, 1 knjiga razmatranja, 2 graduala s misalom, 1 procesional s notama, 1 bakrena posuda za svetu vodu s škropionikom, 1 kositrena posuda za svetu vodu i 2 zavjese za prozore; u kuhinjskom odjelu nabrojene su obiĉne potrepštine za blagovaonicu, unutarnju smoĉnicu, vanjsku smoĉnicu, kuhinju, sobu kuhara i pekaru; u odjelu za goste spominje se Foresteria seu Hospitala, a ĉini se da je to bila tek jedna soba u kojoj se nabrajaju stolovi, stolci, ormari, postelje s priborom i dvije slike na platnu;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u samostanskim ćelijama navodi se inventar 20 redovniĉkih soba (obiljeţene brojevima od 1 do 20) s time da je samo prior imao dvije, a u njima se redovito nalazi jedno klecalo, 1 stol s knjiţnicom, 1 ormar za odijelo, 1 postelja s pripadcima (madrac i dva jastuka), po 2 koţna stolca, te nekoliko slika na platnu, dok je u priorovim sobama bilo više stvari, kao velika knjiţnica, 19 kodeksa, 3 samostanska ţiga, 2 druga ormara sa samostanskom rubeninom, 27 malih ubrusa, 9 stolnjaka, 13 manjih stolnjaka, 33 dobre plahte i 20 rabljenih, 20 rupĉića, 15 komada platna, 35 manjih stolnjaka, 2 bijela plašta, 4 slike na platnu, 1 vaga i drugo;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ popisan je i inventar gospodarskih zgrada, pa tako doznajemo da je u konjskoj staji bilo 6 konja s 6 hamova, 6 uzda, oruĊe i namještaj, u pĉelinjaku košnice i potrebno oruĊe, u vrtu i vrtnoj zgradici potrebno vrtno oruĊe, u zidanom hangaru 16 mjera (metrerae) pšenice, 26 raţi, 30 jeĉma, 140 heljde, 60 prosa, 25 mjera kukuruza u klipovima i 5 posuda, u spremištu nad hangarom 5 i pol kada kiselog zelja, u starom hangaru 3 škrinje za soĉivice, 2 mjere (metretae mensoriae), 3 ladice za brašno, 2 škrinje, 16 sita, 40 mjera brašna za druţinu, 4 mjere suhog voća, 2 mjere oraha, 50 mjera zobi, 25 mjera jeĉma, 180 mjera heljde, 2 mjere boba, 2 mjere graha ĉiĉka, oko 60 mjera raţi u slami, oko 20 vozova starog sijena, 2 voza stare otave, 3 voza slame, 28 kriţa slamnatih snopića za krovove, 2 kade i 5 starih baĉava;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u kući na majuru i tamošnjim zgradama bili su 1 stol, 2 postelje, 1 kotao, 2 kade za pranje, 3 cjedila, 3 škafa, 3 zaimaĉa, 1 drveni muţar, 2 korita, 3 drvene posude za sir, ţeljezni prsten za lan, 2 velike pile, 3 sjekire, 1 švarba, 30 ţeljeznih vila, 47 komada sira, 30 funti maslaca, 1 okovana kola s pripadcima, 4 para volova, 3 lanca za kola, 1 plug, 1 brana, 2 dvozuba krampa, 1 veliko uţe, 45 godišnjih krmaka, 14 manjih i 9 srednjih prašĉića, 14 pura i purana, 100 kokoši s pijevcima, 60 pilića, 14 starih i 39 mladih gusaka, 14 starih i 6 mladih raca, a u staji 4 vola, 17 starih krava, 4 junice, 8 junaca, 3 bika i 5 teladi; na majuru u Maĉkovcu bilo je 150 starih ovaca, 60 ovaca iz 1781. godine i 42 škopca ovna;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u podrumu Varhel ĉuvalo se 13 većih i 9 manjih okovanih baĉava, 15 baĉava s drvenim obruĉima i 4 stare trošne, 1 veći i 2 manja škafa, 2 limena ulijevaĉa, 3 veća drvena ĉekića, 2 ţeljezna ĉekića, oko 232 vjedra starog vina za stol otaca, oko 321 vjedro novog stolnog vina, 40 vjedara starog vina za druţinu, 13 vjedara novog vina za druţinu, te 5 vjedara starog vina koje prelazi u ocat; inventar za mlinove razlikuje domaće mlinove molae domesticae i mlin na Muri mola Murana, a tu se izdvaja namještaj; u mlinu na Muri našlo se tada 3 mjere pšenice, 13 mjera ţita i 1 mjera heljde; inventar navodi vinograde Fadan, Falussy, Viniczay, Juraj i druge, a svugdje se nabraja namještaj, stolovi, stolice, ormari, postelje s pripadcima, zatim preše, kade, zdjele i sliĉno;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ u crkvi svetog Jeronima u Štrigovi bilo je 5 srebrnih pozlaćenih kaleţa s patenama, 1 pozlaćeni srebrni ciborij, 1 pozlaćena srebrna monstranca, 1 pozlaćeni srebrni ostensorij s moćima Svetog Jeronima, 1 srebrna svjetiljka, 1 posrebrena limena svjetiljka, 1 mjedeni viseći svjetionik, 5 većih i manjih relikvijara, 6 prijenosnih oltara (altaris portatilia), 3 nove kazule za sveĉanosti, 9 obiĉnih kazula u raznim bojama, 2 crne kazule s pripadcima, 10 svećeniĉkih alba, 16 humerala, 16 korporala, 40 purifikatora, 3 dobra i 1 trošan superpelicej, 5 misala, 5 Requiema, 2 rituala, 1 kantual za kor, 6 zvonĉića za oltare, 1 kositreni umivaonik s pladnjem, 1 kositeni vrĉ za priĉesnike, 1 posrebrena bakrena kadionica s laĊicom, 1 bakrena posuda za svetu vodu sa škropionikom, 3 para staklenih posudica za vino i vodu, 1 ţeljezo za peĉenje hostija i 2 za rezanje, 1 bakrena ploĉa za slike Bratovštine, 1 klecalo, 6 pokrivala za oltare, 2 crvena odijela za ministrante, 4 crna bireta, 1 spravica za sabiranje milostinje, 1 svileni plašt s dalmatikama, 3 sjedala za pontifikante i 7 slika po zidovima; u Štrigovskoj rezidenciji bila je blagovaonica, kuhinja sa smoĉnicom, nekoliko soba za stanovanje, podrum, staja i druge prostorije, a inventar nabraja namještaj u tim sobama, te da je u podrumu 20 vjedara novog vina, a na tavanu škrinje za ĉuvanje ţitka;</s>
<s>zove „jurjevska daća;“ zasijane površine samostana: godine 1782. bilo je zasijano 12 jutara pšenice, 60 jutara raţi, 5 jutara jeĉma, 42 jutra zobi, 4 jutra kukuruza, 2 jutra prosa, 3/4 jutra boba, dok je na zalihama bilo 237 vjedara starog i 341 vjedro novog vina, 5 vjedara onog što ide u ocat i 18 vjedara novog vina za druţinu; zalihe ţiveţnih namjernica: u hambarima se 1782. godine našlo pšenice u zrnu 20 mjera (metretae), raţi 85 mjera, jeĉma 55, heljde 321, prosa 60, kukuruza 25, zobi 50, ţitne smjese 13, brašna za druţinu 40, soĉivica 1 mjera, maslinovog ulja 180 funti, svinjetine 200 funti, maslaca 600 funti, rastopljenog loja 27 funti, soli 200 funti, suhe ribe 20 funti, cijelih šunki 15 komada, domaćeg sira 47 komada, kiselog zelja 5 i pol kaca.375</s>
<s>Franjo Kanotay, assessor banskog stola, duguje samostanu kamate na glavnicu 435 for. za razdoblje od 1774. do 1781. godine; rok za plaćanje 13. sijeĉanj</s>
<s>Stjepan Poka, poreznik zaladske ţupanije, duguje kamate od glavnice 900 for. za 1781. godinu; rok za plaćanje 7. listopada Donat Lukavski duguje kamate od glavnice 500 for., za razdoblje od 1778. do 1780. godine</s>
<s>Udovica grofa Aleksandra Malenića duguje kamate od glavnice 1000 for. za razdoblje od 1780. do 1782. godine; rok za plaćanje 21. travanj</s>
<s>Grof Josip Keglević duguje kamate od glavnice 237 for., za razdoblje od 1777. do 1783. godine; rok za plaćanje 30. travanj Stjepan Ĉerenko, podţupan varaţdinske ţupanije, duguje kamate od glavnice 500 for. za razdoblje od 1776. do 1782. godine; rok za plaćanje 6. oţujak</s>
<s>Grofovi Ladislav i Ljudevit Erdödy duguju kamate od glavnice 1000 for. za razdoblje od 1776. do 1781. godine; rok za plaćanje 26. oţujak</s>
<s>Grof Julije Keglević duguje kamate od glavnice 1000 for. za razdoblje od 1779. do 1781. godine; rok za plaćanje 10. studeni 150</s>
<s>12.</s><s>Antun Zebić duguje kamate od glavnice 5360 for. za razdoblje od 1780. do 1781. godine; rok za plaćanje 20. prosinac 536</s>
<s>Zaostale kamate iznosile su 1815 for. i 7 gr, a pasivnih dugova samostan nije imao.376 Popis redovnika u ĉakoveĉkom samostanu 1770. godine Iz oĉuvanog popisa redovnika samostana Catalogus Personarum Religiosorum Ordinis Monachorum s. Pauli primi Eremitae Provinciae Croaticae Officia et dislocationem per Monasteria exhibens Anno 1770., doznajemo koji su redovnici te godine bili u Ĉakovcu i koje su sluţbe obnašali:</s>
<s>o. Demetrije Győry (podprior), o. Nepomućen Lacković (korist, ladanjski propovjednik), o. Isidor Bubanić (korist, ladanjski propovjednik).377 Iako vidimo da je prema ovom popisu 1770. godine bilo 16 redovnika, Kamilo Doĉkal u svojoj povijesti Lepoglavskog samostana prenosi izvješće provincijala Vincenija Halaszya u kojem stoji da ih je te godine u ĉakoveĉkom samostanu bilo 15.378 To moţemo protumaĉiti ĉinjenicom da su se redovnici u pavlinski samostanima izmjenjivali, te da su i te godine zasigurno neki od njih pristigli u samostan, a neki su ga napustili.</s><s>Kako vidimo samostan je imao velik broj redovnika, jer je redovni broj u provincijalnim samostanima bio 12.</s><s>Ovaj popis nam donosi i organizaciju poslova meĊu njima, pa tako doznajemo da su se jedni bavili upravom samostana, drugi propovijedanjem, a treći ekonomijom.379</s>
<s>Pavlinski samostan ukinut je dekretom cara i kralja Josipa II. 1786. godine, a o ukinuću samostana sastavljen je zapisnik, koji nam se u cijelosti oĉuvao.380 Iz njega doznajemo mnoge pojedinosti o dogaĊanjima u periodu od 20. oţujka do 10. kolovoza 1786. godine, odnosno o redoslijedu i naĉinu preuzimanja posjeda, te pokretne i nepokretne imovine samostana.</s>
<s>Dana 10. kolovoza došao je u samostan kraljevski komesar Ignacije pl. Kovachoczy zajedno sa komisijskim pristavom Ignacijem Grahovcem, vrhovnim slavonskim tridesetniĉarom (tricesimatorom) u Nedelišću.</s><s>Komesar je prvo zvonima pozvao u blagovaonicu sve redovnike gdje im je proĉitao dekret cara i kralja Josipa II. o ukinuću reda, a istog dana zaprimio je sav crkveni „sveti“ i sav samostanski svjetovni namještaj, arhiv, ţiveţne namjernice i podrum, odnosno svu pokretnu i nepokretnu imovinu za Vjerozakonsku zakladu.381</s>
<s>Sva nepokretna imovina predana je Ignaciju Grahovcu, a onda dana na upravljanje Ignaciju Riglspergeru, komorskom provizoru, koji je bio višegodišnji oficijal ĉakoveĉkog vlastelinstva.</s><s>Kao takav dobro je poznavao samostanske posjede koji su sada bili podvrgnuti Dvorskoj komori, te je od njega isti dan zatraţena prisega vjernosti.382 Budući da se predvidjelo da Riglsperger neće moći samostalno upravljati ovako prostranim i razbacanim vlastelinstvom, dodijeljen mu je Franjo Jelaĉić kojeg su preporuĉili kao vrsnog radnika i ekonoma, i to u svojstvu kljuĉara i kontrolora na pomoć provizoru, te je i on isti dan morao poloţiti prisegu vjernosti.383 Komisija je već prvog dana u popodnevnim satima otišla u Štrigovu da zaprimi crkvu svetog Jeronima.</s><s>Ona je preuzeta narednog dana zajedno sa stambenom zgradom, te sa svim „svetim“ i profanim namještajem, a komisija je preuzela i sve zemljišne posjede.384 to zbilo 20. oţujka 1788. godine (SEKULIĆ, A. (2010), p. 45), ali kako već na slijedećoj stranici navodi 1786. godinu, moţemo slobodno zakljuĉiti da je kod navoĊenja godine došlo do tiskarske greške.</s><s>Nakon toga vratili su se u svetu Jelenu, gdje je dana 22. oţujka komesar zatraţio da samostanski poglavari i svi redovnici poloţe prisegu oĉitovanja, propisanu od cara zvanu juramentum manifestationis, da će predati svu sebi povjerenu imovinu, da neće ništa zatajiti i da će odati svaku zataju, za koju će bilo gdje i bilo kada saznati, a istu prisegu morala je poloţiti i sva samostanska druţina.</s><s>Prema carskom indultu svim redovnicima koji su poloţili zavjete dozvoljeno je ostati u samostanu 5 mjeseci, raĉunajući od dana objave ukinuća, te im je doznaĉena odreĊena koliĉina novca za hranu, odjeću i piće, no ne i za ogrjevno drvo.</s><s>Za one koji nisu poloţili zavjete predviĊena je jednokratna svota od 150 for., a morali su napustiti samostan u roku od 4 tjedna, pri ĉemu su sa sobom smjeli ponijeti samo ono što su u samostan i donijeli.</s><s>Svećenicima i onima koji imaju redovniĉke ĉasti i sluţbe bilo je dozvoljeno napuštanje drţave, za što bi primili iz drţavne blagajne putnicu i putni trošak prema daljini mjesta putovanja, no u tom sluĉaju ne bi imali pravo na mirovinu.</s><s>Za one koji ostaju bila je predviĊena mirovina, kao i pripomoć za odijelo, uz napomenu da će se isto doznaĉivati pojedinaĉno na pismenu zamolbu i uz opis prilika.</s><s>Komesar je naloţio da se zakladne mise trebaju sluţiti i dalje, a poglavar samostana bio je u obvezi krajem svakog mjeseca izraditi popis odsluţenih misa, te ga dostaviti Namjesniĉkom vijeću, koje će potom doznaĉivati nagradu.385</s>
<s>Komisija je 23. oţujka dostavila zapisnik o ukinuću ĉakoveĉkog samostana Namjesniĉkom vijeću, a isti dan zapoĉelo je i preuzimanje imovine samostana prema propisanom obrascu naputka.</s><s>Najprije je otvorena blagajna u kojoj je ukupno bilo 825 for. i 22 kr, od ĉega se svota od 18 for.</s><s>30 kr morala ostaviti kod ĉuvara crkve, ali kako crkva svetog Jeronima nije imala svog ĉuvara, nego se oduvijek sav crkveni novac ĉuvao o samostanu, odreĊeno je da će se sav novac poslati poreznom komorskom uredu u Budim.386</s>
<s>Komisija je 24. i 25. oţujka pregledavala obveznice kako bi se ustanovilo što pripada samostanu, što crkvi sv. Jelene, a što crkvi sv. Jeronima, te je utvrĊeno da na obveznicama ima 26 612 for., a njihov popis poslan je komorskom poreznom uredu u Budim.</s><s>Komisija je izradila i nacrt za tabelu plaća novog ĉinovništva i druţine, potrebne za voĊenje novog komorskog vlastelinstva ukinutog ĉakoveĉkog samostana.387 Dana 26. oţujka komisija je istraţivala dugove samostana, a za to je zatraţena i pomoć priora.</s><s>Naredna dva dana popisivane su crkvene dragocjenosti, srebrnina, dragocjenije posuĊe i sliĉno.</s><s>Nije pronaĊeno većih dragocjenosti, a od samostanske srebrnine bile su 32 manje stolne ţlice, 2 veće ţlice, 9 manjih za kavu, 5 i pol pari noţeva, 2 soljenke, a sve je ukupno procijenjeno na 89 for. i 50 kr Od toga je izluĉeno ono što je potrebno za vršenje bogosluţja u ukinutoj samostanskoj crkvi, a popis stvari poslan je komorskom poreznom uredu u Budim.388</s>
<s>Komisija je 29. i 30. oţujka ureĊivala plaću pavlinskim redovnicima i posluzi, prema banskom odgovoru od 23. oţujka.</s><s>Prioru i podprioru doznaĉavat će se dnevno 1 for., a ostalima 40 kr i to u narednih 5 mjeseci koliko će još boraviti u samostanu.389 U periodu od 31. oţujka do 12. travnja komisija je popisivala samostan i sve pojedine samostanske zgrade, njihov inventar i sve prirodnine naĊene tamo.390 Dana 13. travnja primljen je novi naputak prema kojem je komisija morala pregledati cijeli dosadašnji postupak, te ga upotpuniti u skladu s njim.</s><s>Sukladno tome, naredna dva dana prireĊivane su nove tabele i novi formulari.391 Dana 18. travnja komisija je pripremala oglase za draţbu samostanskog blaga i prirodnina koje se nisu mogle ĉuvati.</s><s>Narednog dana sastavljen je upit Dvorskoj komori koliko je blaga i prirodnina potrebno izluĉiti od draţbe za voĊenje gospodarstva.</s><s>Slijedećeg dana sastavljen je popis svih starijih i novijih sluţbenih knjiga ĉakoveĉkoga samostana, protokola, urbara, dnevnika i regesta.392 U periodu od 20. do 22. travnja izraĊene su tabele samostanskih glavnica i obveznica, pa je temeljem isprava, knjiga i usmenog razjašnjenja utvrĊeno što spada u samostan, što na crkvu svete Jelene, a što na crkvu svetog Jeronima.</s><s>Naredna dva dana komisija je u Štrigovi popisivala liturgijsko posuĊe, dragocjeno ruho i ukrase crkve, te je izluĉila što je potrebno za vršenje sluţbe, a ostalo je pripremila da se sa samostanskim novcem prenese u Budim.393</s>
<s>Dana 24. travnja stiglo je rješenje Kraljevskog vijeća od 4. travnja kojim ono uzima na znanje ureĊenje naknada pavlinima kroz 5 mjeseci zajedniĉkog boravka.</s><s>Isti dan stigla je prituţba pavlinskog zakupnika u vinogradu Forgaĉ, koji sada pripada Dvorskoj komori, da mu je ekonom vlastelinstva grofa Althana nasilno otvorio baĉvu u krĉmi, te da je iscurilo sve vino.</s><s>Komisija je zatraţila od ekonoma da mirnim putem nadoknadi štetu.394 Od 25. do 27. travnja komisija je procjenjivala crkvene dragocjenosti (posuĊe, ruho) prema novom naputku, jer se bliţio dan kada će sve dragocjenosti samostana i crkvi svete Jelene i svetog Jeronima biti poslane u Budim.</s><s>Pozvani su struĉnjaci da izvrše procjenu predmeta, te je saĉinjen inventar s naznakom predmeta, njegovih svojstava i vrijednosti.</s><s>Narednog dana ureĊivalo se pitanje obveznica Tome Nádasdya koji je varaţdinskom pavlinskom samostanu dugovao 1200 for., a ĉija obveznica je prvo glasila na ĉakoveĉki samostan.</s><s>U rješavanju tog pitanja dogovarala se varaţdinska i ĉakoveĉka komisija.395 U periodu od 27. travnja do 1. svibnja vršena je procjena samostanskog blaga koje je bilo namijenjeno draţbi, te je sastavljen inventar s cijenama, a kako je to bio opseţan posao unajmili su pomoć i to za 12 for. mjeseĉne plaće.</s><s>Draţba samostanskog blaga i sve prirodnine obavljena je 2. i 3. svibnja, a prema navodu komisije išla je brţe od svih oĉekivanja.</s><s>Rješenje Kraljevskog vijeća od 11. travnja stiglo je 3. svibnja, a njime je odreĊeno da se do daljnjeg ne smije prodavati ništa od samostanske imovine.396 Dana 4. i 5. svibnja ubirali su dugove svih onih koji nisu na draţbi isplatili pune iznose, ĉime je draţba završena.</s><s>Postignut je ukupni dobitak od 1211 for. i 7 i 3/4 kr U periodu od 6. do 8. svibnja vršen je popis inventara svih stvari crkve svetog Jeronima, a komisija je smatrala da se sve dragocjenosti moraju poslati u Budim, jer crkva nema svog ĉuvara ni svoje blagajne.397</s>
<s>Rješenje Kraljevskog vijeća od 18. travnja stiglo je 8. svibnja, a njime se ureĊuju plaće posluge ukinutog samostana, koja je zadrţana radi daljnjeg voĊenja gospodarstva.398 Dana 10. svibnja sastavljao se inventar o svemu što se prigodom transporta poreznog novca šalje u Budim, a to je gotovina novca, sve obveznice, samostanska srebrnina, dragocjenije sveto posuĊe, dragocjenije crkveno ruho, a sastavljeni inventar se šalje Kraljevskom namjesniĉkom vijeću.399</s>
<s>U periodu od 11. do 13. svibnja komisija je istraţivala zakladne obveznice ukinutog samostana, jer nisu za sve obveze postojali zakladni listovi, pa su istraţivali knjige poboţnih zaklada i protokole, o ĉemu je sastavljena tabela.400 Od 14. do 17. svibnja sastavljen je pregledni popis svih pismenih isprava koje se tiĉu samostanskih posjeda, da se komorsko vlastelinstvo moţe braniti protiv neprestanog zauzimanja od strane vlastelinstva grofa Althana.401 U periodu od 18. svibnja do 5. lipnja izvršena je inventarizacija sve prirodnine i sve pokretne imovine u samostanu i u Štrigovi.</s><s>Uz pomoć priora i onih kojima je pojedini predmet bio povjeren, sastavili su vještaci toĉan popis s opisom i procjenom.</s><s>Obavljena su i druga uredovanja, pa je tako umjesto kuratora rezidencije u Štrigovi o. Sebastijana Šimunića, koji je bio slab i boleţljiv, postavljen kao ĉuvar popisanih stvari Josip Halušković, koji će uz to nastaviti i zapoĉete radove oko popravka krova na tamošnjoj rezidenciji.402</s>
<s>Dana 6. i 7. lipnja sastavljene su tabele o imovini samostanske crkve svete Jelene, koja je nakon ukinuća samostana trebala postati filijalna.</s><s>Dragocjenije stvari poslane su u Budim, pa je sada sastavljen popis preostalih stvari, koje su uz revers predane podprioru.</s><s>U to vrijeme stiglo je i Rješenje o prihvaćanju Josipa Haluškovića za ĉuvara i upravitelja rezidencije svetog Jeronima, koji će biti podvrgnut komorskom provizoru.403 U periodu od 8. do 18. lipnja sastavljen je novi katalog samostanske knjiţnice.</s><s>Novi katalog obuhvatio je 788 knjiga koje je komisija procijenila ukupno na 47 for. i 45 kr404 Proraĉun koliko ĉakoveĉki redovnici trebaju dobiti za nabavu odijela izvršen je 18. lipnja, jer se primicalo vrijeme njihova odlaska.405 Narednog dana komisija je istraţivala da li samostan ima kakvo staro pravo vinotoĉja i prodaje rakije i piva.</s><s>Bivši prior je odgovorio da ima samostan svoju krĉmu s pravom toĉenja vina i rakije, koja je iznajmljena.</s><s>Komisija je odluĉila zadrţati zakupnika, a za vino u podrumu odluĉeno je da se ima ĉuvati u zabiljeţenoj koliĉini, oduzimajući 5 kabela u ime nadotakanja, prema toĉci 33. naputka.406 U periodu od 20. do 22. lipnja sastavljeni su inventari svih stvari koje se nalaze u ćelijama pojedinih redovnika, jer prema kraljevskom indultu svaki redovnik smije ponijeti sa sobom ono što se nalazi u njegovoj ćeliji, bilo kao njegovo vlastito ili kao samostansko za svakodnevnu uporabu.407</s>
<s>Bivši prior sastavio je 23. lipnja popis odsluţenih zakladnih misa, koji je poslan Kraljevskom vijeću sa zamolbom da se redovnicima doznaĉi odšteta koja im pripada prema naputku i koju oni potraţuju.</s><s>Isti dan komisija je sastavila predstavku za bana sa zamolbom, da se nekadašnjim samostanskim, a sad komorskim podloţnicima i zakupcima krĉmi, ishodi naknada za štete što im je nanijelo vlastelinstvo grofa Althana uništavajući njihove baĉve i prolijevajući vino.</s><s>Ukupna šteta iznosila je 117 for. i 3 kr.408 Komisiji je 24. lipnja stigao upit da li se u samostanu nalazi imovina koja ne pripada samostanu, te da se takva popiše i preda blagajni pokrajine.</s><s>Komisija je odgovorila da nema takve imovine.409</s>
<s>Komisija je 25. lipnja pregledavala opise i procjene raznih majstora i struĉnjaka o stanju samostanskih zgrada.</s><s>Potuţila se na to da su zgrade izvana i iznutra zapuštene, osim crkve svetog Jeronima i tamošnje rezidencije, te hangara u svetoj Jeleni.</s><s>Neke zgrade trebaju popravke, a neke bi trebalo srušiti da se same ne sruše, pa sagraditi nove i to na boljem mjestu.410</s>
<s>Narednog dana stigao je dopis Kraljevskog vijeća od 30. svibnja. (br.22.980), da pavlinski svećenici koji ţele preuzeti duhovnu pastvu ili školsku katedru, smiju izaći iz samostana i prije predviĊenog roka od 5 mjeseci, pa im se imaju doznaĉiti plaće.</s><s>Komesar je odgovorio da niti jedan redovnik neće prije vremena izaći iz samostana, već bi ţeljeli ovdje u neradu do smrti besposliĉariti.411 U periodu od 27. lipnja do 1. srpnja sastavljen je popis, opis i procjena gospodarskih zgrada na majurima i vinogradima.</s><s>Komesar zajedljivo piše o kolibicama, kojima svima prijeti da će se srušiti.</s><s>Sastavljen je popis kmetova na pojedinim posjedima.</s><s>Tada je bivši prior morao izvijestiti što sve samostan uţiva, po kojem pravu, te da li se što samostanu tijekom vremena otuĊilo i ĉijom krivnjom.</s><s>Prior je izjavio da samostan posjeduje zemljište na kojem je sagraĊen, zajedno sa pripadajućim posjedima Šenkovcem, Maĉkovcem i Zasadom, isto kao i kuraturu svetog Jeronima s posjedom Leskovcem, te svim pripadajućim oranicama, livadama, šumama i vinogradima, na osnovu zaklada.</s><s>Polovicu mlina na Muri samostan posjeduje po ugovoru s udovom Bernarda Bedekovića od 1752. godine na 32 godine na osnovu zaloga, a taj je rok istekao 1784. godine.</s><s>Samostan posjeduje jednu livadu preko Mure po legatu Nikole Milašinĉića, ali je kasnije pod priorom o. Davidom Paraghyom priznata tek kao zakup.412 Nekoć je samostan posjedovao jedan mlin u Kriţovcu sa tri kmetska selišta.</s><s>Nadalje, je posjedovao devet promontorija ili vinogradskih brijegova: Zasad, Markovĉina, Ferkanovci, Pleškovec, Vuĉetinec ili Bratovĉina, Lopatinec, Dragoslavec, Prekopa i Bratski vrh, sve to jure fundationali.</s><s>Sve je to samostan izgubio, odnosno obitelj Zrinski mu je silom otela te vinograde, a nakon 100 godina borbe priznala je samostanu 100 vjedara vina godišnje.</s><s>Prior je napomenuo da samostan ima posjedovno pravo na zemljište Fraterska Meka, koje pripada kuraturi svetog Jeronima.</s><s>To je zemljište 1780. godine ugrabila uprava vlastelinstva grofa Althana razorivši kuću kmeta na tom zemljištu.</s><s>Nadalje, samostan ima pravo na zemlju zvanu Jug od tri jutra u Dubravi blizu Krištanovca, koju mu je grof Althan oteo.</s><s>Napomenuo je i da je samostan imao pravo tjednog trga pred samostanom, a koju je vršio i po izumrću obitelji Zrinski, ali im je tu povlasticu u novije vrijeme oteo zapovjednik ĉakoveĉke tvrĊave.</s><s>Samostan je ostao lišen i dvije novije zaklade, jedne pokojnog Aleksandra Kukuljevića, koji je samostanu oporuĉno ostavio altariju od 911 for. i 46 kr za svete mise.</s><s>Njegova sestra Barbara podigla je parnicu i dobila spor, te joj je samostan morao 1782. godine isplatiti cijelu altarijsku glavnicu.</s><s>Druga je zakladnica pokojnog grofa Adama Zrinskog i Luke Fenyessy u svoti od 650 for. s obavezom da se sluţi toliko svetih misa koliko kamate budu dopuštale.</s><s>Tu je svotu 1777. godine prior o. Eugen Gomeray pozajmio pokojnom Antunu Oszterhueberu.</s><s>Samostan je ovu svotu utuţio, pa se cijela stvar sad nalazi u rukama kraljevske kurije.413</s>
<s>Komesar potvrĊuje izjave bivšeg priora, ali ne moţe samostanu oprostiti "neznanje i nemar" što su pavlini vlastelinstvu u Donjoj Lendavi prepustili livadu preko Mure koju im je ostavio Nikola Milašinĉić, unatoĉ tome što su sudovi drugaĉije odluĉili.</s><s>TakoĊer navodi da nije vidljivo iz isprava kako je samostan izgubio mlin u Kriţovcu i 3 selišta, a za onih 9 promontorija ustvrdio je da je naknada 100 vjedara vina godišnje bijedna naknada, te da kraljevski dvor nije odobrio tu naknadu, te bi se sada morao zatraţiti povratak otetih vinograda.</s><s>Komesar je dao i jednu opasku u kojoj navodi da je pavline već radi te loše nagodbe trebalo protjerati iz Ĉakovca.414 Dana 2. srpnja Komisija je izvijestila bana o svojem dosadašnjem poslovanju, a isti je dan rješavala i prituţbe majstora i obrtnika, koji su tijekom komisijskog rada prouĉavali i procjenjivali zgrade i predmete.</s><s>Jedni su bili zadovoljni dnevnicama, a drugi su traţili nadoplatu zbog svojeg većeg znanja.</s><s>Neki su opet traţili podvoz, te hranu i naknadu dangube.</s><s>Komisija je svima osigurala podvoz, koji će im dati komorski provizor, zatim hranu, te nagradu u novcu.</s><s>U tu svrhu uzete su od draţbovne svote 43 for. i 30 kr, ĉime su tada plaćeni majstori.415</s>
<s>U periodu od 3. do 30. srpnja komisija je radila na biljeţenju i opisivanju svih samostanskih zemljišta.</s><s>Sastavljene su tabele u kojima su navedeni kmetovi i zakupnici, površine njihovih zemljišta, duţnosti i drugo.</s><s>Naznaĉen je prihod i rashod posjeda, troškovi za ĉinovnike i druţinu.</s><s>Kraljevski komesar je dodao da su zgrade tako zapuštene, da ovogodišnji dohodak novog vlastelinstva neće dostajati za redovno odrţavanje samih zgrada.416</s>
<s>Vrijedno je spomenuti i opasku kraljevskog komesara da su posjedi izrazito neplodni, a takvima ih ĉini „s jedne strane gorovit, a s druge strane većinom podvodan poloţaj izmeĊu rijeke Mure i Drave, pa ako se i veći dio tog zemljišta pognoji, ĉeste kiše i potoci speru ukopani gnoj.</s><s>A ako ne to, onda magle, kojima je ovaj otok leglo i izvor, uguše nikle produkte.</s><s>Livade daju sijeno tek za konje i to sa puno šaša.</s><s>Te su livade izvrgnute poplavama, pa se sijeno i onako slabo ne moţe ni izvesti.</s><s>Rijetke su godine kada se moţe izvesti sve sijeno.</s><s>Brojni vinogradi koje vlastelinstvo dobiva, na veliku su brigu upravitelju radi nestašice teţaka, a vinogradi niti su plodni, niti im je vino osobito.“ Jedino dobro što je komesar priznao na vlastelinstvu ukinutog ĉakoveĉkog samostana su šume.</s><s>One obiluju graĊevnim i ogrjevnim drvom, a bogate su i ţirom, pa njihov prihod ako ne nadmašuje sav ostali prihod vlastelinstva, barem mu je jednak.</s><s>Komesar je ovdje komentirao i prijašnje vlasnike, jer da kuće kmetova naliĉe više pastirskim kolibicama nego kućama, a spomenuo je i priroĊenu lijenost hrvatskog i ugarskog seljaka.417 Komisija je ustanovila 8 zakupnika, od kojih petorica imaju pisane zakupne ugovore, a trojica nemaju, nego uţivaju komad zemljišta prema usmenoj pogodbi do opoziva.418 Bivše pavlinsko vlastelinstvo imalo je pravo lova u svojim šumama.</s><s>Pošto se u šumama nalazi tek nešto boljih vrsta zeĉeva i lisica i pošto su to šume okruţene šumama ĉakoveĉkoga vlastelinstva, ne moţe se pravo lova tako lako dati u zakup, niti se moţe poluĉiti veća svota.</s><s>Komisija je stavila Kraljevskom namjesniĉkom vijeću prijedlog da se za odrţavanje brojnih samostanskih zgrada u dobrom stanju (samostan, crkva svete Jelene, kapela svetog Jeronima i tamošnja rezidencija), treba novo komorsko vlastelinstvo riješiti suvišnih zgrada.</s><s>Predlaţe da se drveni hangar, koji je ruševan proda najboljem ponuditelju, drvena mlinska zgrada neka se premjesti k mlinu na Muri, gdje se radi manjka takve zgrade mora ţito spremati u tuĊe kolibe.</s><s>Zidane pak zgrade neka se daju u zakup.</s><s>Umjesto dosadašnje „špilje,“ koja dolazi pod imenom krĉma, neka se na poštanskoj cesti sagradi nova, bilo zidana bilo drvena zgrada, koja će donositi prihod.</s><s>Za samostanske oranice predloţili su da se daju u zakup iz trećine, jer nema gnoja za njihovo samostalno obraĊivanje.</s><s>Da se livadama poboljša kvaliteta sijena, te da se mogu dva puta kositi i da se moţe prirod odvoziti, treba na njima iskopati „grabe,“ makar to bio i veliki trošak, a ako to nije moguće neka se i livade daju u zakup.</s><s>Vinograd Vinicaj, koji je podvrgnut nerazmjerno visokoj gornici, neka se da najboljem ponuditelju.</s><s>Ostalih 7 vinograda, koji su opterećeni zakladnim teretima, a inaĉe su slobodni od svakog podavanja, neka se dadu montenistima, uz dogovorenu godišnju gornicu ili gotov novac.</s><s>Za šume su predloţili da se zadrţe pod vlastitom upravom, jer će se iz njih graĊevno drvo moći dobro prodati.</s><s>Nadalje neka se peku cigle i crjepovi, jer je zemlja u okolnoj periferiji takva da joj nema premca.</s><s>Tako se moţe od prodaje drva, ţirenja, cigle i crjepova zaraditi lijep dohodak.419</s>
<s>Na kraju se donosi popis ĉinovnika i sluţinĉadi koja je potrebna za voĊenje gospodarstva, te se oznaĉuju plaće i deputat za njih.420 Komisija je u unajmljivanju ĉinovnika i sluţinĉadi imala, kako zapisnik istiĉe, velike brige.</s><s>U zapisniku se kaţe: „Nevjerojatno je kako je raskošno bila plaćena samostanska sluţinĉad i kako je bila nauĉena na dobru hranu.</s><s>Nije se našao ni jedan, koji bi dalje htio sluţiti bez hrane i bez blagoslovljene kapljice vina.</s><s>Da nije komisija upotrijebila zastrašujuću varku, da će svaki, koji neće dalje sluţiti uz oznaĉenu plaću i deputat, biti predan vojsci, ne bi našla ni jednog slugu.</s><s>Stoga je komisija morala sama neko vrijeme obavljati niske poslove, dok vlasti ne pomognu.“ Komisija je uredila stvar i s provizorom, na naĉin da mu je obećala da će i ovdje dobivati 300 for. godišnje plaće i obilati deputat, kakav je imao i na vlastelinstvu grofa Althana.</s><s>Još mu je zajamĉila, da će u sluĉaju budu li samostanska dobra prodana ili dana u zakup, dobiti namještenje na drugim komorskim dobrima.</s><s>Komisija je preporuĉila ovog ĉovjeka, jer je vidjela da je vješt gospodarstvu, da govori maĊarski, njemaĉki, hrvatski i latinski, te da je vješt njemaĉkom knjigovodstvu.421</s>
<s>Dok se je ovo radilo stigao je poziv Kraljevskog namjesniĉkog vijeća od 6. srpnja da se ima sastaviti i njemu poslati popis svih redovnika dokinutog samostana s naznakom podrijetla, dobi, boravka u samostanu, zdravlju, sposobnosti, te oĉitovanja gdje ţele prebivati ili sluţiti.</s><s>Komesar kaţe da je taj posao teško išao, jer su se redovnici nećkali da daju izjave.</s><s>Ovaj je popis sastavljen 6. srpnja, a potpisali su ga kraljevski povjerenici Ignacije pl. Kovachoczy, kr. politiĉki komesar, i Ignacije Grahovec, tricesimator, komisijski pristav.</s>
<s>1. o. Anselmo Blaţinĉić, prior, roĊen u mjestu Koprivnica u Hrvatskoj, star 55 godina, redovnik 34 godine, vješt u hrvatskom i njemaĉkom jeziku (ţeli stanovati u Varaţdinu kao svećenik Zagrebaĉke biskupije); 2. o. Jakov Gašĉić, podprior, roĊen u Virju, star 44 godine, redovnik 26 godina, govori hrvatski i njemaĉki, boluje na plućima i slezeni (ţeli stanovati u Virju kao svećenik Zagrebaĉke biskupije);</s>
<s>3. o. Sigismund Noršić, propovjednik, roĊen u Samoboru, star 52 godine, redovnik 33 godine, govori hrvatski, zdrav (ţeli stanovati u Varaţdinu kao svećenik Zagrebaĉke biskupije);</s>
<s>4. o. Sebastijan Šimunić, kurator crkve svetog Jeronima, roĊen u Štrigovi, star 61 godinu, redovnik 38 godina, govori hrvatski, na pola slijep (ţeli stanovati u Štrigovi, za duhovnu sluţbu nesposoban); 5. o. Luka Matijević, prokurator, roĊen u Ivaniću u Hrvatskoj, star 54 godine, redovnik 32 godine, govori hrvatski, trpi na plućima (ţeli stanovati u Kriţevcima kao svećenik Zagrebaĉke biskupije);</s>
<s>6. o. Akvinas Szentmartonyi, svećenik roĊen u Kotoribi, star 48 godina, redovnik 31 godinu, govori hrvatski i njemaĉki, kašlje krv i ima sušicu (ţeli stanovati u Belici, nesposoban za duhovnu sluţbu);</s>
<s>7. o. Udalrik Lešćan, svećenik roĊen u ĐurĊevcu, star 51 godinu, redovnik 31 godinu, govori hrvatski, bolestan na crijevima /Darmbruch/ i inaĉe slab (ţeli boraviti u Kriţevcima, nesposoban za duhovnu sluţbu); 8. o. Konrad Spek, svećenik, roĊen u Ĉentibi, star 33 godine, redovnik 15 godina, govori madţarski, njemaĉki i hrvatski, zdrav (ţeli stanovati u Dobri, kao svećenik bilo Zagrebaĉke bilo Štajerske biskupije); 9. o. Adrijan Kolenik, svećenik roĊen u Varaţdinu, star 34 godine, redovnik 14 godina, govori hrvatski i njemaĉki, zdrav (ţeli boraviti u Zagrebu kao svećenik Zagrebaĉke biskupije);</s>
<s>10. o. Placido Kligor, svećenik roĊen u Velikoj Kaniţi, star 32 godine, redovnik 12 godina, govori madţarski, njemaĉki i hrvatski, zdrav (ţeli boraviti u Štrigovi kao svećenik Zagrebaĉke biskupije);</s>
<s>11. o. Ambrozije Bedeĉić, svećenik, roĊen u Kriţevcima, star 27 godina, redovnik 9 godina, govori hrvatski, zdrav (ţeli boraviti u Samoboru kao svećenik Zagrebaĉke biskupije);</s>
<s>12. fra Herman Eichinger, sakristijan, roĊen u Schonerdinu u Bavarskoj, star 54 godine, redovnik je 24 godine, govori njemaĉki, bolestan na plućima i kamencima (ţeli stanovati u Varaţdinu).422</s>
<s>Na hrvatskom jeziku potpisala ju je sva samostanska druţina: Matija Hunjadi (kljuĉar), Matija Richtar (kuhar), Valentin Topljak (lugar), Mihajlo Jurĉek (podkuhar), Katarina Digolica (upraviteljica majura), Marijana Obad (majurska sluţavka), Bartol Novak, (biroš prvi), Ivan Trnovĉanec (biroš drugi), Juraj Smolnjak (koĉijaš i lovac), Jakov Stazić (vrtlar), Anka Puĉko (druga sluţavka), Mihajlo Zajec (svinjar), Ladislav Jaković (špan), Andrija Cehola (koĉijaš), Imbro Škvorc (lugar) i Lovro Tomašić (pećar).428 Zapisnik se dalje nadovezuje da u samostanu boravi 11 svećenika i 1 laik.</s><s>Komesar veli dalje zajedljivo da bi se gotovo svi upisali kao invalidi, ali priznaje bolest i potpunu nesposobnost samo o. Sebastijanu Šimuniću, koga inaĉe hvali da je svojim trudom i oĉinskim novcem popravio crkvu svetog Jeronima i tamošnju rezidenciju, pa ga preporuĉuje posebnoj milosti Namjesniĉkog vijeća.</s><s>Priznaje nesposobnost i o. Akvicu Szentmartonyiu i o. Udalriku Lešćanu, pa predlaţe da im se da obiĉna propisana mirovina.</s><s>Prior o. Anselmo Blaţinĉić, podprior o. Jakov Gašćić, propovjednik o. Sigismund Noršić sposobni su da preuzmu negdje duhovnu sluţbu ili da preuzmu ţupe.</s><s>O. Konrad Spek, o. Andrija Kolenik, o. Placido Kligor i o. Ambrozije Bedeĉić su mlaĊi svećenici, koje moţe duhovni stol smjesta aplicirati prema njihovoj sposobnosti i zaslugama.</s><s>Komisija je predloţila namjesniĉkom vijeću ovom zgodom i svotu potrebnu za nabavu odijela redovnicima koji izlaze iz samostana, uzevši u obzir prilike vremena i skupoću robe.429</s>
<s>Dana 10. srpnja razmišljala je komisija o naĉinu kako da se namještaj crkve svete Jelene i svetog Jeronima preda novom kuratoru i kako da se naĊene obveznice otpreme namjesniĉkom vijeću.</s><s>Inventar svih tih predmeta poslan je već 10. svibnja namjesniĉkom vijeću u Budimu, od koga je stiglo rješenje od 13. lipnja da je inventar primilo na znanje.430</s>
<s>Od 17. do 23. srpnja komisija je odgovarala višim vlastima na razne upite, kao na upit o obavljenoj draţbi samostanskih pokretnina, o privatnoj imovini Hrvatske pavlinske provincije i sliĉno.</s><s>Dana 23. srpnja poslan je Kraljevskom namjesniĉkom vijeću popis odsluţenih zakladnih misa u vremenu od 20. lipnja do 23. srpnja.431 Dana 28. srpnja komisija je primila rješenje Kraljevskog namjesniĉkog vijeća od 11. srpnja kojim se za odijela bivših ĉakoveĉkih pavlina prije odlaska odreĊuje svota od 100 for.</s><s>Dva dana nakon toga odgovaralo se na upit da li je u ĉakoveĉkom samostanu bilo pavlina uĉitelja ili profesora, a kako nije bilo niti jednog, komisija nije mogla poslati zatraţene podatke o takvim osobama.432</s>
<s>Dana 31. srpnja pozvan je podprior da sastavi troškovnik o izdacima za obavljanje sluţbe boţje u crkvi svete Jelene, koja se do sada dok su redovnici još na okupu obavljala.</s><s>Taj troškovnik poslan je poreznom uredu u Budimu na isplatu.433 Kraljevski komesar izlio je 1. kolovoza svoju ţuĉ na bivšeg priora tuţeći se na njegovu „lijenost i zlobu.“ Kad je naime spremao stvari svoje ćelije na odlasku, našao je u pretincu ormara još neke isprave, pa ih je 21. srpnja uruĉio komisiji.</s><s>Komisija je radi toga morala ispravljati već sastavljene izvještaje i produljiti svoj i onako „dosadan“ boravak u samostanu.434</s>
<s>Komisija je 10. kolovoza završila svoj rad.</s><s>Novomu provisoru, koji je već 1. lipnja predao jamĉevinu od 500 for., uruĉen je inventar svih realiteta dokinutog samostana, kao inventar predmeta, svota od draţbe prirodnina koje se nisu mogle ĉuvati, svota primljena od priora.</s><s>O svemu je novi provisor sa svojom ţenom morao napisati potvrdu.</s><s>Zapisnik komisijskog rada, koji je trajao od 20. oţujka do 10. kolovoza potpisali su Ignacije Kovachoczy, kr politiĉki komesar, i Ignacije Grahovec, kr tridesetniĉar (tricesimator).435 Samostan svete Jelene kod Ĉakovca imao je prilikom ukinuća slijedeću imovinu: samostan i crkva svete Jelene, oboje procijenjeno sa 20.362 for.</s><s>39 kr vrt kraj samostana u površini od 3 i pol jutra procijenjen sa 4 for.; selo Šenkovec sa 46 jutara;</s>
<s>selo Maĉkovec sa 322 i 3/4 jutra; selo Zasad sa 44 jutra; selo Leskovec sa 2 i 1/8 jutra (sva 4 sela zajedno 414 i 1/8 majur i vinograd Rimšćak s kućom i gospodarskim zgradama, koje su procijenjene sa 65 for., kojem pripada majurski vrt od 3/4 jutra i šuma 6 i 3/4 jutra, a prihod vinograda je 25 vjedara, što ĉini raĉunajući 1 vjedro 15 kr, 6 for. i vinograd Švarc s kućom i vrtom, procijenjen na 43 for., kojem je godišnji prihod vinograda 23 vjedra što ĉini raĉunajući 1 vjedro 15 kr, 5 for. i 45 kr; vinograd Tomaško s kućom i vrtom, procijenjen sa 21 for., kojem je godišnji prihod vinograda 15 vjedara, što ĉini raĉunajući 1 vjedro sa 15 kr, 3 for. i 45 kr; vinograd Falussy s kućom, vrtom i zemljištem, procijenjen sa 241 for., kojem je godišnji prihod 30 vjedara, što ĉini raĉunajući 1 vjedro 15 kr, 7 for. i 30 kr; vinograd Vinicaj s kućom, voćnjakom i zemljištem, procijenjen sa 77 for., godišnji prihod 45 vjedra, što ĉini raĉunajući 1 vjedro sa 15 kr, 11 for. i 15 kr; vinograd Juraj s kućom, voćnjakom i zemljištem, procijenjen sa 20 for., godišnji prihod 33 i 1/4 vjedra vina, što ĉini raĉunajući 1 vjedro sa 15 kr, 8 for. i 18 i 3/4 vinograd Forgaĉ s kućom, voćnjakom i zemljištem, procijenjen sa 14 for., godišnji prihod 20 vjedara, što ĉini raĉunajući 1 vjedro sa 15 kr, 5 for.; vinograd Fadan s kućom, voćnjakom i zemljištem, procijenjen sa 174 for., godišnji prihod 11 vjedara, što ĉini raĉunajući 1 vjedro sa 15 kr, 2 for. i 45 kr.</s><s>Samostan je dakle imao svoju stambenu zgradu i crkvu u vrijednosti od 20 362 for. i 39 kr, vrt od 3 i pol jutra, 4 sela sa 414 i 1/8 jutra zemljišta, te 8 vinograda, Rimšćak, Švarc, Tomaško, Falussy, Vinicaj, Juraj, Forgaĉ, i Fadan.</s><s>S Rimšćakom je bio spojen i majur.</s><s>Od vinograda je dobivao godišnje 202 i 1/3 vjedra vina.436 U crkvi svete Jelene kod Ĉakovca bila su prema zapisniku Kraljevske komisije prigodom ukinuća reda 4 oltara: veliki oltar, vrlo star, koji je bio procijenjen na samo 5 for., boĉni oltar svete Marije i boĉni oltar svetog Pavla, svaki procijenjen na 2 for., te oltar svetog Kriţa procijenjen na 20 for. i 30 kr437</s>
<s>Sluţbenom zapisniku komisije o ukinuću ĉakoveĉkog samostana priloţen je spis o prihodima i rashodima samostana, pa su tako prihodi samostana slijedeći: PRIHODI SAMOSTANA</s>
<s>Zakupnina kuće u Maĉkovcu, što je sada ima Stjepan Varga Zakupnina maĉkoveĉkih i leskoveĉkih kmetova od mesnica, krĉmi i zemljišta</s>
<s>11.</s><s>Doprinos samostana za generala, njegovu vizitaciju i kapitul 12.</s><s>Doprinos samostana za provincijala i njegovu vizitaciju 13.</s><s>Za uzdrţavanje pavlinskih studenata u Zagrebu 300</s>
<s>18.</s><s>Za zaĉine i druge kuhinjske potrepštine 19.</s><s>Za popravak pokućstva, rubenine u blagovaonici, ćelijama i kuhinji</s>
<s>24.</s><s>Vlastelinstvu ĉakoveĉkom u ime zakupa za mlin na Muri 25.</s><s>Istom vlastelinstvu u ime gornice od vinograda Vinicaj 26.</s><s>Izdatak za radnike u vinogradima, jer nisu bili dostatni urberijalni radnici</s>
<s>Prema procjeni struĉnih majstora crkva svetog Jeronima u Štrigovi imala je 1786. godine ĉetiri oltara i to: glavni oltar svetog Jeronima, procijenjen na 16 for., boĉni oltar svetog Vida procijenjen na 18 for., boĉni oltar svetog Benedikta procijenjen na 18 for. i boĉni oltar svetog Sebastijana procijenjen na 35 for.</s><s>U crkvi je bila propovjedaonica, procijenjena na 20 for.</s><s>Nadalje su u crkvi bile orgulje sa 6 registara bez pedala procijenjene na 70 for.</s><s>U tornju crkve bila su 4 zvona: najveće zvono od 6 centi i 85 funti procijenjeno je na 205 for. i 30 kr, drugo zvono vagalo je 4 centa i 18 funti, procijenjeno na 125 for. i 24 kr, treće ili srednje zvono vagalo je 1 centu, a procijenjeno je 30 for., ĉetvrto ili malo zvono vagalo je 80 funti, a procijenjeno je na 24 for.440 Crkva svetog Jeronima imala je ovo sveto posuĊe: 1 pozlaćenu srebrnu monstrancu tešku 59 lota, a procijenjenu na 44 for. i 15 kr; 1 pozlaćeni srebrni ciborij teţak 6 i 15/16 lota od 11 lotnog srebra, procijenjen na 6 for. i 21 kr; 1 pozlaćeni srebrni ciborij teţak 25 lota, od 9 lotnog srebra procijenjen na 18 for. i 45 kr; 1 srebrni kaleţ s patenom teţak 25 i 1/4 lota, od 6 lotnog srebra, procijenjen na 12 for. i 37 i pol kr; 1 srebrni kaleţ s patenom teţak 21 i 3/4 lota od 13 lotnog srebra, procijenjen na 26 for. i 6 kr; 1 srebrni kaleţ teţak 37 lota, od 10 lotnog srebra, procijenjen na 30 for. i 50 kr; 1 pozlaćeni srebrni kaleţ s patenom teţak 24 i 4/8 lota, od 13 lotnog srebra, procijenjen na 29 for. i 24 kr; 1 pozlaćeni srebrni kaleţ s patenom teţak 27 lota, od 10 lotnog srebra, procijenjen na 22 for. i 57 kr, i 1 srebrna svjetiljka teška 60 lota, od 7 lotnog srebra, procijenjena na 28 for.441</s>
<s>438 U ukupnom zbroju rashoda samostana pogrešno je upisano 2640 for. i 12 kr, jer ukupan zbroj iznosi 439 Ovaj pregled prihoda i rashoda sastavio prior Anselmo Blaţiĉić, 29. lipnja 1786. godine na osnovu 441 Majstori su procijenili 13 lotno srebro sa 1 for. i 12 kr, 11 lotno sa 55 kr, 10 lotno sa 50 kr, 9 lotno sa 45 Nadalje je crkva svetog Jeronima imala ovo crkveno ruho: 1 plašt za veĉernjice sa dvije dalmatike od zlatnog brokata, sve procijenjeno na 60 for.; 1 misno ruho od zlatnog brokata sa zlatnim bortama, vrijedno 30 for.; 1 misno ruho od zlatnog brokata sa svim pripadcima i lionskim bortama, vrijedno 24 for. i 1 misno ruho od bijele tkanine, podstavljeno modrom taft svilom i rubljeno zlatnim bortama, vrijedno 50 for.</s><s>Od knjiga spominje se samo 1 misal u crvenom baršunu, okovan 9 lotnim srebrom.</s><s>Samo srebro vaţe 19 i pol lota pa vrijedi 18 for. i 42 kr.</s><s>Procjenu srebra obavljao je Johann Maichlinger, zlatar iz Varaţdina.442</s>
<s>Oĉuvan je i popis svih starijih i novijih sluţbenih knjiga ĉakoveĉkoga samostana, protokola, urbara, dnevnika i regesta.</s><s>Taj je popis sastavljen prigodom raspuštanja samostana, pa ga je komisija priloţila sluţbenom zapisniku o ukinuću samostana pod brojem 2. Popis je sastavljen 19. travnja 1786. godine, a navodi slijedeće knjige: - Protocollum Monasterii Paulinorum Chaktornyensium de obligationibus piis summis inhaerentibus.</s><s>De anno 1758.</s>
<s>- Regestrum, in quo perpetua sacra pro Benefactoribus et Fundatoribus statis temporibus legenda connotata habentur.</s><s>De anno 1772. - Liber pias summas sive capitalia continens.</s><s>De anno 1770. - Liber alter praeattactas summas pias complentens.</s><s>De anno 1784. - Protocollum nonnullorum literarium Instrumentorum bona Monasterii respicientium.</s>
<s>- Liber diversorum contractum venditionalium inchoatus.</s><s>Ab anno 1771.</s><s>-Diaria in 19 corporibus annuum introitum et exitum Monasterii exhibentia - Liber perceptionis et erogationis Ecclesiae Monasterii s. Helenae ab anno 1737. continuative.</s>
<s>- Regestra duplicis ordinis reparationem, perceptionem et erogationem quanti contributionalis olim vigentis complentia. - Urbarium antiquum colonorum monasterialium in possessionibus Machkovecz, Senkovecz et Zaszad existentium de anno 1739. - Urbarium possessionis Machkovecz, Senkovecz, Zaszad et Leszkovecz respiciens antiquum cum geometrica dimensione.</s>
<s>- Urbaria bina antiqua et aliud recentius mere scarteticum proprie possessionem Leszkovecz et oppidum Strido concernentia. - Urbarium authenticum modernum, cui: a/ geometrica vinearum allodialium dimensio, b/ assignatio pascui colonis ex Machkovecz, Senkovecz, et Zaszad ex determinatione Inclyti Cottus facta, c/ accorda Paulinos et colonos ratione praestandtorum longarum vecturarum, d/ appendix ad urbarium spectans in 15 punctis consistens, adnexa habentur.</s>
<s>- Inventaria supplectilem tam Ecclesiae quam et Monasterii continentia de annis - Liber super quotannis a Conventu Patrum Paulinorum s. Helenae persolvenda jure montano Dominio Chaktornyensi.</s>
<s>- Libellus super censu a Conventu Petrum Paulinorum ad s. Helenam dominio Lendvensi pendendi a foenili trans Muram possesso. - Liber conventiones Familiae servilis Monasterii s. Helenae insertas habens.443 Samostanska knjiţnica imala je dva starija inventara i to jedan iz 1589. i drugi iz 1780. godine, ali oni se nisu meĊusobno slagali, a u knjiţnici su se nalazile knjige koje se nisu nalazile ni na jednom inventaru.</s><s>Komisija je prilikom ukinuća samostana sve knjige skupila, sloţila i obiljeţila brojem, te je sastavljen toĉan katalog.</s><s>Iz kataloga su bile izuzete knjige za dnevnu uporabu koje su se nalazile u ćelijama pojedinih otaca.444 Novi katalog obuhvaćao je 788 knjiga.</s><s>Mada dioba knjiga nije provedena detaljno, samostanske su knjige podijeljene u ove struke: 1. biblijske nauke, 2. skolastiĉka i polemiĉke teologije, 3. moralna teologija, 4. crkveno i svjetovno pravo, 5. askeza, 6. povijest, 7. filozofija, 8. literatura, 9. lingvistika 10. homiletika, 11. liturgijske knjige.</s><s>Osim ovih vaţnijih knjiga, koje su popisane u katalogu Kraljevske komisije, u ĉakoveĉkoj pavlinskoj knjiţnici bilo je i 50 bogoslovnih rukopisnih djela, 25 filozofskih rukopisnih djela i drugo (Antiphonale vespertinum, Graduale, Antiphonale, Hymni et Psalmi, Cantuale Croaticum).</s><s>Ovaj katalog potpisali su kr pol. komesar Ignacije Kovachoczy i kr trisesimator Ignacije Grahovecz, dok su svjedoci bili Ivan Vuĉak, plemićki podsudac Zaladske ţupanije i Juraj Borić, jurasor Zaladske ţupanije, a potpisali su ga i bivši prior o. Anselmo Blaţinĉić, i bivši podprior o. Jakov Gašĉić.445 Sudbina samostana nakon ukinuća</s>
<s>U periodu od 1786. do 1802. godine ovim imanjem upravljala je Dvorska komora.</s><s>Kompleks je evidentno već 1786. godine bio u lošem stanju, jer prijedlog mihovljanskog ţupnika da se franjevci presele u šenkoveĉki kompleks, a mihovljanska ţupa u Ĉakovec, franjevci odbijaju.</s><s>Kao razloge navode da je samostan tako vlaţan da u prizemlju nisu mogli stanovati ni pavlini, te da crkva i samostan zahtijevaju toliko popravaka da franjevci to ne mogu.446</s>
<s>U periodu od 1786. do 1789. godine upravitelj imanja bio je Ignacije Riegelsperger, koji predlaţe komori da se popravi krov crkve i kapele, jer su od kiše stradali svodovi, dok je crkva opisana kao vlaţna, a zidovi i ostalo kao pljesnivi.447 Unatoĉ lošem stanju samostanskih zgrada, barunu Vinku Kneţeviću svidio se poloţaj i kraj, lijepi šumski krajolik i glavna cesta koja ide posred dominija i koja je priliĉno prometna, te je zatraţio od kralja da mu se dodijeli to bivše pavlinsko imanje, koje se sastojalo od sela Šenkovec, Maĉkovec, Zasad, Knezovec, većeg dijela sajmenog središta Štrigove i obliţnjeg sela Leskovec, sa svim pripadajućim apertinencijama, kao i u vrijeme pavlina.448 Ovaj kompleks 1802. godine kralj Franjo dodjeljuje barunima Kneţević u djelomiĉnu zamjenu za njihove uzete posjede oko Graĉaca u Lici.449 U posjed pavlinskih imanja u MeĊimurju baruni Kneţević ušli su temeljem kraljeve darovnice iz 1805. godine.450 Zvonimir Bartolić navodi da je barun Vinko Kneţević imao petero braće: Jurja, Antuna, Ivana, Petra i Leopolda i dvije sestre, Marijanu i Ceciliju.</s><s>U odsutnosti baruna Vinka Kneţevića posjedom je upravljao njegov brat Ivan, jer je Vinko sve do umirovljenja dosta vremena provodio po ratištima.</s><s>Brat Antun udruţio se sa grofom Feštetićem, te je zajedno s njim ĉinio nepravde bratu, zadirkivanjem, prekoraĉenjem meĊa i neopravdanim prisvajanjem, a grof Feštetić je dao posjeći i prastare hrastove koji su bili meĊa uz novu krĉmu, kako bi prigrabio male dijelove zemlje da dobije put za ometanje godišnjih sajmova.</s><s>Zbog toga je Vinko zatraţio povjerenstvo na licu mjesta, koje je odobreno, a nakon uviĊaja on je naredio svojim seljacima da na mjestu porušenih hrastova podignu visoku ogradu, a od tog vremena nastupili su dobrosusjedski odnosi s grofom Feštetićem.</s><s>Vinko i Ivan, kao jedini vlasnici Svete Jelene i Štrigove, podijelili su imanje na naĉin da je Vinko dobio Svetu Jelenu, a Ivan Štrigovu.451 Kasnije se kao vlasnik Štrigove spominje Petar, jer je on, uz Vinka, jedini imao potomke.452 Barun Vinko je nakon umirovljenja ostatak ţivota proveo na svom imanju Sveta Jelena, gdje umire 11. oţujka 1832. godine,453 a iste godine umire i njegova ţena barunica Karolina Kneţević, roĊ.</s><s>Högger.454</s>
<s>Vladimir Brnardić i Zvonimir Bartolić donose podatak da je barun Vinko Kneţević imao dva sina, i to Aleksandra roĊenog 1810. godine, koji je 1831. godine bio kadet Kraljevske Bad Bayer dragunske pukovnije u Kaniţi, i Konstantina, roĊenog 1811. godine koji je sluţio kao kadet u II. dragunskoj pukovniji.455 Zvonimir Bartolić spominje i Vinkova sina Ivana koji umire 25. svibnja 1886. godine, za kojeg pak Vladimir Kalšan i Emil Laszowski navode da je zapravo jedini sin baruna Vinka Kneţevića.456</s>
<s>U vrijeme obitelji Kneţević ruši se crkvena laĊa i boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski.457 To je svakako bilo prije 1822. godine kada se u kanonskim vizitacijama bivša pavlinska crkva spominje kao jedna od ĉetiri filijalne kapele ĉakoveĉke ţupe.458</s>
<s>Nije sigurno kada su Vinkovi nasljednici prodali posjed Svetu Jelenu i susjedna imanja grofu Feštetiću.</s><s>Rudolf Horvat navodi da se to zbilo ubrzo nakon smrti Vinka Kneţevića, a Zvonimir Bartolić da je to bilo nakon smrti posljednjeg svetojelenskog Kneţevića 1886. godine.459</s>
<s>Podatak da je nakon smrti baruna Vinka Kneţevića svetojelenski posjed naslijedio njegov sin Ivan donosi Vladimir Kalšan, te navodi da ga je on prodao grofu Feštetiću 1857. godine, jer se na katastarskom planu iz 1859. godine kao vlasnik Svete Jelene već navodi grof Juraj Feštetić, ali da je prijenos prava vlasništva izvršen tek 15. rujna 1881. godine.460</s>
<s>Grof Feštetić nakon preuzimanja posjeda od baruna Ive Kneţevića, po svemu sudeći nije poduzeo neke veće graĊevinske zahvate na kapeli,461 ali se navodi i da su proĉelja kapele sv. Jelene poprimila svoj današnji izgled u drugoj polovini, odnosno potkraj 19.st., kada se izvode potpornjaci na svim njezinim uglovima, te slijepi prozori na sjevernom proĉelju kao kontrapunkt velikih baroknih na juţnom.462 451 Vlasnici imanja bila su sva braća Kneţević, dok su sestre namirene prilikom udaje.</s><s>Braća Jure i Petar svoje su posjede prodali Vinku, kao i Antun s kojim je Vinko imao dosta problema oko posjeda; opširnije Treba još napomenuti da je nakon prodaje posjeda Sveta Jelena, Štrigova i dalje ostala u vlasništvu obitelji Kneţević.463 Nakon I. svjetskog rata, 1923. godine grof Eugen Feštetić prodaje svoj posjed Svetu Jelenu Dioniĉkom društvu Slavonija.464 Nakon toga kao vlasnici se navode Prva hrvatska štedionica, koja je kapelu darovala Ţupaniji 1941. godine, te Općina Szentilona, koja ju je darovala Zrinyi Grupi Vitezkog reda, 1941/42. godine.465</s>
<s>Iza II. svjetskog rata vlasnik kapele svete Jelene postaje Radniĉko sveuĉilište u Ĉakovcu,466 a odlukom Skupštine općine Ĉakovec, kapela i njezin neposredni okoliš su 1966. godine preneseni kao društvena imovina u korist Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.467 Muzej MeĊimurja Ĉakovec formalno je postao vlasnik kapele i njezina neposrednog okoliša tek 1997. godine, kada mu je daruje Otvoreno uĉilište d.d., kao slijednik ranije navedenog Radniĉkog sveuĉilišta u Ĉakovcu.468 Treba još napomenuti da je kapelica svete Jelene dugo bila bez vratiju i prozora, u vrlo zapuštenom stanju, o ĉemu su svjedoĉili mnogi grafiti iz tog vremena, a bilo je i razmišljanja da se postojeći objekt sruši.</s><s>Ovu katastrofu sprijeĉio je akademski slikar i kipar Lujo Bezeredi, koji dobiva od nadleţnih vlasti ovaj objekt za potrebe kiparske radionice, te je on dao ugraditi prozore i vrata, ĉime je ovaj objekt spašen od potpune propasti.469</s>
<s>Sustavna konzervatorsko – restauratorska istraţivanja i obnova kapele 1990-tih godina bili su poticaj za provoĊenje arheoloških istraţivanja najuţeg areala samostanskog sklopa.</s><s>Za te potrebe Muzej MeĊimurja Ĉakovec postupno je otkupljivao parcele u neposrednom okolišu kapele.</s><s>Time je prekinuta dugogodišnja nebriga o kapeli, te su stvoreni osnovni preduvjeti da se samostanski kompleks istraţi, te u konaĉnici prezentira 3.3.</s><s>Izgled samostana u povijesnim izvorima Dok se o posjedima ĉakoveĉkog samostana oĉuvalo dosta izvornih isprava, o njegovom izgledu nalazimo samo sporadiĉne podatke.</s><s>Tako Ivan Kristolovec za samostan piše da je u svom poĉetku bio tijesan, ali da je pridošlo dosta novih darovnica, pa je istoĉna strana starog samostana do temelja srušena 1676. godine, te je izgraĊena nova.</s><s>Bilo je to za priora o. Franje Grabantovića, a njegovi nasljednici nastavili su gradnju, te je cijela zgrada uskrsla u boljem i ljepšem obliku, a zvonik je povišen i prekriven bijelim limom, te opskrbljen zvonima.470</s>
<s>Za vrijeme priora o. Stjepana Kérya 29. travnja 1695. godine izbio je poţar u kojem je stradala crkva i najveći dio samostana, a nekoliko grobnih spomenika od crvenog mramora koji su oznaĉavali grobove znamenitih i istaknutih muţeva, bilo je usred poţara toliko uništeno da su se kod obnove crkve morali odstraniti.</s><s>Na crkvenim zidovima visjelo je više znamenitih zastava, ali su sve stradale u poţaru, a pošteĊena je bila jedino kapela svetog Antuna, graĊena sa strane crkve, koja je stari spomenik obitelji Zrinski.</s><s>Kristolovec dalje piše da se i danas na njenom proĉelju nalaze, izazivajući ĉuĊenje, 463 O tome nam svjedoĉi oĉuvana nadgrobna ploĉa ispod pjevališta crkve sv. Jeronima u Štrigovi. herojski trofeji što ih je nad Turcima izvojevao veliki junak grof Nikola Zrinski,471 a da su nakon smrti posljednjeg potomka grofova Zrinskih, Adama, pavlini ovu grobnicu upotrebljavali kao svoju.472 Rudolf Horvat i Kamilo Doĉkal donose i podatak da su se nakon što je ĉakoveĉki samostan teško stradao u poţaru, pavlini preselili u Lepoglavu, u tamošnji pavlinski samostan.473</s>
<s>Nikola Benger o poţaru 1695. godine izmeĊu ostalog navodi, da je buknuo u kuhinji, te je kroz kuhinjski dimnjak zahvatio krov samostana, ćelije otaca i susjedne zgrade sa ţitom, a da je najgore prošla sama crkva u kojoj su izgorjeli svi oltari, propovjedaonica, orgulje, zastave i drugi plemićki znakovi koji su tamo bili pohranjeni, a da su oci mogli spasiti tek zakladne listine samostana.</s><s>Kako bi se samostan što brţe popravio imenovan je prior o. Andrija Weinacht, koji je bio radišan i spretan, pa je samostan doskora popravljen, a crkva nije bila samo pokrivena, nego je dobila i svod da se bolje osigura od vatre.</s><s>Nikola Benger navodi i dobroĉinitelje u to vrijeme, pa je tako zagrebaĉki biskup Stjepan Ţelišćević o svom trošku izgradio glavni oltar, Ivan Kukuljević dao je izgraditi boĉni oltar posvećen Blaţenoj Djevici Mariji, Ivan Pataĉić pl. Zajezda dao je izgraditi lijevi boĉni oltar svetog Pavla prvog Pustinjaka, Sigismund Lipić dao je naĉiniti propovjedaonicu, a selniĉki ţupnik Vuk Vinko Kukuljević dao je izraditi crkvena vrata od klesanog kamena (portal).474</s>
<s>Josip Bedeković, uz podatke koje donose i ostali pisci, navodi i da je u poţaru stradalo i limeno krovište kapele grofova Zrinskih, te da bi Stjepan Ţelišćević dovršio o svom trošku zapoĉeto zapadno krilo, da ga smrt nije u tome sprijeĉila.</s><s>Dalje piše da o. Andrija Weinacht nije dovršio sve popravke jer je bio premješten, pa je tako o. Juraj Logomer dovršio crkveni zvonik, te ga je povisio za dvije ili više orgija i ukrasio limenim krovom.</s><s>Drugi su darovali zvonik zvonima i satom, izgradili novu sakristiju s ormarima, dali izraditi u crkvi nove klupe, te su kapelu grofova Zrinskih, koja je ostala bez dotacije, a bila je zapuštena od svih, oĉistili od neĉistoća, pa su je obijelili skinuvši trofeje što su ih grofovi Zrinski oteli Turcima (zastave, bubnjevi, tuljci sa strelicama, lukovi i drugo), a u nju su stavili jedan stari mali oltar s kipom svetog Antuna u sredini, te dva mala boĉna oltara svete Barbare i svetog Ivana Nepomuka.</s><s>Na zidu te kapele nalazila se jedna stara slika Blaţene Djevice Marije s malim Isusom u naruĉju, koja je s vremenom postala jako štovana, a ljudi su, moleći se njoj, navodno dobivali velike milosti.</s><s>U samostanu je 1708. godine prior Vuk Ĉešković dao podići refektorij, koji je prior David Lisjak 1726. godine ukrasio krasnom celaturom i novim slikarijama.475</s>
<s>Za poţar 1695. godine Ivan Srša i Vladimir Kalšan navode da je tada gotiĉki svod u svetištu srušen pod teretom izgorjelih greda, te da je podignut novi, koji se isto nije oĉuvao, a u tim zahvatima srušen je i gotiĉki trijumfalni luk, te je na njegovom mjestu podignut novi.</s><s>Zidovi svetišta prije podizanja novog svoda povišeni su za 120 do 135 centimetara, a osim novog svoda i rasĉlanjivanja zidnih ploha pilastrima, na jugoistoĉnom zidu svetišta su umjesto dviju uskih gotiĉkih bifora, u kamene okvire ugraĊena dva nova velika prozora.</s><s>Druga dva gotiĉka prozora na istoĉnom i 471 Vjerojatno se referirajući na vrijeme kad nastaje taj rukopis, odnosno na 1738. godinu. sjeveroistoĉnom zidu svetišta bila su već ranije zazidana izvana, te su s unutrašnje strane ostavljeni kao niše.</s>
<s>Za rušenje i izgradnju novog istoĉnog krila samostana 1676. godine navode, da je ono uzrokovalo i zazidavanje otvora oratorija na sjeverozapadnom zidu svetišta (u ovom radu to je sjeverni zid svetišta), a moţda i vrata koja su iz svetišta vodila u sakristiju koja je bila u sklopu tog samostanskog krila, te da je tada zvonik bio povišen i prekriven bijelim limom.</s><s>Novi kameni portal je prilikom pretvaranja crkve u kapelu baruna Kneţevića, premješten na njezin jugozapadni zid (u ovom radu to je zapadni zid), a za mauzolej obitelji Zrinskih, da je pretvoren u kapelu Blaţene Djevice Marije, a da je do potresa 1738. godine to bila boĉna kapela svetog Antuna Padovanskog.476 U crkvi svete Jelene ĉuvale su se dvije relikvije, zajedno s listinama o autentiĉnosti, koje su imale monstrance u kojima su se na blagdane izlagale javnom štovanju, a to je bila ĉestica Svetog Kriţa koju je crkvi 1724. godine pribavio Josip Bedeković i druga ĉestica Svete Jelene Carice koju je crkvi 1725. godine pribavio David Lisjak posredovanjem Andrije Muţara, tada generalnog prokuratora rimske kurije, a kasnije generala reda.477 Pomoću donešenih darova podignut je novi oltar elegantis formae koji je bio ukusno obojen, te na pojedinim mjestima pozlaćen i posrebren, a u njega je 1744. godine stavljena štovana stara slika Djevice Marije, na kojoj Marija i Isus dobivaju srebrne i pozlaćene krune ukrašene ĉeškim draguljima.</s><s>U crkvi je osnovana kongregacija za vjernike oba spola pod nazivom Pohod Majke Boţje od Utjehe, a na osnovu papinskog brevea i uz dozvolu Ordinarija ta je kongregacija 9. travnja 1745. godine uvedena uz prisutnost brojnog puka i iz prekomurskih krajeva, koji je pohrlio u svetu Jelenu da dobije propisane oproste.478</s>
<s>Snaţan potres pogodio je MeĊimurje 30. travnja 1738. godine, a tom prigodom stradao je i ovaj samostan s crkvom, jer je bio graĊen bez metalnih spona.</s><s>Tadašnji prior Josip Bedeković krenuo je u obnovu crkve na koju je postavio ţeljezne spone, te ju je sanirao od pukotina, djelomiĉno oţbukao i oliĉio.</s><s>Na proĉelje svetišta postavio je kronogramski natpis, ĉija veća slova daju 1738. godinu:479 Natpis na proĉelju svetišta crkve ĉakoveĉkog pavlinskog samostana, koji je dao postaviti Josip Bedeković Nakon obnove crkve uĉvršćeni su zidovi istoĉnog i sjevernog samostanskog krila ţeljeznim sponama po duţini i širini, zabrtvljeni su oštećeni svodovi po sobama i hodnicima, te iznova oţbukani, popravljene su peći i kamini, kao i refektorij.480 U periodu od 1747. do 1750. godine na samostanu su izvedeni veći graĊevinski radovi, te je tada podignut kat na jugozapadnom i sjeverozapadnom krilu samostana (u ovom radu zapadno i sjeverno krilo samostana),481 s time da su radovi zapoĉeli od zvonika, te su do refektorija bili završeni već 1747. godine.</s><s>Nakon što je novo krovište pokriveno crijepom, obnovljena je i unutrašnjost samostana, a obnovljen je i cinktor koji je bio u ruševnom stanju i to od kolnog ulaza do ulaza u groblje.</s><s>Na crkvi su izvedeni brojni popravci, na prozore su stavljene ţeljezne rešetke, srušen je stari i podignut novi kor koji je bio izjednaĉen s visinom hodnika samostana, a postavljenje su i nove orgulje.482 Nakon ukidanja pavlinskog reda, u vrijeme ratova što ih je Austrija vodila s Napoleonom, samostanski kompleks sluţio je kao vojno skladište, a samostanska crkva kao pekara, dok su gospodarske zgrade bile u ruševnom stanju, što ukazuje na to da je Dvorska komora slabo marila za to gospodarstvo.483 Nakon toga barun Kneţević pretvara kompleks u dvorac, a kasnije posjed kupuje grof Feštetić.</s><s>U njegovo vrijeme nestao je gotovo ĉitav samostanski kompleks, za koji većina autora navodi da je zapravo srušen u potresu 1880. godine.484 Na terenu je tada ostalo još samo svetište samostanske crkve pretvoreno u kapelu svete Jelene koja nam se oĉuvala do danas i jedna gospodarska graĊevina srušena 1924. godine.485</s>
<s>Pavlinski samostan Blaţene Djevice Marije i svih svetih kraj Ĉakovca utemeljen je 1376. godine, ĉime njegova prva graĊevinska faza pripada kasnosrednjovjekovnom vremenu, koje odlikuju stilska obiljeţja gotike.</s><s>Iz tog perioda oĉuvao nam se ciklus zidnih slika u svetištu nekadašnje ĉakoveĉka pavlinske crkve.</s><s>Pavlinski samostan i crkvu pomogli su izgraditi ĉlanovi obitelji Lacković, te su u njihovo vrijeme izgraĊeni crkva i prvotni samostan, koji je moţda bio sa sjeverne strane zapadnog crkvenog proĉelja.</s><s>U vrijeme obitelji Celjski izvodi se prvi veći zahvat u crkvenom svetištu, a to je ugradnja sedilije i niše, te se probija otvor prema dograĊenom samostanskom krilu.486</s>
<s>Prva preliminarna konzervatorska istraţivanja slikanih slojeva u svetištu crkve, odnosno u kapeli svete Jelene, zapoĉela su još 1948. godine, a u njima su sudjelovali Ana Deanović, AnĊela Horvat i Ljubo Karaman.487 485 Gospodarsku zgradu vidio je Laszowski 1924. godine, te nam donosi njezinu fotografiju u Tijekom 1954. godine konzervatori AnĊela Horvat i Branko Luĉić izveli su istraţivanja slikanih slojeva na zidovima unutrašnjosti kapele svete Jelene, a pored potamnjelog kasnobaroknog oslika, pronašli su i ostatke gotiĉkih slikarija.488 Tada je u podnoţju sjevernog zida otkriven dio prizora Misa Svetog Grgura, a konzervatorska istraţivanja nastavljena su tek 1990-tih godina pod vodstvom tadašnjeg Restauratorskog zavoda Hrvatske.489</s>
<s>Kapela je zateĉena u izrazito zapuštenom stanju (T.V. 6 - 8), devastirane unutrašnjosti i neureĊenog okoliša, a njezini zidovi bili su vrlo visoko napadnuti kapilarnom vlagom, pljesnivi i izrazito vlaţni, dok su se ispod vrlo oštećene ţbuke nazirali tragovi nekoliko slojeva zidnih slika.490</s>
<s>Posebno su od plijesni bili ugroţeni sjeverni i sjeverozapadni zid, a na sjeverozapadnom zidu mogle su se golim okom vidjeti soli koje su dopirale i do visine od 180 cm iznad postojećeg poda.491</s>
<s>Obnova kapele svete Jelene zapoĉela je 1990. godine, a obzirom na kompleksnost lokaliteta, ĉije ureĊenje ukljuĉuje arheološka i konzervatorsko - restauratorska istraţivanja, za obnovu i sanaciju arhitekture sa zidnim slikama, formirana je interdisciplinarna ekipa koju su saĉinjavali povjesniĉari umjetnosti, arhitekti, statiĉari, konzervatori, arheolozi i restauratori, a po potrebi su bile konzultirane i druge specijalistiĉke struke.492</s>
<s>GraĊevinski radovi zapoĉeli su 1990. godine (T.V. 6) kada je izveden novi pokrov biber crijepom i nova limarija, a odmah nakon toga nastavilo se sa sanacijom konstrukcije, pa je tako u krovištu s unutrašnje strane zidova izveden AB serklaţ, a s vanjske strane uzduţ zida iznad nadprozornika, u visini pete svodova ugraĊena je zatega, te su djelomiĉno zamijenjene drvene grede na krovnoj konstrukciji.493 Sljedeći zahvat sanacije bio je usmjeren na rješenje problema vlage u zidovima, a zbog specifiĉne situacije i zahtjeva za oĉuvanjem intaknosti izvorne gotiĉke strukture zidova i temelja, te nalaza gotiĉkih fresaka, sanacijskim radovima nije se smjelo utjecati na stabilnost zidova ili ih mijenjati, što je znaĉilo da nisu dolazile u obzir metode presijecanja ili injektiranja zidova kemijskim sredstvima, ali je istovremeno trebalo osigurati maksimalno smanjivanje nivoa kapilarne vlage.</s><s>Primijenjen je sustav prirodnog prozraĉivanja na principu uzgona zraka pomoću kanala izvedenih s vanjske i unutrašnje strane temelja kapele povezanih u krovište i u kriptu, a po ovom principu dolazi do cirkulacije zraka unutar temelja, te se osigurava njihovo postupno prosušivanje.</s><s>Oko kanala za prozraĉivanje naknadno je, uz temelje kapele i mauzoleja, izvedena drenaţa spojena na gradsku kanalizaciju, dok je prije obnove proĉelja primijenjena metoda odsoljavanja zidova nanošenjem posne ţbuke.494 Zahvati na obnovi kapele trajali su u periodu od 1991. do 1997. godine, pod vodstvom struĉne ekipe Hrvatskog restauratorskog zavoda u sastavu Ivan Srša, Emil Pohl i Teodora Kuĉinac.495</s>
<s>492 Tim su saĉinjavali struĉnjaci Hrvatskog restauratorskog zavoda iz Zagreba, Konzervatorskog odjela u Zagrebu, Uprave za zaštitu kulturne baštine, Muzeja MeĊimurja Ĉakovec, tvrtke Conex d.o.o. iz Zagreba, MeĊimurje inţenjering d.d. iz Ĉakovca i Arh Gall d.o.o iz Ĉakovca.</s><s>U ovoj sanaciji unutrašnjosti kapele obnovljeni su svi vrijedni gotiĉki elementi: restauriran je gotiĉki ciklus zidnih fresaka (svi kasniji slojevi zidnih slika su gotovo u cijelosti uklonjeni, ali su ostavljeni samo fragmenti koji dokumentiraju postojanje kasnijeg baroknog oslika), sedilija, svetohranište i gotiĉki prozori.</s><s>Pod je obnovljen šesterokutnim opeĉnim tavelama koje su pronaĊene tijekom istraţivanja i pripisuju se baroknom razdoblju, sanirana je stolarija prozora i vrata, te je obnovljeno proĉelje u vapnenoj ţbuci na naĉin da se stara ţbuka gdje god je to bilo moguće saĉuvala, dok je u podnoţju kapele izveden rubni profil sokla od umjetnog kamena (gotika) ĉiji je izvorni fragment pronaĊen samo u jednom uglu uz juţni kontrafor.496 Gotiĉki oslici naĊeni su na svim zidovima kapele, osim na svodu koji je barokni i jugozapadnom zidu (u ovom radu to je zapadni zid) na kojem su vrata, a utvrĊeno je postojanje dvaju gotiĉkih slikanih slojeva.497 Raspored slikanih prizora pokazuje da je ovo tipološki i ikonografski briţno osmišljen kontekst, u kojem se jasno razluĉuje horizontalna rašĉlamba prizora, ali se na pojedinim dijelovima uoĉava i drugaĉija, vertikalna hijerarhija ĉitanja.</s><s>Slikani prizori rasporeĊeni su, osim na istoĉnoj stijeni, na ĉetiri horizontalna pojasa, s time da je donji dio najslabije oĉuvan, što onemogućava preciznije opredjeljenje njegovog sadrţaja.498 Prvi travej sjeverozapadnog zida (u ovom radu to je sjeverni zid kapele) ima oĉuvan oslik samo u II. zoni, a tu je prikazana scena Raspeća (T.VI. 1(8)).</s><s>Idući redom dalje od sjevera oko ĉitave kapele, u slijedećem polju imamo u najvišoj zoni prikaz Blaţene Djevice Marije koja doji dijete (T.VI. 1(6)), a u zoni ispod, scenu Uznesenja i Krunidbe Blaţene Djevice Marije (T.VI. 1(7)).</s><s>Na tri vertikalna polja zakljuĉka kapele imamo redom ove prikaze: prvo polje ima u najvišoj zoni prikaz Isusa Krista (T.VI. 2(2)), a u srednjoj, scenu Misa Svetog Grgura (Euharistijski Krist) (T.VI. 2(4)); drugo polje ima u najvišoj zoni prikaz Boga Oca (T.VI. 2(1)), a u srednjoj na okviru prozora likove svetica jugoistoĉnom zidu (u ovom radu to je juţni zid svetišta) oslik je oĉuvan samo fragmentarno, pa se mogu razluĉiti prikazi poprsja svetaca u drugoj zoni i to na okviru prozora (T.VI. 3(18-19)).</s><s>U posljednjem polju u najvišoj zoni, djelomiĉno je oĉuvana scena Polaganje u grob (T.VI. 3(20)), a ispod u srednjoj zoni, lijevo je prikaz Prikazanja fragmentarno oĉuvan prikaz svetog Jakova starijeg (T.VI. 3(23)).499 Ivan Srša ovaj oslik datira u drugu polovinu 14. stoljeća, s time da stariji sloj nastaje neposredno nakon izgradnje crkve, a mlaĊi nedugo nakon što je crkva stavljena u funkciju, negdje osamdesetih godina 14. stoljeća.500 Janez Balaţic izdvaja dva majstora, od kojih je prvi šenkoveĉki slikar na tragu bolonjskog zidnog, tabularnog i iluminiranog slikarstva, iz kruga Vitala da Bologna, dok je drugi šenkoveĉki slikar u likovnom izriĉaju na tragu internacionalne gotike, što je posebice vidljivo u detaljima, prikazu osjećaja kod likova i ekspresivnosti.501 499 O oslicima i konzervatorsko – restauratorskim istraţivanjima detaljnije u: SRŠA, I. (1991); SRŠA, I. 3.5.</s><s>Provedena arheološka istraţivanja</s>
<s>O prvim arheološkim istraţivanjima na ovom lokalitetu nemamo podataka, osim navoda da su ih proveli maĊarski struĉnjaci u 19. stoljeću.502 Ona su morala biti izvedena tijekom druge polovine ili krajem stoljeća, te je šteta što nije poznat opseg i rezultati tih istraţivanja.</s>
<s>Prva poznata arheološka istraţivanja ovog samostanskog kompleksa provela je 1924. godine Druţba Braće Hrvatskog Zmaja, a njihov voditelj bio je Emil Laszowski.</s><s>S tih prvih istraţivanja u Muzeju MeĊimurja u Ĉakovcu imamo oĉuvane preslike terenskih dnevnika (nije poznato gdje se ĉuvaju njihovi originali),503 a voditelj istraţivanja je dio rezultata tih istraţivanja publicirao.504 U ovim istraţivanjima sudjelovao je i inţ.</s><s>Stjepan Savić – Nossan koji je izradio arhitektonski snimak pronaĊenih ostataka (T.VII. 1), koji nam je kljuĉan za bolje razumijevanje pronaĊenih struktura i njihovih prostornih odnosa.</s><s>Istraţivanja su provedena u dvije kampanje, s time, da je u prvoj najveća paţnja bila posvećena laĊi samostanske crkve, dok su u drugoj radovi tamo nastavljeni, ali je najveći interes bio na istraţivanju ostataka heksagonalne graĊevine, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski.505</s>
<s>U prvoj kampanji s istraţivanjima se zapoĉelo 23. rujna, a u njima je uz voditelja Emila Laszowskog sudjelovao i inţ.</s><s>Stjepan Savić – Nossan, zatim 8 radnika i mjesni ĉuvar Kovaĉić, a pridošlo je i više ĉasnika koji su na majuru uhvaćeni u manevrima.</s><s>Prema svim dostupnim podatcima moţemo zakljuĉiti, da je sonda I otvorena u laĊi i to neposredno uz današnji zapadni zid kapele, gdje su na strani EvanĊelja, odnosno u sjevernom dijelu, na dubini od 1 metar našli lubanju oko koje je bila oĉuvana brokatna ĉipka sa zlatnim i srebrnim ţicama, a utvrdili su i poloţaj kostura koji je bio intaktan (T.VII. 1(4)).</s><s>Za taj kostur pretpostavili su da bi mogao pripadati grofici Katarini Frankopan, ţeni grofa Nikole Zrinskog junaka, koja je umrla 1561. godine.</s><s>Uz kostur je pronaĊeno mnogo ostataka brokatnog ruha, naroĉito ispod nogu i oko desne ruke gdje se brokat priljubio ostacima lijesa, te nekoliko zrna krunice.506 Istraţivane su i druge lokacije i to prvenstveno u laĊi, gdje su s lijeve strane otkrili vanjski zid porušenog dijela crkve sa pilastrima s unutarnje strane, a do zida jednu lubanju i nešto kostiju.</s><s>Pronašli su i mnogo razbacanih kostiju (najvjerojatnije u laĊi), za koje su smatrali da potjeĉu iz grobnice u svetištu, koju je barun Kneţević ispraznio kada ju je preuredio za svoju obiteljsku grobnicu.507 Radovi su nastavljeni i slijedeći dan, a najvaţniji nalaz bio je u drugom pilastru gdje su ispod ciglenih temelja naišli veliko crvenkasto i bijelo kamenje, koje je odavalo kvalitetnu obradu (T.VII. 1(6); T.VII. 5).</s><s>Nastavili su s otkrivanjem ostalih temelja zidova, posebice na juţnoj strani, a utvrdili su da je ĉitava graĊevina crkve bila izgraĊena od opeke.</s><s>Tijekom radova nailazili su na ljudske kosti, a posebnu paţnju posvetili su lokaciji oko sonde I, odnosno prostoru izmeĊu sondi I i II, gdje su na dubini od jednog metra našli, u razini grobova, jednu oĉuvanu cijelu posudu s drškom, kojoj je obrub bio ukrašen probušenim ornamentom (durhbruch), a za koju su pretpostavili da bi mogla biti kadionica.508</s>
<s>Najviše paţnje ipak su posvetili pilastru u kojem je pronaĊeno ranije navedeno kamenje, te se nakon što je izmjeren i ucrtan zapoĉelo s njegovim rušenjem, a kad je razgraĊen cigleni zid, utvrdili su da je to kamenje crveni mramor.</s><s>Prvi fragment bio je dio reljefnoga kipa i to dio prsa u oklopu s urezanim ornamentima i ruţicama i sa obavijenim rukama i odrubljenom glavom.</s><s>Drugi dignuti komad prikazivao je nastavak prvog fragmenta i to trbuh sa oklopom i prostranim krilima oklopa s uvijenim nogama, dok su o boku bili prsti u oklopnoj rukavici i pojas.</s><s>Treći komad bio je fragment koljena u oklopu, ĉetvrti glava u kacigi sa sklopljenim oĉima i s gore okrenutim brkovima, a izvaĊen je i fragment s reljefom zastave s grbom obitelji Zrinski (štit s krunom) i dosta širok rub, te fragment s lijevom rukom u oklopu koja pristaje uz pronaĊene dijelove.</s><s>Glava, prsa, trup i lijeva ruka dobro su se mogli spojiti, a okolni rub spomenika naĊen je samo na dijelu sa zastavom.509</s>
<s>Radovi su nastavljeni 25. rujna kada je determiniran još jedan fragment crvenog mramora i to u prvom pilastru bliţe svetišta (T.VII. 1(5); T.VII, 6), koji je snimljen i izmjeren, te rastavljen do crvenog mramora.</s><s>UtvrĊeno je da je on takoĊer dio istog spomenika s rubom koji spada niţe dolje do nogu reljefa, a imao je na sebi prikaz grba obitelji Zrinski, od kojeg je cjelovito oĉuvan štit, a djelomiĉno kaciga i plašt.</s><s>Tijekom daljnjih radova u otkrivenim temeljima i pilastrima nisu našli nove ulomke tog spomenika, a treba napomenuti i da su u pilastru u kojem je bilo najviše fragmenata našli i tri bijela velika obraĊena kamena, te da su svi nalazi nakon istraţivanja pohranjeni u kapelicu svete Jelene.510</s>
<s>U drugoj kampanji arheoloških istraţivanja 1924. godine najviše paţnje posvećeno je grobnoj kapeli obitelji Zrinski, koja je nekada bila s juţne strane prislonjena na samostansku crkvu, kako to pokazuje slika u Bedekovićevom Natale Solum iz 1752. godine, a od koje prije ovih istraţivanja nisu bili vidljivi ni temelji.</s><s>Istraţivanja su zapoĉela 17. listopada na mjestu kapele obitelji Zrinski i već nakon par zasjeka naišli su na zid kojeg su slijedili, te su do kraja dana otkopali njegovo unutarnje i vanjsko lice, a naišli su i na jedan unutarnji potpornjak velikih dimenzija za koji su prvotno pretpostavili da je sarkofag.</s><s>Radovi su se istovremeno vršili i u crkvenoj laĊi gdje su istraţivali unutarnje potpornjake graĊene od opeke.511 Slijedeći dan nastavili su s istraţivanjem kapele obitelji Zrinski (T.VII. 3, 4), te su u njoj našli slijedeće: u II. niši naišli su na veliki obraĊeni kamen na dnu; u III. niši tarac od opeke i obiĉne zidarske cigle po plohi, dok je ispod njih bolta bila srušena i prostor je bio ispunjen šutom; u IV. niši našli su monumentalni profilirani kamen od prozora (nadprozornica) na dubini od jednog metra, ali ne na dnu nego u šuti; u V. niši na ulazu u crkvu našli su ulomke kamenite škropionice i pod od opeke (ulaz u crkvu); otkopali su i stupove izmeĊu niša na kojima je bilo vidljivo da je na njih bila prislonjena bolta (T.VII.</s><s>Radovi su nastavljeni 20. listopada, te su tada u niši V. našli male okrugle duge baze i to u razini taraca od opeke koji je bio djelomiĉno oĉuvan, a ispod taraca kod ulaza u crkvu i u crkvi uoĉili su trag paleţi, pepeo i paljevinu.</s><s>Nakon toga otkopana je cijela grobnica obitelji Zrinski do dna, ali nisu našli ništa osim ulomka grobne ploĉe i fragment kamenog rebra sa znakom Z.ZD.</s><s>Dovršeno je istraţivanje grobnice, a utvrĊeno je da je ĉitavo dno pokriveno mazom debljine oko 5 centimetara (zelena glina), a na dnu je pronaĊen jedan fragment tjemene kosti, dok ljesovima i kosturima nije bilo ni traga.513 Time su dovršena arheološka istraţivanja 1924. godine.514 Gledano s današnjeg aspekta, ova arheološka istraţivanja provedena 1924. godine ni metodološki, a ni samim pristupom ne zadovoljavaju uvrijeţenim standardima arheološke prakse, ali su nam bitna za bolje razumijevanje razvoja ovog samostanskog sklopa.</s><s>Kada se ona analiziraju jasno je da su bila više voĊena ţeljom za pronalaskom posmrtnih ostataka obitelji Zrinski, nego dobivanju spoznaja o samostanu i njegovom izgledu.</s>
<s>U literaturi se sporadiĉno navodi i podatak da su arheološka istraţivanja ovog samostanskog sklopa vršena i tijekom 1936. godine, te da ih je navodno proveo vlasnik ciglane u Šenkovcu Morandini.515 O tim zahvatima nemamo nikakve dokumentacije, pa nam nije poznato koji dio lokaliteta je istraţen ni kakvi su bili nalazi.</s><s>Narednih desetljeća na ovom lokalitetu nisu vršena nikakva arheološka istraţivanja sve do 1990. godine, kada je Mjesna zajednica Šenkovec pristupila realizaciji izvedbe kanalizacijske mreţe u naselju Šenkovec.</s><s>Tijekom iskopa zapadno od kapele svete Jelene, provedena su zaštitna arheološka istraţivanja u vidu arheološkog nadzora.516 To je bio povod za poĉetak sustavnih arheoloških istraţivanja samostanskog sklopa koja su provedena u periodu izmeĊu 1990. i 2002. godine s manjim prekidima, a vodio ih je arheolog Josip Vidović, voditelj Arheološkog odjela Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.517 Sva arheološka graĊa i dokumentacija s ovih istraţivanja ĉuva se u Muzeju MeĊimurja u Ĉakovcu.</s><s>Od terenske dokumentacije oĉuvano je tek nekoliko stranica dnevnika, a upitno je dali su oni tijekom istraţivanja na terenu i bili sustavno voĊeni.</s><s>Isti je sluĉaj i s izvješćima o provedenim arheološkim istraţivanjima od kojih su oĉuvana samo ĉetiri i to za 1990., 1991., 1992. i 1993. godinu.518 Nešto informacija o tijeku istraţivanja i njihovim rezultatima dobivamo iz objavljenih ĉlanaka voditelja istraţivanja, ali oni se odnose na kampanje od 1990. do 1995. godine.519 Postoji i jedno cjelovito izvješće koje obuhvaća sve kampanje ovih istraţivanja, ali je potrebno upozoriti da je ono napisano s odreĊenim vremenskim odmakom, te da u njegovoj izradi nije sudjelovao voditelj istraţivanja.520</s>
<s>Potrebno je napomenuti da je gotovo nakon svake kampanje izraĊen geodetski snimak pronaĊenih struktura, ali zbog odreĊenih nedostataka, ti grafiĉki prikazi danas se ne mogu preklopiti na naĉin da nam daju jasnu sliku stvarnog stanja na terenu.</s><s>Primjerice, geodetski snimak koji je spojen sa izvješćem iz 1993. godine nije datiran i kotiran i pokazuje proširenu sondu prema zapadu, dok se iz tekstualnog dijela i temeljem fotografija jasno vidi da je ta sonda proširena tek naredne godine.</s><s>Jedini grob koji je pronaĊen 1993. godine tu nije ucrtan, ali je ucrtano nekoliko drugih grobova (ĉetiri ukopa 515 Ova istraţivanja se samo sporadiĉno navode; VIDOVIĆ, J. (1991), p. 35. 517 Suradnici su bili djelatnici Muzeja MeĊimurja Ĉakovec mr. sc. Vladimir Kalšan povjesniĉar i Lidija Plavec Butković, povjesniĉarka umjetnosti, te Ţeljko Hlebec muzejski fotograf koji je bio zaduţen za izradu fotodokumentacije.</s><s>Geodetsku dokumentaciju za muzej je izraĊivala tvrtka MeĊimurje inţinjering. (Josip Vlahek, Ines Kostel). u laĊi i šesnaest s vanjske strane laĊe izmeĊu kontrafora), koji se nalaze i na geodetskom snimku iz 1994. godine, gdje su numerirani redosljedno u kontekstu sa ostalim grobovima iz te godine (ukupno 42 groba).</s><s>Sve ovo pobuĊuje sumnju u vjerodostojnost geodetske podloge koja bi trebala prikazivati stanje iz 1993. godine, te je ona najvjerojatnije nastala u prvom dijelu kampanje iz 1994. godine, kada je grob 1 iz 1993. godine već bio uklonjen, a sonda proširena prema zapadu, te sniţena do prvih ukopa.</s><s>Raspored i veliĉina sondi iz sustavnih arheoloških istraţivanja provedenih u periodu od 1990. do 2002. godine donosi se na tabli u prilogu, a izraĊen je nakon analize svih dostupnih podataka (T.VIII. 1).</s>
<s>Za pravilniju analizu tijeka ovih arheoloških istraţivanja i pobliţu determinaciju pronaĊenih struktura korištene su oĉuvane fotografije kojih u Muzeju MeĊimurja ima preko 1100 komada.</s><s>One većinom nisu bile datirane i numerirane, pa ih je za potrebe ovog rada bilo potrebno analizirati i presloţiti prema arheološkim kampanjama, jer su zbog manjkavosti ostale dokumentacije one bile kljuĉne za bolje razumijevanje cijelog tijeka iskopavanja, ali i za dobivanje jasnije slike o rezultatima provedenih arheoloških istraţivanja.</s>
<s>Za ova istraţivanja se u izvješćima navodi da su vršena metodom postupnog skidanja slojeva.</s><s>Prema oĉuvanim fotografijama moţemo zakljuĉiti da je korištena metoda arbitrarnih otkopnih slojeva (naziva se i umjetna stratigrafija), uz ostavljanje kontrolnih profila.</s><s>Tijekom istraţivanja profili istraţenih sondi u pravilu nisu crtani što dodatno oteţava razumijevanje stratigrafskih, ali i prostornih odnosa općenito, a iznimka su samo tri profila koja nastaju 1994.godine (T.XII, 5).</s><s>U ovom poglavlju donijet će se podatci o provedenim arheološkim istraţivanjima u periodu od 1990. do 2002. godine kao što su navedeni u oĉuvanim izvješćima, dok će se detaljnija analiza pronaĊenih struktura izvršiti u poglavlju V. Prilikom prenošenja podataka korigirat će se pojedini termini, poput grobni prilog, koji se ĉesto koristi kao grobni nalaz, ili numizmatika, koji se navodi za nalaze novca i sl.</s><s>Dodatno, u izvješćima se ĉesto navode dubine iskopa ili pojedinih nalaza, a moţemo samo pretpostaviti da se to odnosi na njihov odnos prema tadašnjoj hodnoj površini.</s><s>Na nekim mjestima navode se širine pojedinih pronaĊenih temelja, dok je kod većine njih to izostalo.</s><s>U poglavlju V. će se prilikom analize svih pronaĊenih struktura donijeti stvarne visine zabiljeţene na geodetskim podlogama, kao i dimenzije svih pronaĊenih struktura.</s><s>Treba još napomenuti da su arheološke strukture pronaĊene u odmaku na strane svijeta, ali da se u ovom radu radi lakšeg snalaţenja navode njihove pravilne orijentacije, naprimjer sjeverni, juţni, istoĉni ili zapadni zid.</s><s>U grafiĉkim prilozima u tablama oznaĉena je toĉna pozicija pronaĊenih struktura u odnosu na strane svijeta.</s><s>Poĉetak ovih sustavnih arheoloških istraţivanja bio je, kako je navedeno, arheološki nadzor za potrebe izvedbe kanalizacijske mreţe naselja Šenkovec.</s><s>Odmah u poĉetku iskopa uoĉeno je kosturno groblje, te se prešlo iskljuĉivo na ruĉni iskop, a na mjestima nalaza grobova sonda se proširivala prema potrebi (T.VIII. 2).</s><s>Trasu nadzora pratili su od smjera juga prema sjeveru, a već na prvom metru iskopa naišli su na ukop orijentacije istok - zapad na dubini od 1,40 metara.521 Slijedeći ukop orijentacije zapad - istok pronaĊen je nakon tri metra na dubini od 1,70 metara, a nekoliko devastiranih kostiju upućivalo je da je ukop izvršen u već popunjenu grobnu jamu, ĉime je devastiran raniji ukop.</s><s>U izvješću se navodi i da je ispod slomljenih ruku ovog kostura naĊen mali srebrni novĉić kralja Ludovika (1342 – 1382).</s><s>Taj je nalaz tada uzet kao smjernica za dataciju dovršetka gradnje pavlinske gotiĉke crkve, koji ju datira u 14. stoljeće, odnosno u vrijeme feudalnih gospodara Lackovića, a ne kako se do tada smatralo da dovršetak crkve pripada 15. stoljeću, odnosno vremenu grofova Celjskih.522 MeĊutim, na oĉuvanim fotografijama se jasno vidi da je taj primjerak novca pronaĊen dislociran (detaljnije u poglavlju V.).</s><s>Iza ovog ukopa bio je prazan prostor od pet metara, nakon ĉega je pronaĊen pravilan gusti red od sedam ukopa u pet grobnih jama prosjeĉne dubine od 1,50 do 1,70 metara.</s><s>Svi ovi ukopi sadrţavali su grobne nalaze odjeće ili obuće, a prema naĊenom novĉiću datirani su na kraj 14. stoljeća.523</s>
<s>Nakon toga pronaĊeni su temelji zidova od opeke, od kojih je prvi širine 0,80 i dubine 0,81 metar bio udaljen metar i pol od posljednjeg ukopa, a u njegovoj neposrednoj blizini naĊen je veliki mlinski kamen promjera jedan metar sa kvadratiĉnim utorom u središtu.</s><s>Na udaljenosti od dva metra naĊen je svoĊeni cigleni kanal širine 0,80 i dubine 0,65 metara, a 2,5 metra prema sjeveru slijedio je temelj od opeke, širine 1 metar i dubine svega 0,22 metara, a do graniĉnog prostora parcele pronaĊena su još tri temelja zida raznih dimenzija i dubina.524</s>
<s>Sve pronaĊene strukture tada su determinirane kao gradnja nakon poţara 1695. godine, kada se cijeli kompleks barokizira.</s><s>Sonda kanalizacijske mreţe praćena je i dalje cijelom duţinom Jelenske ceste, a jedino što je uoĉeno je velika vapnara (u neposrednoj blizini graniĉne parcele) koja je tada datirana u vrijeme izgradnje samostanskog kompleksa.525 Nakon istraţivanja svi kosturi iz jama su izvaĊeni i pohranjeni u Muzeju MeĊimurja u Ĉakovcu, a ostaci temelja su oĉuvani u potpunosti, nakon ĉega je sonda zatrpana otkopanom zemljom.</s><s>Ova istraţivanja bila su poticaj i poĉetak sustavnih arheoloških istraţivanja ovog lokaliteta.526</s>
<s>U prvoj fazi istraţivanja 1991. godine oĉišćena je kripta obitelji Kneţević u unutrašnjosti svetišta, koja je dugo vremena bila zapuštena i ispunjena zemljom i raznim otpadnim materijalom (T.XXI. 2, 3), koji je uzrokovao vlaţnost podnice i zidova.527 Tada je unutar kripte pronaĊeno dosta pohranjene gotiĉke kamene graĊe, doprozornika, dovratnika, dijelova oltarne menze, krstionice, kao i donji dio kamenog kipa svetog Ivana Nepomuka (KAT.</s><s>232).</s><s>NaĊena su i dva komada veoma devastiranih metalnih ţeljeznih raka (KAT.</s><s>90, 91), kao i ostaci pokojnika.528</s>
<s>Nakon toga krenulo se s arheološkim istraţivanjima, a sonda je otvorena s juţne strane postojećeg svetišta uz sam zid, te je naknadno proširivana (T.IX. 1).</s><s>Arheološki slojevi skidani su postupno, te je utvrĊeno da je prvi sloj humus debljine do 0,20 metara, drugi sloj do dubine 0,60 metara ĉini razni otpadni materijal ranijih faza popravaka, pregradnji i nadogradnji postojećeg objekta, treći je sloj fine ţute gline do dubine 1,20 metara, kada se poĉnu nazirati prvi ukopi.529</s>
<s>Nekoliko ukopa uz sam zid svetišta bilo je veoma dobro oĉuvano, a tik do njih pronaĊena je masovna grobnica, za koju je tada pretpostavljeno da nastaje kao posljedica gradnje mauzoleja ĉiji su temelji znatno dublji, te su ukopi sa ovog prostora premješteni u zajedniĉku grobnicu.530</s>
<s>527 Grobnica je do vrha bila ispunjena zemljom, uglavnom glinom, te otpadnim ulomcima kipova kipara Luje Bezeredija, koji je duţe vremena kapelicu koristio kao kiparski atelje.</s><s>Svi oĉuvani ukopi bili su vršeni u drvenoj raki, bili su orijentacije istok - zapad, sa prekrštenim, ili pak ravno poloţenim rukama, bez ikakvih grobnih priloga ili nalaza, osim jedne jednostavne ţeljezne pojasne kopĉe.</s><s>Dio grobova polagan neposredno uz postojeće svetište, tada je datiran na kraj 14. i poĉetak 15. stoljeća.</s><s>U ovim istraţivanjima pronaĊen je i ţeljezni lokot (KAT.</s><s>97), za kojeg voditelj istraţivanja navodi razliĉite uvjete nalaza, odnosno da je naĊen u grobu i da je naĊen u blizini groba.531 Prema oĉuvanim fotografijama moţemo zakljuĉitin da je ovaj lokot pronaĊen u grobu broj 5. Proširenjem sonde pratili su temelje mauzoleja sa njegove istoĉne strane u cijeloj duţini, te je utvrĊeno da su sjeveroistoĉni i jugoistoĉni krak šesterokuta duţine šest metara, a širina zida iznosila je 1,5 metar (T.IX. 1, 3).</s><s>Vanjska strana temelja bila je graĊena od velikog obraĊenog kamenja, dok je unutrašnjost bila ispunjena ciglom i neobraĊenim kamenom, te zidana ţivim vapnom.</s><s>Gornji dio temelja ĉinile su djelomiĉno oĉuvane cigle, a dubinu temelja pratili su do dva metra.</s><s>Kod dubine od 1,20 do 1,40 metara naišli su na devastirane grobne ukope, te je pretpostavljeno da se to desilo tijekom gradnje mauzoleja.532</s>
<s>Na prostoru izmeĊu dva kontrafora, sa juţne strane svetišta, pronašli su u temeljima još jedan kontrafor koji su datirali u gotiĉku graĊevinsku fazu crkve, a uz postojeći zapadni kontrafor, malu djeĉju obzidanu grobnicu pokrivenu jednostavnom kamenom ploĉom.</s><s>Ta se grobnica nadovezivala na obiteljsku grobnicu obitelji Kneţević sa svoĊenim otvorom U nastavku istraţivanja pratili su temelje laĊe crkve, te sjeverni krak mauzoleja, koji se prislanjao na laĊu crkve.</s><s>UtvrĊeno je da je temelj crkvene laĊe izveden od obraĊena kamena.</s><s>Istraţen je u duţini od 6 metara i u sondi je završavao polukruţnim kontraforom, a bio je širine jedan metar.</s><s>Koliko im je dozvoljavao prostor, istraţili su i spoj mauzoleja i crkvene laĊe sa unutarnje strane mauzoleja.</s><s>Sonda je nakon istraţivanja djelomiĉno zatrpana, a tada je izveden i upojni bunar, dok je hodna površina spuštena za gotovo pola metra, zbog isušivanja zidova.534 Cilj arheoloških istraţivanja 1992. godine bio je prostor sjeverno uz svetište, gdje su pronaĊeni ostatci temelja arhitekture (T.X. 1).</s><s>Pretpostavljeno je da barokizirani objekt nakon poţara 1695. godine djelomice koristi temelje ranije gotiĉke faze ovog objekta, kao i graĊevni materijal u sekundarnoj upotrebi.535 PronaĊeni su slijedeći temelji: pet redova cigle dubine 0,34 metara; istaka jednog reda cigle 0,07 metara, koja ujedno oznaĉava nivo hodne površine, kao i prag dvojih ulaznih vratiju koja su zazidana, a nekada su vodila iz samostanskog krila u samo svetište; slijedi sloj temelja graĊen od obraĊena kamena dubine 0,37 metara s oĉuvanom starom ţbukom, koja se manje - više oĉuvala na cijelome otkopanom sloju ovog dijela sonde (T.X. 1).536 Najdonji dio temelja od obraĊenog kamena sezao je do dubine 0,81 metar, a od gornjeg kamenog temelja bio je odvojen laganom istakom, te su pretpostavili da je prema naĉinu i obliku temelja, ovaj dio originalni gotiĉki sloj temelja (T.X. 2, 3).</s><s>Ukupna dubina temelja iznosila je 1,59 metara, a arhitektonski elementi temelja dva kontrafora razlikovali su se u strukturi, te su bili uvjereni da su sagraĊeni nakon rušenja samostanskog krila, te da su kasnije pojaĉavani u temeljnom dijelu.537 U nekoliko mahova na zapadnom dijelu sonde naišli su na ljudske kosti, za koje su pretpostavili da su tamo prenešene naknadno.</s><s>Temeljni zid, debljine jedan metar, od obraĊena kamena, vrlo ĉvrste konstrukcije, koji teĉe od zapadnog kontrafora prema sjeveru, definiran je kao temelj samostanskog krila, no on se prekidao nakon ĉetiri metra, a sa njegove istoĉne strane bio je prislonjen kvadratiĉni obzidani „depo gotiĉke graĊe“ (T.X. 1, 2).</s><s>„Depo“ je sadrţavao 32 komada gotiĉkih elemenata, rebara, doprozornika, dovratnika, gotiĉku petu, elemente trifore ili bifore i ostali gotiĉki materijal na kojem su se veoma dobro oĉitovali tragovi nekoliko premaza bojom.538 U sustavnim arheološkim istraţivanjima ukupno su pronaĊena tri takozvana „depoa gotiĉke graĊe,“ a svi se nalaze sjeverno od svetišta samostanske crkve.</s><s>Prema fotografijama vidimo da su obraĊeni kameni gotiĉki elementi bili briţno poslagani (T.XXIV, 4, 5), a najvjerojatnije su tamo dospjeli u baroknoj pregradnji.</s><s>Oni su bili ugraĊeni u temelje kasnijih zidova (na što se najvjerojatnije odnosi opaska voditelja istraţivanja da su bili obzidani), te sukladno tome ne mogu pripadati posljednjoj graĊevinskoj fazi sjevernog krila samostana.</s><s>U neposrednoj blizini „gotiĉkog depoa“ naišli su na dva veoma plitka temelja od cigle, a zid, odnosno temelje samostanskog krila sa istoĉne strane, mogli su pratiti samo u temeljnoj ţbuci, dok je ostali graĊevni materijal nestao.539 Proširujući sondu prema istoku, od istoĉnog kontrafora pratili su jedan temeljni zid sazidan od dosta gotiĉkih spolija, ĉiji su temelji bili sve dublji prema istoĉnoj strani, ali su ga mogli pratiti samo dva metra do granice posjeda u vlasništvu muzeja.</s><s>Ĉitav prostor izmeĊu dvaju kontrafora, kao i temelj koji teĉe prema istoku, bili saĉinjeni od raznih spolija gotiĉke graĊe u sekundarnoj uporabi i kao takvi ostavljeni su in situ, dok je sa sjeverne strane otkriven temeljni zid koji su pripisali gotiĉkoj graĊevinskoj fazi, širine 1 metar od obraĊena kamena, pravilne orijentacije istok - zapad, kojeg su takoĊer pratili do ruba parcele.540</s>
<s>IzmeĊu ova dva temeljna zida pronaĊena su dva kosturna ukopa, orijentacije istok zapad, a jedan od njih imao je jedinstvenu ţeljeznu pojasnu kopĉu, a na samome rubu sonde nazirao se drugi red ukopa.</s><s>Na ovome prostoru u najdonjem horizontu, gotovo kod same zdravice, pronaĊeno je nekoliko fragmenata prapovijesne keramike, kao i veoma dobro ušĉuvan kremeni noţić.541</s>
<s>Arheološka istraţivanja 1993. godine izvršena su na poloţaju zapadno od postojećeg svetišta, s time da je sonda otvorena uz juţni kontrafor, gdje se spajaju temelji nekadašnje laĊe crkve, te sjeverni krak šesterokutnog mauzoleja, sa ulaznim vratima iz Za oploĉenje ciglom velikih dimenzija, koje se javilo na spoju ulaza u mauzolej, utvrĊeno je da nije oploĉenje laĊe crkve ni grobnica, a proširenjem sonde pronaĊeni su devastirani ostaci plitkih stupova (stradali tokom istraţivanja 1924. godine).543 Nekoliko metara na zapad od postojećeg svetišta oĉuvan je dio podnog taraca u laĊi crkve, koji je znaĉajan zbog mogućeg odreĊivanja nivoa poda.</s><s>Prateći juţni temelj laĊe crkve prema zapadu naišli su na dio oploĉenja gotiĉkog boĉnog oltara koje je izvedeno u maniri riblje kosti (cigla koja je postavljena sjekomice), omeĊena sa dva pregradna zida lagano ucijepljena u temeljni zid crkvene laĊe (T.XI. 3).</s><s>Ovo oĉuvano oploĉenje niţe je za dvadesetak centimetara od ranije opisanog taraca i nalazi se ispod sloja paljevine, a svojim stilskim obiljeţjem pripada gotiĉkoj graĊevinskoj fazi.</s><s>Sjeverno od gotiĉkog oploĉenja našli su temeljni zid od cigle duţine dva metra za koji su pretpostavili da je nosio stupove koji su odvajali boĉni oltar.544 Juţni temeljni zid od obraĊena kamena širine jedan metar, zidan ţivim vapnom pratili su prema zapadu do duţine 12,50 metara gdje su našli zapadni zid crkvene laĊe, koji je pod pravim kutem skretao prema sjeveru, te se prekinuo nakon 4,50 metra.</s><s>Ostatak zapadnog ulaznog temelja, kao i sjevernog zida crkvene laĊe nalazili su samo u tragovima temeljne ţbuke, a sa juţne strane temeljnog zida pronaĊena su tri kontrafora, od kojih je prvi bio neposredno uz mauzolej i imao je polukruţni oblik, dok su ostala dva kontrafora pravokutnog oblika dimenzija 1,00 × 1,15 metara izgraĊena od obraĊena kamena kao i temeljni zid laĊe, te su lagano odvojena od temeljnog zida.545 Proširenje i barokizacija objekta nakon poţara bili su vidljivi i u temeljnoj arhitekturi, s time da produljenje crkvene laĊe iznosi svega 4 metra, iako nedostaje nastavak juţnog zida (koji je odreĊen ĉetvrtim kontraforom, a dimenzijama u potpunosti odgovara ostalim kontraforima).</s><s>I ovaj zid bio je vidljiv u temeljnoj ţbuci, a na njegovoj trasi pronaĊen je veliki mlinski kamen, a nakon ĉetiri metra našli su zapadni zid sa tragovima ulaznih vratiju u laĊu crkve.</s><s>Na dubini od oko jednog metra uoĉeni su tragovi poţara debljine 5 do 10 centimetara, a u cijelome prostoru crkvene laĊe na ovoj dubini nailazili su na sporadiĉne nalaze kostiju koje nisu bile u prvobitnome poloţaju.546 Dobro ušĉuvan kostur mlade ţenske osobe bez donjih ekstremiteta, zbog nalaza u grobu pripisan je tada ĉlanici utjecajne obitelji, a grob nije imao obzidanu grobnicu, već jednostavni kvadratiĉni tarac ispod glave.</s><s>Do dubine od jednog metra ovo je bio jedini ukop, a sonda je samo djelomiĉno zatrpana, jer su u njoj nastavljena istraţivanja naredne godine.547</s>
<s>Istraţivanja 1994. godine obuhvatila su istu lokaciju kao i prethodne godine, ali je ona proširena kako bi se objedinio prostor sa sondom istraţenom 1990. godine, a ukupna duţina sonde smjera istok - zapad iznosila je 23 metra, a bila je široka 16 metara (T.XII. 1).</s><s>Za temeljnu arhitekturu na zapadnom dijelu tada su pretpostavili da pripada graĊevinskoj fazi nakon poţara, odnosno fazi gradnje na već formiranom groblju.548 Pojedini ukopi bili su dublji od temelja, a plići ukopi bili su djelomice ili u potpunosti dislocirani, a u prostoru unutar ĉetiri kontrafora našli su grobove sa više ukopa u istu jamu, ali i na niz devastiranih kostura kao posljedice naknadne gradnje na ovome prostoru.</s><s>Od dislociranih nalaza pronaĊeno je nekoliko bronĉanih pribadaĉa i jedan srebrni novĉić, ali ukopi van laĊe crkve u pravilu nisu imali nikakvih grobnih nalaza ni priloga.549</s>
<s>Prostor izmeĊu crkvene laĊe i današnje ceste do dubine ukopa dao je niz recentne pokretne arheološke graĊe, no naĊeno je i dosta primjeraka novca iz vremena gradnje 100</s>
<s>3.4.</s><s>Dosadašnje spoznaje o arhitekturi objekta.550 Treba upozoriti da je u ovoj kampanji pronaĊeno samo 5 primjeraka novca, koji se datiraju u period od 16. do 18. stoljeća.</s><s>Na ovome prostoru pratili su i vodovod u duţini 15 metara, koji je napravljen od cigle i presjeca zapadni temelj laĊe crkve, a utvrĊeno je da je dio vodovoda unutar crkvene laĊe izgraĊen od obraĊenog kamena u sekundarnoj uporabi (T.XII. 1, 3).551 Unutar laĊe sonda je produbljena do dubine 1,20 metara, kada su naišli na veći broj ukopa, koji su zbog skuĉenog prostora bili devastirani, a ponekad je teško bilo determinirati kojem od ukopa pripada koji nalaz (T.XII. 1).</s><s>Pokretni materijal uglavnom su bili dijelovi pogrebne odjeće ili obuće, a ĉesti su bili i nalazi duhovnog karaktera, krunice, kriţevi, molitvenici i sl.</s><s>Na kraju istraţivanja uklonjen je postament sa šesterokutnim taracom (pod tim terminim voditelj istraţivanja podrazumijeva kontrolni profil u laĊi), nakon ĉega je izraĊena geodetska snimka poloţaja grobova i arhitekture.552 Tijekom 1995. godine istraţivanja su zapoĉela u svetištu rušenjem oltara na istoĉnoj strani svetišta, koji je bio graĊen od cigle i sa dva kraja vezan uz postojeći zid, ĉime su oštećene zidne slike iz 19. stoljeća (T.XIII. 1,2).</s><s>Unutar oltara pronaĊen je kamen sa potpisom majstora i godinom (KAT.</s><s>238; natpis glasi ANO DNI 1811 GEORG Palier), koji se poklapa sa vremenom pregradnji koje poduzima obitelj baruna Kneţevića, uredivši grobnicu unutar svetišta, te grobnicu baruna Kneţevića uz sam oltar.</s><s>Ĉitav prostor svetišta istraţivan je tako da je ostavljana postojeća arhitektura in situ.</s><s>Ispod oltara našli su temelj zida potkoviĉastog oblika, sazidan od cigle kao postament oltaru, dok je po sredini svetišta u smjeru istok - zapad pronaĊen kanal za vodu izgraĊen od cigle (T.XII. 2).</s><s>Kanal je bio duţine 2,50 metara i širine pola metra, a na istoĉnoj strani imao je otvor u zidu postojećeg svetišta.</s><s>Prostor izmeĊu kanala i zidova bio je ispunjen zemljom sa dosta pokretne arheološke graĊe, a osim metalnih predmeta (britvica, novĉić, spona škrinje, kljuĉ) najvećim dijelom naĊeni su pećnjaci zelene glazure sa alegorijskim i biblijskim motivima, te prikazima orla.</s><s>Na dubini od 1,20 metara našli su segmente grobnica za koje su pretpostavili da su iz gotiĉke graĊevinske faze, a veći dio zida, odnosno podzida, morali su skinuti kako bi se ugradili zraĉnici za isušivanje zidova, dok su ostaci gotiĉkih grobnica ostali in situ kao i grobnica obitelji Kneţević.553 Nakon toga krenulo se sa istraţivanjem crkvene laĊe, na naĉin da su prvo prošlogodišnji nalazi kosturnih ukopa uklonjeni kako bi mogli pristupiti istraţivanju niţeg sloja (T.XIII. 1, 6).</s><s>Većina ukopa najniţeg horizonta nije zateĉena u prvobitnom poloţaju zbog ĉestih ukopa u istu jamu, a na pojedinim mjestima izgledalo je kao ukop u zajedniĉku grobnicu.</s><s>Nasuprot ulazu u postojeće svetište, tri metra zapadno, naĊene su dvije prazne obzidane „postamenta“ u laĊi crkve koji se nadovezivao na ulaz u mauzolej, a bio je prekriven ciglama velikih dimenzija, te obzidan pregradnim zidovima, istraţili su do zdravice, te je potvrĊeno da se ne radi o grobnici.</s><s>Nakon završetka istraţivanja svi ostaci kostura pohranjeni su u obzidanim grobnicama, a prostor unutar crkvene laĊe kao i ĉitava arheološka sonda su zatrpani.554</s>
<s>Arheološka istraţivanja 1996. godine obavljena su u tri navrata, s time da se u prvoj kampanji stavio naglasak na istraţivanje grobnice obitelji Zrinski (T.XV. 2), te je istraţena ĉitava njezina unutrašnjost do dijela podnice (na dubini 1,50 metara od hodne 101</s>
<s>U drugoj kampanji istraţivanja su provedena u dijelu samostanskog krila koje se nadovezivalo na zvonik crkve, a otkopano je nekoliko temeljnih zidova prostorija koji su nekad ĉinili samostansku zgradu (T.XV. 1, 3, 4).</s><s>Zidovi su bili graĊeni ciglom, te su tada datirani u vrijeme barokizacije objekta, odnosno u period nakon 1695. godine.</s><s>Oĉuvani temelji bili su relativno plitki, svega 0,80 metara, a ispod nivoa temelja otkriveno je kosturno groblje koje je nastalo ranije, pa je pretpostavljeno, da je gotiĉka, ranija faza samostana locirana na nekom drugom mjestu.556 U trećoj kampanji istraţivanja nova sonda otvorena je kako bi se spojila najnovija sonda sa onom istraţenom 1992. godine, a otkriveni su dijelovi nekadašnjeg dvorišnog kompleksa, sa ostacima neke vrste oploĉenja batudom (T.XV. 3).</s><s>Proširenjem sonde prema sjeveroistoku naišli su na temeljnu ţbuku koju su pripisali gotiĉkoj graĊevinskoj fazi, te kosturno groblje, a otkriveni su i cigleni temelji samostanskih prostorija za koje je pretpostavljeno da su graĊeni nakon 1676. godine, prilikom gradnje novog krila.</s><s>Otkriven je veliki „depo gotiĉke graĊe,“ dovratnika, doprozornika, te gotiĉkih kamenih rebara, koji je bio ugraĊen u jedan od navedenih ciglenih temelja.557 Sonde druge i treće kampanje iz 1996. godine nisu u cijelosti istraţene, pa se s radovima nastavilo i 1997. godine, kada su sonde produbljene i u potpunosti istraţene (T.XV. 1).</s><s>Istraţivanjima obavljenima sjeverno od postojećeg svetišta, bila je djelomiĉno obuhvaćena samostanska zgrada za koju je pretpostavljeno da je graĊena nakon 1676. godine, te su otkriveni zidovi prostorija graĊeni ciglom (prosjeĉne dubine od oko 1 metar), a zanimljiv je nalaz „depoa gotiĉke graĊe“ koji je oĉuvan ugraĊen u jedan takav zid (T.XVI. 2).</s><s>NaĊeni su brojni arhitektonski fragmenti iz gotiĉkog perioda, vjerojatno pohranjeni prilikom gradnje novog samostanskog krila, te su te zidove smatrali novijom gradnjom iz 17. stoljeća, kada se gradi novo istoĉno krilo samostanskog objekta.</s><s>Ispod samostanskih zidova otkriveni su i ukopi za koje su pretpostavili da su stariji.558 Daljnjim produbljivanjem sonde u smjeru jugozapada naišli su na grobne ukope, većim dijelom devastirane prilikom kasnijih gradnji, a izmeĊu tih ukopa determinirane su dvije trase temeljne ţbuke za koje je pretpostavljeno da pripadaju gotiĉkoj graĊevinskoj fazi.559 Nastavljeno je i iskopavanje dijela samostanskog dvorišta, prilikom kojeg je otkriveno oploĉenje izvedeno batudom i djelomiĉno kamenim ploĉama (T.XV. 1, 3, 5), a navodi se da je batuda bila širine oko pola metra i da se protezala toĉno uz same samostanske prostorije.</s><s>Po rubovima je bila omeĊena redom većeg kamenja i spajala se sa obliţnjim kanalizacijskim kanalom, pa je prema tome zakljuĉeno da je napravljena radi odvodnje oborinskih voda, a obzirom na dubinu nalaza, oploĉenje je datirano na kraj 17. stoljeća, odnosno u vrijeme barokizacije kompleksa.560 Treba napomenuti da se oploĉenje od batude nalazi na spoju klaustra i dvorišnih zidova samostanskog hodnika koji ga je okruţivao, a ne uz samostanske prostorije.</s><s>Jugozapadno (zapadno) na sklop dvorišta nastavljali su se ostaci zidova koji su definirani kao kasnija barokna izgradnja.</s><s>To su bili zidovi samostanskog objekta i pregradni zidovi prostorija svi graĊeni od cigle (T.XVI. 1), a otkriven je i kanalizacijski kanal, te u dubljem sloju i par kosturnih ukopa datiranih tada u gotiĉki period.561 102</s>
<s>Tijekom 1998. godine istraţena je sonda površine 262 m², te su pronaĊeni ostaci za koje je pretpostavljeno da su ostaci gotiĉke graĊevine, koja je većim dijelom devastirana do temeljne ţbuke (T.XVI. 3, 4).</s><s>Unutar istraţene sonde naĊeno je dosta pokretne arheološke graĊe, keramike, metala, stakla, pećnjaka i graĊevnog materijala koji je pohranjen u muzeju, a otkriveni dijelovi arhitekture predstavljaju ostatke istoĉnog samostanskog krila.562</s>
<s>Na dubini od oko 0,80 metara naĊeni su na istoĉnom dijelu sonde tragovi temeljne ţbuke širine oko 0,60 metara, koja se proteţe u smjeru sjeverozapad – jugoistok (u ovom radu to je orijentacija sjever – jug), a ta ţbuka oznaĉava trasu zida samostanskog objekta i to onog prvobitnog, gotiĉkog.</s><s>U smjeru sjeveroistok - jugozapad (istok – zapad) nadovezivali su se na temeljnu ţbuku temeljni zidovi samostanskih prostorija, koji su graĊeni od obraĊenog kamena, a pretpostavljeno je da pripadaju gotiĉkoj graĊevinskoj fazi.563</s>
<s>Širenjem sonde prema jugozapadu naišli su na zidove istog smjera pruţanja, ali oni su bili graĊeni ciglom i u prosjeku 0,40 do 0,50 metara dubine.</s><s>Uz zidove je na par mjesta otkrivena i hodna površina, a na dva mjesta i sa oĉuvanim oploĉenjem horizontalno postavljene cigle.</s><s>Za taj istraţeni dio pretpostavili su da predstavlja kasniju samostansku gradnju, toĉnije gradnju nakon 1676. godine, kada se ruši to istoĉno samostansko krilo i na istom mjestu gradi novo.564</s>
<s>Manja arheološka istraţivanja provedena su tijekom 1999. godine, te je istraţena površina svega 20 m², a sonda je otvorena na mjestu istoĉno od kapele (T.XVII. 1).</s><s>Tijekom iskopa na prosjeĉnoj dubini od oko 0,80 metara naĊen je temeljni zid samostanskog objekta graĊen od kamena, smjera sjever - jug i širine oko pola metra, za koji je pretpostavljeno da pripada prvobitnoj gotiĉkoj graĊevinskoj fazi samostana.565 Daljnjim iskopom u smjeru jugoistoka otkriven je cigleni temelj, koji je praćen do granice posjeda u vlasništvu muzeja, a uz njega su naĊeni i ostaci poda oploĉanog ciglom, za koje je pretpostavljeno da pripadaju kasnijoj dogradnji samostanskog kompleksa.566</s>
<s>Nakon kraće pauze, arheološka istraţivanja na ovom lokalitetu nastavljena su 2002. godine.</s><s>Istraţena je površina od 405 m² (dubina iskopa bila je oko 1 metar), a površina iskopa je obuhvatila cijelo samostansko dvorište, te temelje objekta koji se nadovezuje na dvorište, a u izvješću se navodi da je tako spojena ova sonda sa sondom iz 1990. godine, a na sjeveroistoku sa sondama iz 1997. i 1998. godine (T.XVII. 3, 4).567 Treba napomenuti da u naravi sonda iz 1990. i 2002. godine nisu spojene, nego je iskop išao do ograde lokaliteta, dok se starija sonda nalazila nešto zapadnije.</s><s>Na svim kasnijim geodetskim podlogama sonda iz 1990. godine pogrešno se ucrtava, jer su odnosi pronaĊenih struktura neusklaĊeni, što je posebice naglašeno sa onima pronaĊenim tijekom 2002. godine.</s>
<s>Tijekom 2002. godine iskop na jugozapadnom dijelu sonde otkrio je temelje i zidove samostanskih prostorija, koji su praćeni do granice posjeda u vlasništvu muzeja, a cijeli naĊeni sklop prostorija graĊen je od cigle, dok su zidovi široki oko pola metra.</s><s>U nekim prostorijama naĊeno je i oploĉenje, izraĊeno od koso poslagane cigle, a u jednom dijelu 103</s>
<s>konstrukcijom.555 kroz prostorije praćen je i odvodni kanal.</s><s>Nastanak i gradnja ovog dijela samostanskog kompleksa stavljen je tada u vrijeme baroka, dakle u period nakon 1695. godine.568 U jednoj od prostorija umjesto ciglenog poda naĊen je temelj zida graĊen od kamena, za koji je pretpostavljeno da pripada starijoj graĊevinskoj fazi, a kroz samostansko dvorište praćen je isti kameni temelj graĊen od obraĊenog kamena u smjeru sjeveroistok jugozapad (istok – zapad).</s><s>To je shvaćeno kao dokaz da je kasnija barokna izgradnja direktno izvedena na postojećim gotiĉkim temeljima.569 Otkriveno je da sklop samostanskog dvorišta okruţuje već ranije spomenuto oploĉenje batudom i djelomiĉno kamenim ploĉama koje se spajalo sa odvodnim kanalom, a sve u svrhu odvodnje oborinskih voda.570</s>
<s>Daljnjim širenjem sonde prema sjeveroistoku otkriven je dio mogućeg oploĉenja dvorišta izveden ciglama, a zanimljiv je i nalaz dvorišnog bunara kruţnog oblika graĊen od kamena.</s><s>UsporeĊivanjem dubina temelja bunara pretpostavljeno je da pripada gotiĉkoj graĊevinskoj fazi.</s><s>Tijekom ovih istraţivanja pronaĊena su i tri devastirana grobna ukopa, vjerojatno prilikom izgradnje, te pokretna arheološka graĊa (210 komada).571 Ova arheološka istraţivanja, koja su na lokalitetu provedena u ukupno jedanaest arheoloških kampanji, obuhvatila su svetište, crkvenu laĊu i takozvani mauzolej obitelji Zrinski, te veći dio samostanskog sklopa.</s><s>Kako nakon ovih istraţivanja graĊevinske faze samostanskog sklopa nisu jasno definirane, odluĉeno da se krene sa ciljanim revizijskim arheološkim iskopavanjima.</s><s>Ona su do sada provedena u dvije kampanje (2011. i 2012. godine), a njihov voditelj bila je Tajana Pleše iz Hrvatskog restauratorskog zavoda iz Zagreba.572 Treba istaknuti da su ova, revizijska istraţivanja voĊena po svim pravilima struke, uz voĊenje sve potrebite dokumentacije, te da su sve strukture dokumentirane metodom 3D laserskog skeniranja.573</s>
<s>Tijekom istraţivanja 2011. godine prva sonda otvorena je uz sjeveroistoĉni kontrafor kapele svete Jelene, dok je druga otvorena na prostoru klaustra (T.XX.).</s><s>U prvoj sondi otvoren je temelj zida koji podilazi pod sjeveroistoĉni kontrafor kapele, a kojem se drugi izgraĊeni od krupnih komada lomljenog kamena sa znatnim udjelom opeke, te obilatim korištenjem krupnozrnatog, sivog veziva.</s><s>Ta struktura je prepoznata kao najjuţniji dio istoĉnog, novovjekovnog samostanskog krila, odnosno vanjskog obrambenog zida.574 Druga sonda bila je smještena na (pretpostavljenoj) sredini sjevernog samostanskog krila, a cilj je bio potvrda datacije temelja postavljenog na osi istok - zapad kao srednjovjekovne strukture (T.XIX, 124; T.XX, 124).</s><s>Spomenuti temelj, graĊen od krupnog lomljenca uz obilno korištenje ţućkastog veziva sitnog granulata, prema strukturi i naĉinu gradnje (s oprezom) je datiran kao kasnosrednjovjekovni temelj.</s><s>No, koju je ulogu imao u samostanskom sklopu nije moguće odrediti.</s><s>Drugi je cilj bio potvrda odreĊivanja strukture od opeke kao podnice klaustra (T.XIX, 125; T.XX, 125).</s><s>572 Posebno zahvaljujem kolegici Tajani Pleše koja me potakla na konaĉan odabir teme doktorske disertacije, te mi ustupila svoju graĊu i dokumentaciju o ĉakoveĉkom pavlinskom samostanu.</s><s>104</s>
<s>Dokazano je kako to nije podnica, nego opekama zidani temelj, takoĊer postavljen na osi istok – zapad, koji je datiran kao novovjeka struktura.575 U revizionim arheološkim istraţivanjima naredne 2012. godine sonda 2 iz prethodne kampanje proširena je prema istoku i prema jugu.</s><s>Ovim istraţivanjima ţeljelo se potvrditi postoje li nastavci zidova u smjeru istoka i to onog temelja graĊenog od kamena i njemu paralenog zida graĊenog od opeke.</s><s>Njihov nastavak (osim manjeg produţetka temelja graĊenog od opeke), kao ni spoj sa drugim zidovima nije determiniran, ali je na prostoru sjeverno od temelja graĊenog od opeke utvrĊeno postojanje podnice od opeke raznih formata postavljene u razliĉitim smjerovima, koja u ranijim istraţivanjima nije bila pronaĊena (T.XX, 143).576</s>
<s>Nadalje, cilj je bio toĉno lociranje bunara (T.XIX, 126; T.XX, 126), te odreĊivanje njegovog odnosa sa kanalom za oborinsku vodu izvedenog od batude (T.XIX, 91; T.XX, 91).</s><s>Za dataciju bunara iznimno je vaţan podatak da je u ovim istraţivanjima u njegovoj strukturi pronaĊen ulomak kasnosrednjovjekovne profilacije u sekundarnoj uporabi, ĉime se izgradnja samog bunara stavlja u kasniji period.</s><s>Za bunar je, obzirom na smjer kanala od batude, zakljuĉeno da je zapravo bio u funkciji upojnog bunara i to najvjerojatnije u vrijeme baroka.577</s>
<s>U ovim istraţivanjima determiniran je i kanal koji pod kutem od 35 stupnjeva u smjeru jug - jugoistok podilazi pod temelj graĊen od opeke (T.XX, 142).</s><s>Naţalost, nije postojala mogućnost njegova praţnjenja, te odreĊivanja njegove funkcije.</s><s>Kako su unutar obuhvata sonde ranije utvrĊeni grobovi koji su nakon istraţivanja 2002. godine ostavljeni na terenu, ovim istraţivanjima ţeljelo se potvrditi njihovo stanje i adekvatno ih dokumentirati.578</s>
<s>3.6.</s><s>Dosadašnja tumaĉenja ostataka pojedinaĉnih cjelina Uvidom u svu dostupnu dokumentaciju i literaturu moţe se zakljuĉiti da se dosadašnja analiza ovog kompleksa svodila mahom na svetište samostanske crkve i na oĉuvani gotiĉki oslik u njegovoj unutrašnjosti, dok su arheološki ostaci nekako ostavljeni po strani, odnosno da su manjkavo obraĊivani i determinirani.</s><s>Izvješće o arheološkim istraţivanjima iz 2004. godine dotaklo se i problematike prezentacije arheoloških nalaza, a unutar tog dijela su razluĉene dvije graĊevinske faze i to gotiĉka i barokna.</s><s>GraĊevinske faze su datirane ovako: crkva i prvobitni samostan (zapadno krilo) nastaju krajem 14. stoljeća; sredinom 15. stoljeća gradi se istoĉno samostansko krilo, te djelomiĉno dograĊuje sama crkva;</s>
<s>1676. godine ruši se istoĉno samostansko krilo, te se na istom mjestu gradi novo; 1695. godine nakon poţara barokizira se cijeli kompleks; od 1747. do 1750. godine gradi se kat na jugozapadnom i sjeverozapadnom krilu ( u ovom radu to su zapadno i sjeverno krilo); 1802. godine samostan se pretvara u dvorac, te se ruše crkvena laĊa (ostaje samo svetište koje se pretvara u dvorsku kapelu) i kapela obitelji Zrinski;</s>
<s>105 tijekom 19. stoljeća postupno se ruše i ostaci samostana, sve dok nakon 1880. godine nije srušen i zadnji jugozapadni dio (zapadni dio?).579 Kao najvrjedniji nalazi prepoznati su oni gotiĉki, a kao takvi definirani su ostaci laĊe crkve, te ostaci istoĉnog samostanskog krila.</s><s>Barokne strukture su, koliko se moţe zakljuĉiti zapadno krilo samostana, te krajnji zapadni zid laĊe graĊen od opeke.580 U Konzervatorskoj studiji za projekt prezentacije lokaliteta nisu detaljno valorizirani arheološki ostaci in situ.</s><s>Unutar nje obraĊena je kronologija razvoja arhitekture i funkcije, te je za arhitektonski kompleks kvadratiĉne forme pretpostavljena vanjska dimenzija 40 x 45 metara uz dogradnju slobodno postavljenog korpusa mauzoleja širine 10 metara.</s><s>Definirane su dvije faze arhitekture kompleksa u doba gotike, prva u vrijeme Lackovića u 14. stoljeću i druga u 15. stoljeću u vrijeme grofova Celjskih, s time da se u 14. stoljeću kompleks sastoji od jednobrodne crkve i jednog samostanskog krila.</s><s>Svetište je svoĊeno kriţno rebrasto, dok je pretpostavka da je laĊa imala tabulat, a paralelno s crkvom gradi se u produţetku svetišta istoĉno samostansko krilo.</s><s>Na slobodnim proĉeljima laĊa i svetište imaju stupnjevane kontrafore, dok uz sjeverni zid laĊe nije bilo kontrafora zbog graditeljske zamisli ostvarivanja zatvorenog samostanskog kompleksa u slijedećim fazama.</s><s>U istom stilskom razdoblju u 15. stoljeću, zaokruţuje se samostanski sklop dodatkom dvaju krila (zapadno i sjeverno) i formiranjem unutrašnjeg dvorišta, a tom razdoblju pripisuje se i produţenje crkve predvorjem i gradnja zvonika uz glavno proĉelje sjeverno od crkve.581</s>
<s>Studija takoĊer pretpostavlja da su samostanska krila u tom razdoblju prizemna, a izgled klaustra moţe se sagledati prema perspektivnom crteţu trijema, te prema nalazima arhitektonske plastike (rebra, konzole i grbovi grofova Celjskih).</s><s>Konzervatorska studija pretpostavila je slijedeće dimenzije u gotiĉkom periodu: crkva (širina laĊe 8 metara, ukupna duţina laĊe 16 metara), izduţeno poligonalno svetište (širina 5,70 metara i duţina 9 metara), rekonstruirana širina samostanskih krila s trijemom (pribliţno 14 metara), te klaustar (14 x 12 metara).</s><s>U renesansnom periodu, odnosno u 16. stoljeću, dograĊuje se boĉno uz crkvenu laĊu heksagonalni mauzolej sa šatorastim krovom u stilu talijanske renesanse, a njegova forma povezuje se s utjecajem talijanskih graditelja koji su za obitelj Zrinski gradili utvrdu Starog grada u Ĉakovcu.</s><s>U razdoblju baroka crkva je povišena, svetište dobiva kriţno baĉvasti svod, a laĊa baĉvasti, sva tri samostanska krila dobivaju kat, a povišen je i zvonik.</s><s>Ukinućem pavlinskog reda kompleks mijenja funkciju, te dolazi u 19. stoljeću u posjed plemićke obitelji Kneţević i postaje stambeno – gospodarski kompleks sa svim znaĉajkama plemićkog imanja tog vremena.</s><s>Samostanska krila preureĊuju se u stambeni dio dvorca, a svetište pretvara u dvorsku kapelu i mjesto ukopa ĉlanova te obitelji, dok je postupno rušenje kompleksa uslijedilo zbog prenamjene i usmjerenja prema gospodarskoj funkciji i nezainteresiranosti vlasnika za odrţavanjem njemu nekorisnih prostora.</s><s>Do sredine 20. stoljeća graĊevinska struktura nekadašnjeg samostana potpuno je raznesena, graĊevinski materijal se koristi za izgradnju gospodarskih zgrada i kuća u okolici, a prije II. svjetskog rata, Druţba Braće Hrvatskog Zmaja, kao i lokalna zajednica nakon II. svjetskog rata, uspijevaju saĉuvati Kapelu i njen najuţi okoliš od nove izgradnje.582 Prema dostupnoj dokumentaciji, analizu tlocrtne dispozicije kasnosrednjovjekovnog samostanskog sklopa Blaţene Djevice Marije i svih svetih, izvršila je Tajana Pleše u 106</s>
<s>105 okviru revizijskih arheoloških istraţivanja.</s><s>Ona donosi da je samostanski sklop bio s jugoistoĉne strane odreĊen crkvom Blaţene Djevice Marije i svih svetih, a njezina longitudinalnost naglašena je podjednakim dimenzijama jednobrodne, pravokutne laĊe i poligonalno zakljuĉenog svetišta.</s><s>Svetište samostanske crkve saĉuvano je gotovo u cijelosti radi njegove prenamijene u grobnu kapelu obitelji Kneţević.</s><s>Na zidnim plohama svetišta mogu se uoĉiti dvije graĊevinske faze unutar relativno kratkog vremenskog intervala što potvrĊuju dva gotiĉka oslika.</s><s>U drugoj graĊevinskoj fazi (vrijeme kada je šenkoveĉki samostan pod pokroviteljstvom obitelji Celjski) dodane su u svetištu sedilija te niša za ampule.</s><s>Zidovi kapele bili su izgraĊeni od opeke.</s><s>Kako je to jedini sigurno potvrĊeni dio kasnosrednjovjekovnog sklopa, moţe se pretpostaviti kako je opeka bila korištena i za gradnju svih ostalih samostanskih zidova.</s><s>Crkva je na slobodnim proĉeljima bila ojaĉana masivnim, pravokutnim kontraforima.</s><s>Nije moguće potvrditi jesu li gotiĉki kontrafori bili stupnjevani.</s><s>Prema drugim srodnim crkvama moţe se pretpostaviti kako je i ova šenkoveĉka bila izgraĊena u skladu s kanonom pavlinske kasnosrednjovjekovne gradnje, koji podrazumijeva naglašavanje longitudinalnosti jednobrodnošću laĊe, te podjednake omjere duţine laĊe i svetišta.</s><s>Napominje i kako je tijekom pregradnje svetišta crkve u kapelu svete Jelene njeno zapadno proĉelje pomaknuto (u odnosu na zonu trijumfalnog luka) prema istoku za oko 100 centimetara.</s><s>Unutrašnjost crkve bila je u kasnosrednjovjekovnoj graĊevinskoj fazi poploĉana pravokutnim opekama.</s><s>Produţavanje laĊe prema zapadu gotovo sa sigurnošću se pripisuje baroknoj intervenciji, u skladu sa srodnim primjerima samostanskih crkava u Remetama, Lepoglavi i Kamenskom.</s><s>Stilska podudarnost kontrafora prikazanih na bakrorezu Josipa Bedekovića ukazuje na nastojanje baroknih majstora za ostvarivanjem vizualnog sklada sa zadrţanim gotiĉkim elementima.</s><s>Istog naĉela drţao se i majstor s kraja 19. stoljeća koji je dodao kontrafore na sjevernom i zapadnom krilu kapele svete Jelene.583</s>
<s>3.7.</s><s>Problematika prezentacije ostataka in situ Za pravilan pristup cjelovitoj i kompletnoj prezentaciji ovog samostanskog kompleksa, potrebno je izraditi dokumentaciju temeljem osnovnih smjernica i modaliteta zaštite, te sagledati lokalitet kao cjelinu.</s><s>Najveća prepreka za izradu projekta prezentacije, te samu prezentaciju lokaliteta u konaĉnici, je ranije navedena nedefiniranost arheoloških ostataka in situ.</s>
<s>Dodatni problem ĉini i niski stupanj oĉuvanosti zidova laĊe, samostana i kapele, koji su svi redom pronaĊeni u zoni temelja, a jedan dio već je ranije devastiran, te su od njih pronaĊeni samo ostaci ţbuke, kao jedini indikatori njihova postojanja.</s><s>Oĉuvana dokumentacija o arheološkim istraţivanjima je manjkava, zakljuĉci koji se odnose na dataciju pojedinih struktura nisu niĉime obrazloţeni, a danas ih je nemoguće potvrditi bez ponovnog otvaranja lokaliteta.</s><s>Treba upozoriti i da su pojedine strukture tijekom arheoloških istraţivanja bile razgraĊivane, te su time bespovratno izgubljene, što sve oteţava postupak valorizacije ovog lokaliteta.</s><s>Kako graĊevinske faze nisu jasno razluĉene, ne moţe se donijeti ni pravilna odluka koja od njih bi se trebala prezentirati.</s><s>U ovoj fazi jedina moguća odluka bila bi prezentacija svih zidova, ali to je u naravi neprihvatljivo, jer stvara konfuziju i ne daje realnu sliku samostanskog kompleksa.</s><s>Znamo da sve pronaĊene strukture ne pripadaju istoj fazi gradnje, te kao takve ne egzistiraju istovremeno.</s>
<s>Dio Izvješća o arheološkim istraţivanjima iz 2004. godine koji se odnosi na prijedlog prezentacije lokaliteta, bazira se na tome da bi se on trebao prezentirati na naĉin da se podjednako uzmu u obzir izvorni gotiĉki izgled toga prostora i naknadno izvedeni barokni zahvati, ali samo onoliko koliko im to dopušta poštivanje i prezentacija izvornoga gotiĉkoga tkiva.584</s>
<s>Predloţeno je da se od crkve prezentiraju strukture koje su prepoznate kao gotiĉke i to: istoĉni zid crkve, oĉuvan u obliku kamenih temelja, te zapadni zid crkve oĉuvan u obliku temeljne ţbuke, tri kvadratiĉna kontrafora kao i zid sa tragovima ulaznih vratiju u laĊu crkve, te poboĉni zid unutar laĊe crkve i ulaznih vratiju, takozvani zid ispod kora.</s><s>U unutrašnjosti crkve u prezentaciju bi trebalo ući oploĉenje velikim ciglama, koje je ĉinilo spoj ili ulaz iz mauzoleja u laĊu crkve, te poboĉni oltar raĊen u maniri riblje kosti, sa ostacima boĉnog zida, koji takoĊer svojim stilskim obiljeţjima pripadaju gotiĉkoj fazi gradnje.585</s>
<s>Isto tako je predloţeno je da se prezentiraju ostaci samostanskog istoĉnog krila koji predstavljaju gotiĉku gradnju i to: sjeverni zid objekta, koji je djelomiĉno saĉuvan u obliku kamenih temelja, a većim dijelom ga se prati kao temeljnu ţbuku zida, juţni zid samostanske zgrade, koji se prati kratkim dijelom kao kameni temelj (teĉe od kontrafora svetišta), dok je ostatak zida saĉuvan u obliku temeljne ţbuke.586 Predloţeno je da se uz prezentaciju gotiĉkih nalaza ukljuĉe i kasnije dograĊeni barokni slojevi i to: samostanska zgrada iz vremena nakon poţara 1695. godine, te bunar kao dio dvorišnog kompleksa.</s><s>Prezentirali bi se temelji i zidovi samostanskog objekta, pregradni zidovi samostanskih prostorija, oploĉenje prostorija izvedeno ciglom, dograĊeni barokni zid predvorja crkve, te bunar u dvorištu.587 Konzervatorska studija je za prezentaciju arheoloških nalaza arhitekture predloţila razmatranje slijedećih metoda:</s>
<s>107 rekonstrukcija (odabranih volumena za koje se mogu pretpostaviti toĉni podatci o visini prema arhitekturi Kapele, prikazima, komparativnom materijalu i sliĉno; materijali rekonstrukcije prepuštaju se autorskom rješenju; uporaba tradicionalnih kao i primjena novih materijala ovisi o autorskom rješenju prezentacije); djelomiĉna rekonstrukcija (podrazumijeva djelomiĉnu rekonstrukciju zidova i podnih površina kao i izlaganje pronaĊenih dijelova arhitekture (profilacije) in situ; iz pronaĊenih ostataka mogu se metodom anastiloze i djelomiĉnom nadopunom rekonstruirati pojedine cjeline; kao primjer se navode portal, bifora prozorski otvor, konzola i zaglavno kamenje svodova s grbom grofova Celjskih i drugim motivima (poznat toĉan poloţaj); predlaţe se rekonstrukcija bunara u samostanskom dvorištu kao vrlo slikovit i karakteristiĉan element klaustra koji doprinosi razumijevanju arhitekture (rekonstrukcija prema analogijama); u primjeni ovog tipa rekonstrukcije dozvoljena je autorska interpretacija pojedinih elemenata zbog boljeg razumijevanja i jasnije slike posjetitelju); klasiĉne arheološke prezentacije u nivou partera (klasiĉna metoda arheološke prezentacije u nivou partera u ovom sluĉaju najmanje je prikladna zbog slabog stupnja saĉuvanosti arhitekture iznad razine funkcioniranja tematskih razdoblja; ovdje treba napomenuti da klimatski uvjeti, vrste materijala i njihova prvotna namjena unutar zatvorenog prostora (opeĉna oploĉenja u crkvi i samostanu) ne mogu podnijeti izravnu izloţenost otvorenom, te bi trebalo predvidjeti zaštitu 108</s>
<s>107 natkrivanjem; ostali postupci koje zahtijeva ova metoda prezentacije su fiziĉka zaštita kapom takozvanim „ţrtvenim slojem“ ili konsolidiranje originalnog materijala premazima za kamen i opeku; definiranje same zaštite je u domeni izvedbene dokumentacije i ne treba je striktno odrediti idejnim rješenjem).588 Muzej MeĊimurja je tijekom 2007. godine bio naruĉitelj izrade idejnog rješenja za prezentaciju ovog nalazišta, koje se temeljilo na ranije spomenutoj Konzervatorskoj studiji za projekt prezentacije lokaliteta.589 Unatoĉ vizualno uvjerljivom 3D modelu, ovo rješenje u nekoliko kljuĉnih segmenata nije bilo utemeljeno na uvrijeţenim pravilima konzervatorske struke.590 Ono je predvidjelo podizanje boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski u punoj zidnoj masi do razine razdjelnog vijenca, izgradnju zgrade „hladnog muzejskog pogona“ iznad gotovo ĉitavog zapadnog krila samostana i naglašenu prezentaciju zvonika, dok je od crkvene laĊe donijelo samo prezentaciju njezinog juţnog zida s vanjskim kontraforima.591</s>
<s>Odluke o pojedinim tehniĉkim rješenjima pri rješavanju konkretnih problema, u svrhu prezentacije i oĉuvanja lokaliteta, trebaju biti rezultat kompleksnog sagledavanja cjelokupne problematike, koja je za svako kulturno dobro specifiĉna, što ovdje nije bio sluĉaj.592</s>
<s>TakoĊer, za pravilan pristup cjelovitoj i kompletnoj prezentaciji, trebalo je izraditi dokumentaciju temeljem osnovnih smjernica i modaliteta zaštite, te sagledati lokalitet u cjelini na osnovu stvarnih nalaza i argumentiranih struĉnih ocjena i odluka, a to dostavljeno idejno rješenje nije zadovoljilo.593 Naime, unatoĉ ĉinjenici da je ovaj arheološki lokalitet istraţivan kroz dugi niz godina, razvojne faze graĊevinskih struktura nisu u potpunosti definirane, pa je tako tlocrtna dispozicija objekata unutar kompleksa nejasna.594 S radovima na konaĉnoj prezentaciji ne treba ţuriti, već je daleko uputnije temeljito i struĉno pristupiti ovom poslu, te na vrijeme poduzeti sve potrebne predradnje, jer će krajnji rezultat zasigurno opravdati takav pristup.595 589 Idejno rješenje izradila je tvrtka Omega engineering d.o.o.,glavni projektant Jelica Peković d.i.a. (T.D. 05/07, srpanj 2007. godine)</s>
<s>REZULTATI ANALITIĈKE OBRADE POVIJESNIH IZVORA Pavlinski samostan u Šenkovcu potrebno je sagledati kao jedinstvenu mikrosredinu, koja je egzistirala na podruĉju MeĊimurja u periodu od 1376. do 1786. godine.</s><s>Iako je samostanska zajednica bila uhodana zatvorena cjelina, koja je unutar svojih zidova pronalazila duhovni mir, ona je ipak u korelaciji sa sredinom u kojoj je djelovala ostavila znaĉajni trag, te je utjecala na formiranje meĊimurske povijesti, ali i povijesti šire regije.</s><s>Ţivot u samostanu odvijao se po ustaljenim i jasno definiranim pravilima, prema kojima je pojedinac zanemarivao svoje privatne interese radi dobrobiti ĉitave zajednice.</s><s>Redovnici su svakodnevno bili zaokupljeni molitvom i radom, a tu su rutinu rijetko prekidali i to samo u posebnim prilikama i u pravilu u kratkim vremenskim intervalima.</s><s>Iako je samostan bio zatvorena cjelina, on je ipak bio otvoren prema vanjskom svijetu, kako prema plemićima, tako i prema obiĉnom puku koji je tamo traţio utjehu.</s><s>U vrijeme osnutka i u kasnijim stoljećima samostan je bio integralni dio Ugarske pavlinske provincije, te je u tom okruţenju djelovao do 1700. godine, kada su hrvatski samostani izdvojeni iz nje.</s><s>Sve to vrijeme bio je unutar obuhvata Zagrebaĉke biskupije gdje je u crkvenim krugovima uţivao veliki ugled, a što moţemo zakljuĉiti po misnim zakladama koje su u njemu osnivali pojedini meĊimurski ţupnici.</s><s>Na ţivot i djelovanje ĉakoveĉkog samostana utjecale su i neke nepovoljne okolnosti u njegovom okruţenju, te prirodne katastrofe koje su ga pogodile.</s><s>Prema dosadašnjim spoznajama najnegativniji refleks imala je jaka protestantska struja koja je u MeĊimurju bila ţiva tijekom druge polovine 16. i poĉetkom 17. stoljeća.</s><s>Iako se samostan svih tih godina odrţao, ipak taj suţivot u iskljuĉivo protestantskom okruţenju ostavio je traga u njegovoj memoriji.</s><s>Isto tako, negativan utjecaj imao je i dolazak franjevaca u Ĉakovec koji tamo osnivaju svoj samostan.</s><s>Taj je samostan postao svojevrsna konkurencija pavlinima u Šenkovcu, a od utemeljenja je uţivao privilegije vlastelina, odnosno grofa Nikole VII.</s><s>Zrinskog.</s>
<s>Osim toga pavlinski je samostan poharao poţar i uništio potres.</s><s>Ti su dogaĊaji uzrokovali veće akcije obnove i izgradnje unutar samostanskog kompleksa, te su utjecali na razvoj njegove arhitekture i njezine stilske odlike.</s><s>Ukidanjem reda i raznošenjem svih vrijednih pokretnina koje su zabiljeţene u popisima samostanskog inventara, trajno smo izgubili taj segment pavlinske ostavštine, koji bi 110</s>
<s>Analiza zakladnice samostana nam, da se oĉuvao, mogao puno reći o stilskim odrednicama, umjetniĉkim vezama i ukusu naruĉitelja, te o liturgijskom i svakodnevnom ţivotu u samostanu.</s><s>Što se tiĉe samostanskog kompleksa, njegovo neodrţavanje i neadekvatno korištenje nakon ukinuća pavlinskog reda, uzrokovalo je slabu oĉuvanost njegovih struktura, ĉak i kada se govori o onima koje su oĉuvane samo u arheološkoj zoni.</s><s>4.1.</s><s>Nova spoznaja o pojedinim elementima povijesnog razvoja samostanskog kompleksa u svim razdobljima njegovog postojanja Opseţnu povijest ĉakoveĉkog pavlinskog samostana, temeljem oĉuvanih izvora i tada dostupne literature, izradio je 1951. godine Kamilo Doĉkal, ali ona naţalost nikada nije publicirana.</s><s>Taj rukopis, uz korištenje danas dostupne relevantne literature, većim je dijelom korišten za izradu poglavlja III., gdje su dati osnovni parametri povijesti samostana, pa se u ovom poglavlju oni neće ponovno iznositi.</s><s>Ovdje će se izvršiti samo njihova dopuna sa novim spoznajama, na naĉin da se obraĊuju samo oni momenti iz ţivota i djelovanja samostana, koji do sada nisu obraĊeni ili su pogrešno interpretirani.</s>
<s>Kamilo Doĉkal navodi da Andrija Eggerer kao godinu osnutka ovog samostana donosi 1375. godinu, dok Vladimir Kalšan i Ivan Srša prenose da Eggerer stavlja osnutak samostana u 1374. godinu.596 MeĊutim, uvidom u djelo navedenog autora jasno se vidi da on ne donosi toĉnu godinu osnutka ĉakoveĉkog samostana, nego ga stavlja izmeĊu 1374. i 1377. godine.</s><s>Njegova boĉna bilješka u tekstu koja navodi 1374. godinu odnosi se na samostan u Strezi, dok odlomak o ĉakoveĉkom samostanu ne donosi godinu njegova osnutka, nego samo godine 1384., 1406. i 1553. kada je zakladnica potvrĊena.597 Franjo Orosz osnutak samostana stavlja u 1374., a Ante Sekulić u 1375. godinu, dok Ivan Tkalĉić donosi da se to zbilo 1384. godine.598 Kako nam o utemeljenju samostana postoji oĉuvan tekst zakladnice, moţemo sa sigurnošću reći da je on osnovan od strane ĉlanova obitelji Lacković 1376. godine u ĉast Blaţene Djevice Marije i svih svetih na posjedu Varhel.</s><s>Oko glavnog osnivaĉa ĉakoveĉkog samostana, u zakladnici navedenog Stjepana Lackovića, morat ćemo se sloţiti s Kamilom Doĉkalom, da to nije bio onaj Stjepan koji dobiva MeĊimurje 1350. godine, nego njegov sin Stjepan II. koji tragiĉno stradava u Kriţevcima 1397. godine.</s>
<s>Za poĉetak treba se osvrnuti na samu lokaciju na kojoj je samostan izgraĊen, jer već sam toponim Varhel (Varhely) upućuje na postojanje svojevrsnog grada ili naselja na tom mjestu.</s><s>Na maĊarskom jeziku termin vár koristi se za oznaĉavanje utvrĊenja ili grada, dok termin hely oznaĉava mjesto.</s><s>Doduše sa takvim determinacijama treba biti veoma oprezan, jer sam toponim, bez materijalnih ostataka ili drugih indikatora na terenu, nikada ne moţe biti dostatan za ubikaciju i definiranje postojanja arheoloških struktura.</s><s>Ako pogledamo katastarski plan iz 1857. godine, vidimo da je taj toponim zabiljeţen sjeverozapadno od samostanskog sklopa, a na kasnijim se planovima više ne navodi.</s><s>Upravo je ovaj podatak bio smjernica da se krene sa pregledom terena sjeverno i sjeverozapadno od samostana.</s>
<s>U rekognosciranju okolnog terena, na povišenju sjeverno od samostanskog sklopa, pronaĊena je veća koliĉina prapovijesne i ranosrednjovjekovne keramike kao i kućni maz, što sugerira postojanje naseobinskog arheološkog lokaliteta na tom mjestu.599 Danas se taj prostor naziva Ĉestinka, te je pod tim imenom zaštićen rješenjem o preventivnoj zaštiti, te je upisan u Registar kulturnih dobara Republike Hrvatske.</s><s>Okolni teren, toponimskog naziva Lonĉarske jame, eksploatiran je od strane ciglane u Šenkovcu, te su sve eventualne spoznaje o širenje lokaliteta trajno izgubljene.</s><s>Na tom dijelu pronaĊeno je tijekom eksploatacije više komada kamenih sjekira, koje se danas ĉuvaju u Muzeju MeĊimurja Ĉakovec.</s>
<s>Zakladnica samostana donosi nam i meĊe posjeda kojeg su pavlini dobili od Stjepana II.</s><s>Lackovića.</s><s>Oĉuvani tekst zakladnice biljeţi meĊe prvotnog samostanskog posjeda ovako: Prima meta incipit prope claustrum penes viam, que vadit in Nedelcham, indetendit versus occidentem ad arborem ilicis cruce signatam, sub qua meta est terrea, abinde vero venit ad arborem ilicis cruce signatam, sub qua una meta est terrea penes fluvium seu rippam, que Graena vocatur et ibi cadit in ipsam rippam et per ipsam rippam ascendit superius usque in locum, ubi ipsa rippa dividitur in duas partes, ubi sub arbore ilicis est meta terrea.</s><s>Deinde vero vergit in dicta rippa ad dextram per modicum spacium ascendendo in ipsa aqua et pervenit ad unum portum ipsius aque, ibique transit dictam aquam ad arborem ilicis cruce signatam, ubi una meta est terrea.</s><s>Abinde vadit versus occidentem ad arborem ilicis meta terrea circumdatam et cruce signatam.</s><s>Deinde vadit ad plagam occidentalem ad arborem ilicis meta terrea circumdatam ac cruce signatam et est meta angularis.</s><s>Abhinc autem directe pratum transit et in medio prati meta est terrea et sic omnino transit pratum et pervenit ad magnam viam et ipsam viam transit ad metam terream.</s><s>Inde cadit in unam vallem et in ipsa valle vadit per bonum spacium et inde exit de valle ad unam metam terream.</s><s>Deinde pervenit ad viam, que de Sancto Georgio vadit ad claustrum predictum ad metam terream et sic per eandem viam vadit et transit viam ad metam terream.</s><s>Abhinc vadit in vallem, ubi penes rippam, que currit de Senkuth, sub arbore ilicis est meta terrea et ibi cadit in rippam predictam et per ipsam rippam ascendendo pervenit ad unam metam terream penes clausuram superioris molendini et ibi transit rippam versus orientem et pervenit ad metam terream penes viam et per eandem viam revertitur versus castrum, ubi penes viam est meta terrea.</s><s>Deinde vadit ad viam, que de castro venit ad claustrum, ubi sub arbore ilicis est meta terrea.</s><s>Abinde pervenit ad magnam viam, que de Mazkuth vadit in Nedelcham ad metam terream et sic per eandem viam venit ad metam priorem ibique terminantur.600 Prijevod ovog teksta donosi nam Kamilo Doĉkal: prva meĊa poĉinje u blizini samostana kraj ceste koja vodi u Nedelišće, odande ide prema zapadu do kriţem oznaĉenog drveta cera, gdje je jedan zemljani meĊaš kraj potoka ili uz obalu zvanu Grena/Graena.</s><s>Tu dolazi baš do same obale, onda se po samoj obali uspinje sve do mjesta gdje se obala dijeli na dva dijela i gdje je pod cerom zemljani meĊaš, onda uz spomenutu obalu skreće na desno neko vrijeme uzlazeći samom vodom, sve dok ne doĊe do jedne luke iste vode.</s><s>Tu prijeĊe preko te vode ka kriţem oznaĉenom ceru, gdje je jedan zemljani meĊaš.</s><s>Odatle ide prema zapadu sve do kriţem oznaĉenog i zemljom optoĉenog cera, a onda ide dalje na zapad sve do drugog kriţem oznaĉenog i zemljom optoĉenog cera.</s><s>Tu je ugaona meĊa.</s><s>Odavde prolazi ravno livadu, u sredini koje se nalazi jedan zemljani meĊaš.</s><s>Onda prolazi dalje istu livadu, sve dok ne doĊe do velike ceste.</s><s>Idući dalje istom cestom dolazi 599 Rekognosciranje je provela Marijana Korunek tijekom oţujka 2007. godine.</s><s>600 HDA - 645, no.</s><s>1; prijepis teksta zakladnice prema Eleméru Mályuszu (MÁLYUSZ, E. (1925), pp.</s><s>124 112</s>
<s>111 se do jednog zemljanog meĊaša.</s><s>Odande pada u jednu dolinu, a onda ide tom dolinom dobar komad puta, dok ne izaĊe iz doline do jednog zemljanog meĊaša.</s><s>Odande dolazi do ceste koja vodi od sv. Jurja prema spomenutom samostanu do zemljanog meĊaša.</s><s>Sada ide istom cestom sve do jednog zemljanog meĊaša.</s><s>Odavde ide u dolinu gdje je kraj obale, koja se proteţe od Šenkovca, zemljani meĊaš pod jednim cerom.</s><s>Tada pada u spomenutu obalu i uzlazeći tom obalom dolazi do jednog zemljanog meĊaša kraj zatvora gornjeg mlina.</s><s>Tu treba prijeći obalu prema istoku, dok se ne doĊe do zemljanog meĊaša kraj ceste, a tada se istom cestom treba vratiti prema gradu/castrum, gdje se kod jednog cera nalazi zemljani meĊaš.</s><s>Onda se ide na cestu koja vodi od grada prema samostanu, gdje se pod jednim cerom nalazi zemljani meĊaš.</s><s>Odavde se dolazi do velike ceste koja od sela Maĉkovec (pogrešno naveden Macinec) vodi u Nedelišće do zemljanog meĊaša.</s><s>A tada se istom cestom dolazi do prve meĊe, gdje je završetak.601 Kao što vidimo iz teksta zakladnice meĊe su u to vrijeme bile odreĊivane putevima, zemljanim meĊašima, drvećem koje je na sebi imalo oznake, zatim obalama potoka i sliĉno.</s><s>Kako se mikrotoponimija mijenjala tijekom stoljeća, posebice u recentnom periodu, kada su iskrĉene šume i regulirani potoci, toĉne meĊe samostanskog posjeda nije moguće utvrditi, ali prateći osnovne smjernice moţemo ga barem okvirno zaokruţiti.</s><s>Juţna granica posjeda bila je odreĊena linijom samostanskog kompleksa i cestom koja je od samostana vodila prema Nedelišću (Nedelcham).</s><s>Za poĉetak potrebno je napomenuti da se Nedelišće u srednjovjekovnom periodu nalazilo nešto sjevernije nego danas, odnosno sjeverno od ţupne crkve Presvetog Trojstva u Nedelišću, na prostoru koji se danas nalazi izmeĊu potoka Trnava i ţeljezniĉke pruge Ĉakovec – Pragersko.</s><s>Taj zemljani, poljski put, danas je samo djelomiĉno oĉuvan, a nekada je ulazio u središnji dio starog Nedelišća.</s>
<s>Zapadna granica djelomiĉno je bila omeĊena potokom Graena.</s><s>Toponim Grajena zadrţao se do danas u lokalnom stanovništvu i to za livade i šume juţno od ceste koja vodi iz Ksajpe u Slakovec, odnosno lijevo i desno od Zapadnog kanala, a koje su nekada bile izrazito moĉvarno podruĉje.</s><s>MeĊa dalje ide prema zapadu u smjeru današnjeg naselja Slakovec, te najvjerojatnije kroz podruĉje topografskog naziva Lonĉarske jame, u smjeru današnjeg Brezja skreće prema sjeveru, ĉineći time nastavak zapadne meĊe posjeda.</s>
<s>Sjevernu meĊu teško je preciznije odrediti, ali zasigurno je išla juţno od današnjeg naselja Brezje ili tik uz njega, sve do ceste koja iz Lopatinca (Sancto Georgio) vodi prema samostanu.</s><s>To je današnja cesta Ĉakovec – Štrigova.</s><s>MeĊa je kratko išla tom cestom, nakon ĉega ju prelazi, te ide ravno do potoka koji je tekao prema Šenkovcu.</s><s>Dalje ide tim potokom prema jugu, odnosno jugoistoku, ulazeći u današnje naselje Šenkovec.</s><s>Taj potok, danas potok Pleškovec, u velikoj je mjeri ĉinio istoĉnu meĊu posjeda.</s><s>Najvjerojatnije je meĊa kod raĉvanja tog potoka, u samom središtu današnjeg naselja Šenkovec, produţila prema istoku, sve do spoja sa današnjom cestom Ĉakovec Mursko Središće.</s><s>MeĊa kasnije ide tom cestom prema jugu, te u konaĉnici završava u liniji samostanskog kompleksa.</s>
<s>Kada se sagleda taj prostor moţemo zakljuĉiti da prvobitni posjed nije bio malen, te da je kao takav morao imati u svom arealu livade, šume i oranice, te je bio bogat vodom, što je zasigurno pri odabiru lokacije za izgradnju samostana bilo odluĉujuće.</s><s>Treba napomenuti da se dio današnjeg naselja Šenkovec nalazi unutar tih meĊa, ali stari dio naselja nije bio njima obuhvaćen, što je i logiĉno, jer znamo da samostan tek kasnije dobiva selo Šenkovec, kao i selo Maĉkovec, u svoj posjed.</s><s>113</s>
<s>Prva stoljeća samostana, odnosno vrijeme obitelji Lacković, Celjski i Ernušt Za osnutak pavlinskog samostana u MeĊimurju 1376. godine razloge je potrebno traţiti u statusu koji je taj crkveni red uţivao u Ugarskoj, ali i ĉinjenici da je ĉin osnutka samostana na svojem posjedu, te financiranje njegove izgradnje, bila stvar prestiţa za svakog od plemića.</s>
<s>Pavlinski red u poĉetku su podrţavali manji plemići i kralj, a svoj procvat doţivljava tijekom posljednje trećine 14. stoljeća, jer ga oko 1380. godine poĉinje podrţavati i aristokracija.</s><s>Za nas je bitno da su pavlini uţivali potporu kralja Karla Roberta i njegovog sina kralja Ludovika I., koji im kupuje relikvije sv. Pavla Pustinjaka 1381. godine,602 jer se u to vrijeme osniva ĉakoveĉki samostan.</s><s>Stjepan I. Lacković boravio je na dvoru kralja Karla Roberta, gdje je stekao njegovo poštovanje, ali i poštovanje njegova sina, koji mu uostalom i poklanja MeĊimurje.</s><s>Uzimajući u obzir jaĉanje pavlinskog reda, te ugled koji uţivaju kod kralja, ne smije nas ĉuditi odabir Stjepana II. da upravo njih dovede na svoje posjede i izgradi im samostan.</s><s>Ovaj ĉin mogli bismo povezati i s dogaĊajima na dvoru u to vrijeme.</s><s>Naime, kralj Ludovik I. poĉetkom 1370 - tih godina poĉeo se polako odmicati od dijela plemstva koje je svoje posjede i status steklo temeljem vojnih zasluga.</s><s>MeĊu njih spada i obitelj Lacković, pa je tako Stjepan II.</s><s>Lacković izgubio titulu palatina, a upravo te 1376. godine kad je bio u Svetoj Zemlji i titulu erdeljskog vojvode, ĉime je izgubio najveći dio svog utjecaja.603 Moţda je baš osnutkom pavlinskog samostana na svojem ĉakoveĉkom posjedu htio uĉvrstiti svoj poloţaj na dvoru, ali i meĊu tadašnjim plemstvom.</s><s>Povijest ĉakoveĉkog pavlinskog samostana od njegova osnutka isprepletena je sa poviješću gospodara Ĉakovca, koji su se tijekom stoljeća mijenjali.</s><s>U prvim stoljećima najznaĉajnija vlastela bila je velikaška obitelj Lacković koji i utemeljuju samostan, zatim grofovi Celjski i Ernušti, te Fridrik Lamberg.</s><s>Kao što je ranije navedeno samostan je tijekom stoljeća stekao brojne posjede i to darovanjima, oporukama ili kupnjom.</s><s>U MeĊimurju se većinom radi o vinogradima, odnosno promontorijima – vinogradskim brjegovima, ali je samostan posjedovao i oranice, šume i livade.</s>
<s>Kada govorimo o vinogradima, oni su bili smješteni u gornjem, vinorodnom dijelu MeĊimurja, a njihove lokacije danas je teško toĉno ubicirati.</s><s>Razlog je u tome što su vinogradi mijenjali vlasnike od ukinuća samostana do danas, ali i u tome što je taj prostor izrazito transformiran, pogotovo unatrag pedesetak godina.</s><s>Ranije su ti vinogradi s pripadajućim posjedima imali jednu centralnu graĊevinu, te nekoliko manjih pomoćnih, a oko njih je bilo prostrano neizgraĊeno podruĉje.</s><s>Danas je situacija sasvim drugaĉija, jer je došlo do intenzivne parcelacije, te relativno guste izgradnje manjih vikend objekata.</s><s>Starije graĊevine su ili srušene ili transformirane do te mjere da se više nikako ne mogu povezati sa stanjem prije ukinuća samostana.</s><s>Stoga se za preciznije ubiciranje pavlinskih posjeda moramo oslanjati na topografiju i oĉuvanu memoriju kod lokalnog stanovništva.</s>
<s>Prilikom osnutka samostanu je pripadao samo navedeni posjed Varhel na kojem se grade samostanske zgrade i crkva, no ubrzo se posjed proširio darovanim selima Šenkovec i Maĉkovec.</s><s>U to vrijeme samostan je morao doći u posjed onih 9, odnosno 10 vinograda (navedenih u poglavlju III.), koje im kasnije oduzima obitelj Zrinski, a za koje izvori 114</s>
<s>Prema oĉuvanim izvorima vidimo da je samostan u prvo vrijeme, a pod time se podrazumijeva razdoblje kada MeĊimurjem upravljaju velikaške obitelji Lacković, Celjski i Ernušt, odnosno period od 1376. godine do sredine 16. stoljeća, posjedovao crkvu i samostan posvećene Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima na posjedu Varhel, sela Šenkovec i Maĉkovec, mlin s ribnjakom na posjedu Kriţanec, vjerojatno selo Zasad, vinograd Zasad, tri selišta na posjedu Kriţanec, te najvjerojatnije gore spomenute vinograde Zasad, Markovĉinu, Ferkanovci, Pleškovec, Vuĉetinec (Bratovĉina), Lopatinec, Dragoslavec, Merhatovec, Prekopu i Bratski vrh (T.XXX. 1).</s><s>MeĊe posjeda Varhel opisane su ranije, a naselja Šenkovec i Maĉkovec postoje i danas, samo su znatno proširena u odnosu na ona, koja su postojala u prvim stoljećima djelovanja ovog pavlinskog samostana.</s><s>Njihov nukleus i danas se moţe išĉitati, pa je tako staro naselje Šenkovec bilo formirano na dva povišenja koje je dijelio potok.</s><s>Danas se na jednom nalazi sjeverni dio Ulice Vlahe Bukovca, a drugo obuhvaća istoĉni dio Ulice Josipa Bedekovića, do skretanja iste prema jugu.</s><s>Prvobitno naselje zasigurno je bilo na prvom povišenju, jer prateći meĊe posjeda Varhel iz teksta zakladnice, vidimo da se drugo povišenje nalazilo unutar njegovih meĊa, a znamo da samostan naselje Šenkovec dobiva kasnije.</s>
<s>Najstariji dio naselja Maĉkovec prostirao se na dijelu današnje Ulice bana Josipa Jelaĉića i to od ţupne crkve prema sjeveru do skretanja prometnice prema zapadu.</s><s>Samostan relativno rano dobiva mlin s ribnjakom na posjedu Kriţanec (Crisancz) i tri selišta unutar sela Krysowcz.</s><s>Nije sigurno gdje se taj posjed nalazio, a danas na podruĉju MeĊimurja imamo dva naselja sliĉnog imena, a to su Kriţovec i Kriţopotje.</s><s>No, vjerojatnije je da se ipak radi o naselju Kriţovec, kako je to ranije pretpostavio Kamilo Doĉkal,604 te da se i posjed Kriţanec nalazio na tom podruĉju.</s><s>Tome u prilog ide ĉinjenica da samostanu mlin i tri selišta daruje Kristof Fadan Turanski, odnosno de sub Turno, koji je bio iz Podturna.</s><s>Podturen je naselje u sjeveroistoĉnom, nizinskom dijelu MeĊimurja, koje je udaljeno od naselja Kriţovec svega oko 5 km, dok se Kriţopotje nalazi na drugom kraju MeĊimurja, istoĉno od samostanskog sklopa u Šenkovcu.</s><s>Osim toga naselje Kriţovec smješteno je uz rijeku Muru, koja je kao brza rijeka morala biti idealna za izgradnju i funkcioniranje mlina.</s>
<s>U to vrijeme samostan najvjerojatnije dobiva i selo Zasad, odnosno dva vinograda tog naziva.</s><s>U prilog tezi da je samostan posjedovao dva vinograda pod nazivom Zasad ide i ĉinjenica da mu je jedan od njih oduzela obitelj Zrinski 1646. godine, a to se nikako ne moţe odnositi na onaj koji mu daruje Kristofor Fadan, jer ga je samostan zadrţao u svom posjedu sve do ukinuća 1786. godine.</s><s>Taj vinograd kasnije se naziva Fadan, a zanimljiv je podatak da se u sjevernom dijelu naselja Zasadbreg do danas oĉuvao toponim Fadan i to za jedno šire podruĉje koje obuhvaća hrbat brijega koji se prema sjeverozapadu polagano sniţava.</s>
<s>Od vinograda za koje se pretpostavlja da su samostanu pripadali od samoga osnutka imamo i onaj u Markovĉini.</s><s>Taj toponim do danas nam se oĉuvao u sjeveroistoĉnom dijelu naselja Zasadbreg, u neposrednoj blizini toponima Fadan, pa moţemo zakljuĉiti da je samostan na ovom podruĉju već u prvo vrijeme imao više vinograda.</s><s>Vinograd Ferkanovci morao se nalaziti na podruĉju današnjeg naselja Frkanovec, a uz njega se nalazi i današnje naselje Pleškovec u kojem se takoĊer navodi samostanski vinograd.</s><s>U neposrednoj blizini su i naselja Vuĉetinec, Lopatinec, Dragoslavec, Prekopa i Merhatovec gdje se takoĊer spominju samostanski vinogradi, pa moţemo zakljuĉiti da 115</s>
<s>podataka. su svi ovi vinogradi bili koncentrirani na jednom relativno uskom podruĉju sjeverno i sjeverozapadno od matiĉnog samostana, koje je bilo svega nekoliko kilometara udaljeno od njega.</s><s>Najvjerojatnije se u tom arealu nalazio i vinograd Bratski vrh, ali njegova bliţa lokacija nije ubicirana.</s>
<s>Treba još napomenuti da u prvim stoljećima samostana u pisanim izvorima ne nalazimo podatke o sporovima s tadašnjim gospodarima Ĉakovca, a to se mijenja od vremena kada grofovi Zrinski dobivaju MeĊimurje.</s>
<s>Oĉito takva situacija nije bila u drugim pavlinskim samostanima gdje evidentno dolazi do sporova ĉak i s crkvom, jer je papa Nikola V. 1417. godine naredio biskupima, ukljuĉujući i onom zagrebaĉkom, da poštuju povlastice pavlinskog reda koje im je dodijelila Sveta stolica.605</s>
<s>Za ĉakoveĉki samostan to moţemo objasniti izostankom pisanih izvora koji bi svjedoĉili o sporovima, ali i ĉinjenicom da u vrijeme obitelji Lacković, Celjski i Ernušt on posjeduje uglavnom ona dobra koja dobiva od tih vlastelina.</s><s>Kasnije se situacija postupno mijenja, jer oporukama, darovanjima i kupnjom pavlini stjeĉu veći broj posjeda, ĉime jaĉa i njihov ekonomski utjecaj.</s><s>Baš iz tog razloga sporove i nesuglasice s obitelji Zrinski potrebno je sagledati van vjerskih razlika i na ekonomsko - interesnoj osnovi, baš kao i one kasnije s obitelji Althan.</s>
<s>Iz ovog perioda datira i jedan oĉuvani popis inventara samostana, za koji se pretpostavlja da nastaje oko 1500. godine.606 On nam daje uvid u pokretnu imovinu samostana koja je sluţila za liturgiju.</s><s>Obzirom na vrijeme nastanka ovog popisa inventara, ĉini se da je samostan imao veću, vrijednu kolekciju, koja se sastojala od više komada kaleţa, svijećnjaka, posudica za vino i vodu, humerala, kazula, dalmatika, pluvijala, superpeliceja, ukrasa za oltar i tepiha, te po jedan komad monstrance, kadionice, srebrnog kriţa i pacifikala.</s>
<s>Zbog naĉina na koji je ovaj samostan kasnije ukinut, ništa nam se od ove vrijedne kasnosrednjovjekovne graĊe nije oĉuvalo.</s><s>Isti je sluĉaj i sa pokretnom liturgijskom graĊom u drugim meĊimurskim crkvama, gdje se danas gotovo u pravilu ĉuva ona koja nastaje kasnije i to u periodu od 17. do kraja 19. stoljeća.</s>
<s>Ĉakoveĉki pavlinski samostan je od svog utemeljenja bio posvećen Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima.</s><s>U ispravi iz 1496. godine navodi se samo kao claustro nostro prope Chaktornya ad honorem gloriose virginis Mariae constructo, a u ispravi iz 1505. godine spominje se kao Monasterio St.</s><s>Marie Virginis sub Chaktornya fundato.607 Slijedeća isprava koja biljeţi titular samostana datira u 1559. godinu, a tamo je već došlo do promjene titulara, te je samostan sada posvećen svetoj Jeleni.</s><s>Zanimljivo je da se oba samostanska titulara ili pojedinaĉno ili zajedno koriste još dosta dugo, pa se tako samostan naziva Monasterio B. Mariae Virginis et Omnium Sanctorum nec non s. Helenae in Muraköz supra Arcem Chaktornya još u ispravi iz 1644. godine,608 a oba se titulara navode i u ispravi iz 1651. godine.609 116</s>
<s>Zašto je došlo do promjene titulara samostana nije posve jasno.</s><s>Autori koji su se bavili ovom problematikom povezuju tu promjenu titulara s grofom Nikolom Zrinskim Sigetskim, uz obrazloţenje da su njegova baka, majka, sestra i kćerka bile Jelene.610 Promjene titulara kod sakralnih objekata nisu ništa neobiĉno, ali za to uvijek mora postojati valjani razlog.</s><s>Kao primjer na podruĉju MeĊimurja moţda je najbolje navesti ţupnu crkvu svetog Jurja u Lopatincu, kod koje je taj titular zabiljeţen još u Ivanovom popisu iz 1334. godine.</s><s>Kraj nje se kasnije gradi kapela Marije Lauretanske, te su neko vrijeme ta dva objekta egzistirala paralelno.</s><s>Zbog trošnosti starije crkve, njezin titular prelazi na noviju kapelu, te ona time postaje ţupna crkva.</s><s>Drugi primjer promjene titulara nalazimo u Prelogu, gdje se prvotno nalazi ţupna crkva posvećena svetom Lovri, da bi tek kasnije ona bila posvećena svetom Jakobu.</s><s>Stariji titular tada prelazi na filijalnu kapelu u Cirkovljanu, koja ga je zadrţala do danas.</s><s>Dakle, uz promjenu titulara pavlinskog samostana, sliĉne primjere nalazimo i drugdje u MeĊimurju.</s>
<s>No ovdje treba istaknuti i ĉinjenicu da u periodu od više od pedesetak godina (1505 1559) ne nalazimo ni jednu ispravu koja bi navodila titular samostana, što zapravo moţe znaĉiti da je do promjene titulara moglo doći i nevezano uz obitelj Zrinski.</s><s>Tako nam zapravo pitanje promjene titulara i dalje ostaje otvoreno.</s><s>Vrijeme obitelji Zrinski (sredina 16. - kraj 17. stoljeća) Grof Nikola Zrinski Sigetski postavši gospodarom MeĊimurja 1546. godine najvjerojatnije ubrzo postaje i patronom pavlinskog samostana.</s><s>Povijest obitelji Zrinski obraĊivali su mnogi autori, a turbulentna vremena, vojna opasnost, razni interesi i politiĉka previranja, obiljeţili su stoljeće i pol u kojem su oni bili gospodari MeĊimurja.</s><s>U suvremenoj literaturi, kada je rijeĉ o obitelji Zrinski, najviše se paţnje posvećuje znaĉaju te obitelji za Hrvatsku i širu regiju i vojnim podvizima pojedinih njezinih ĉlanova, kao i njihovo priklanjanje protestantizmu, dok je veza s pavlinskim samostanom nekako ostala postrani.</s>
<s>Treba istaknuti da su grofovi Zrinski ubrzo nakon dobivanja MeĊimurja za pokop ĉlanova svoje obitelji odabrali upravo ĉakoveĉki pavlinski samostan.</s><s>Razloga za to je zasigurno bilo više, a moţemo pretpostaviti da je blizina samostana u odnosu na Ĉakovec (gdje je bila smještena njihova rezidencija) jedan od razloga, kao i ĉinjenica da na podruĉju MeĊimurja u to vrijeme nema drugih crkvenih redova.</s><s>Istina je da se hrvatsko plemstvo pokapa i kod crkvenih redova i u ţupnim crkvama, ali kada uzmemo u obzir znaĉaj ove obitelji i njihov utjecaj, ovakav odabir nametnuo se kao logiĉan, jer je jedan ovako zatvoreni crkveni red bio mnogo pogodniji da preuzme brigu o njihovom posljednjem poĉivalištu.</s><s>Naţalost nemamo toĉan podatak koliko je ĉlanova te obitelji bilo pokopano u ĉakoveĉkom samostanu, ali znamo da su u prvo vrijeme bili pokapani u samostanskoj crkvi, a kasnije u boĉnoj kapeli, takozvanom mauzoleju obitelji Zrinski.</s>
<s>Iz tog vremena oĉuvalo nam se relativno mnogo isprava koje govore o posjedima samostana i o raznim sporovima koje su pavlini imali s obitelji Zrinski, a koje su navedene ranije.</s>
<s>Protestantizam koji se veţe uz obitelj Zrinski, u kontekstu povijesti MeĊimurja u najvećem broju sluĉajeva shvaćen je kao negativni refleks za ove krajeve.</s><s>Tome je najvjerojatnije najviše pridonijela knjiga Josipa Bedekovića tiskana 1752. godine, ĉiji negativni stav o protestantizmu nikada zapravo nije analitiĉki revidiran.</s><s>117</s>
<s>Odnos ĉakoveĉkog pavlinskog samostana i obitelji Zrinski kroz gotovo stoljeće i pol treba sagledati u okviru tadašnjih politiĉkih prilika, ovlasti vlastele, te njihovih meĊusobnih interesa oko posjeda i materijalnih prava.</s><s>Nataša Štefanec u svom opseţnom radu o grofu Jurju IV.</s><s>Zrinskom za postupanje grofa prema pavlinima uzima, uz vjerske razlike, i tadašnju politiĉku situaciju, posebice odnose s kraljem Rudolfom II., koji mu je dao brojna obećanja, ali ih nije ispunio, te je generalno slabo brinuo za obranu MeĊimurja.</s><s>Ona tumaĉi i ranije navedeno oduzimanje vinograda pavlinima, koje je bilo jasan i logiĉan postupak, nakon što su oni kao katolici izgubili vlastelinska prava.</s><s>Dodatno, zbog novih obiĉaja ove regije i slabljenja moći Katoliĉke crkve, Juraj IV. preuzeo je na sebe ubiranje desetine vina i ţita koju je u praksi ubirala crkva, te je njezino ukidanje pavlinskom samostanu na 15 godina zapravo moglo biti i trajno, da su grofovi Zrinski ostali protestanti.611</s>
<s>Za bolje razumijevanje odnosa grofa Jurja IV. i cara i kralja Rudolfa II., treba uzeti u obzir ĉinjenicu, da dolaskom Rudolfa II. na vlast zapoĉinje aktivnije protureformacijsko djelovanje habsburških vladara, jer se on zalagao za katoliĉku vjeru, te je po svojim zemljama poĉeo širiti isusovaĉki red, koji postaje glavni nositelj katoliĉke obnove.612 Opće je prihvaćeno da je meĊusobni odnos ĉakoveĉkog samostana i obitelji Zrinski bio izrazito narušen u vrijeme kad grof Juraj IV.</s><s>Zrinski prelazi na protestantsku vjeru.</s><s>Tada se u ţupnim crkvama mijenjaju svećenici, te na njihovo mjesto dolaze protestantski, a ĉitavo MeĊimurje preuzima novu vjeru.</s>
<s>Kako je pavlinski samostan mogao opstati u takvom okruţenju najbolje opisuje Nataša Štefanec koja navodi da je opstanak samostana ustvari dokaz o toleranciji Jurja IV., jer je on bez većih napora mogao uništiti samostan.613 Protestantizam je u MeĊimurju uzeo maha oko 1570. godine, a od tada pa sve do smrti Jurja IV., odnos izmeĊu njega kao vlastelina i pavlinskog samostana na njegovom posjedu bio je obiljeţen brojnim nesuglasicama.</s><s>Unatoĉ sloţenom odnosu povijesni izvori donose nam podatak da je on pokopan baš kod ĉakoveĉkih pavlina.</s><s>Pomalo zaĉuĊuje podatak da je Juraj IV., kao proklamirani protestant, pokopan u katoliĉkoj crkvi.</s><s>Ĉinjenica je da su tu pokapani ĉlanovi njegove obitelji, ali on je isto tako mogao prekinuti s tom tradicijom i naloţiti da se pokopa u bilo kojoj ţupnoj crkvi u MeĊimurju u kojoj su bili protestantski svećenici, kao recimo u ĉakoveĉkoj ţupnoj crkvi u Mihovljanu.</s>
<s>To otvara pitanje kakav je zapravo bio odnos izmeĊu njega i pavlina.</s><s>Sukob je evidentno eskalirao 1580. godine, ali potrebno je istaknuti da je sve to bilo privremenog karaktera, jer se u konaĉnici samostan ipak odrţao.</s><s>Potvrdu tome donose nam Franjo Buĉar i Stanko Jambrek koji za dokaz da pavlini nisu napustili MeĊimurje uzimaju pismo zagrebaĉkog biskupa Aleksandra Mikulića grofu Rosenbergu od 29. svibnja 1587. godine u kojem je navedeno da se rimokatoliĉka vjera zadrţala još samo kod pavlina u samostanu svete Jelene kraj Ĉakovca, jer je grof Juraj IV.</s><s>Zrinski sve ostale svećenike prognao.614 Njegov nasljednik grof Juraj V. ostao je protestant, a izvori nam donose razliĉite godine njegova preobraćenja i prelaska na katoliĉku vjeru, pa su tako navedene 1613., 1618. (1619) i 1623. godina.</s><s>U vrijeme protestantizma ĉakoveĉki pavlini odigrali su kljuĉnu ulogu za oĉuvanje katoliĉanstva u MeĊimurju, baš kao i kod katoliĉke obnove koja je uslijedila nakon toga.</s><s>Za preobraćenje okolnih plemića evidentno su bili zasluţni baš oni, 118</s>
<s>Promjena titulara samostana o ĉemu potvrdu nalazimo u ĉinjenici da se tamo 1611. godine formalno preobratio Kristofor Banić (Bánffy).</s><s>Baš zbog te ĉinjenice i preobraćenje grofa Jurja V. ne bi bilo neobiĉno već 1613. godine, ali u obzir treba uzeti i podatak da su Ugari bili iznimno nezadovoljni iskorjenjivanjem protestantske vjere u MeĊimurju, pa su 1625. godine zatraţili da se MeĊimurje izdvoji iz sastava Zagrebaĉke biskupije.</s><s>Taj podatak ide u prilog navodima da se grof preobratio 1623. godine, jer ne bi Ugari ĉekali 6 ili ĉak 12 godina za ulaganje ţalbe.</s>
<s>Treba se još samo kratko osvrnuti na ranije naveden govor njegovog sina grofa Nikole VII.</s><s>Zrinskog na Ugarskom saboru u Poţunu (danas Bratislava) 1659. godine iz kojeg se moţe išĉitati da grofovi Zrinski još dugo vremena od sluţbenog prelaska na katoliĉanstvo ostaju naklonjeni protestantskoj vjeri i najvjerojatnije protestanti.</s><s>Razdoblje kad obitelj Zrinski posjeduje MeĊimurje obuhvaća period od sredine 16. pa sve do samog kraja 17. stoljeća.</s><s>U to vrijeme samostan je i dalje imao posjed Varhel s crkvom i samostanskim zgradama, te sela Šenkovec i Maĉkovec.</s><s>U vrijeme Jurja IV. sela Šenkovec i Maĉkovec ukupno su imala 12 porti sa 29 siromaha i inquilina i 12 slobodnjaka i vlastelinskih slugu, te 12 napuštenih selišta, što nam donosi Nataša Štefanec u okviru poreznog popis ţupanije Zala izmeĊu 1579. i 1587. godine.615 U posjedu ĉakoveĉkih pavlina bilo je u selu Šenkovec 1598. godine popisano 13 podloţnih domova, a u selu Maĉkovec 17.616 U vrijeme njegova nasljednika Jurja V. u poreznom popisu ţupanije Zala iz 1610. godine u tim selima navode samo dvije porte.617 Relativno velik broj napuštenih selišta na posjedima pavlinskog samostana u prvom navedenom poreznom popisu moţemo dovesti u direktnu vezu sa prelaskom MeĊimurja na protestantizam.</s><s>Kako su pavlini, a samim time i njihovi podloţnici, ostali jedini katolici u iskljuĉivo protestantskom okruţenju, moţemo samo pretpostaviti kakvim su pritiscima bili izloţeni.</s>
<s>Vidimo da se situacija ni tijekom prvog desetljeća 17. stoljeća nije popravila, nego da je došlo do daljnjeg napuštanja pavlinskih posjeda, jer se 1610. godine u selima Šenkovec i Maĉkovec navode samo dvije porte.</s>
<s>U vrijeme obitelji Zrinski samostan i dalje posjeduje mlin s ribnjakom na posjedu Kriţanec, selo Zasad, vinograd Zasad, tri selišta na posjedu Kriţanec.</s><s>U vrijeme Jurja IV. pavlini su zasigurno bili zabrinuti za svoje posjede, pa su zatraţili od Zagrebaĉkog kaptola da im potvrdi i ovjeri isprave kralja Ferdinanda I. iz 1553. godine i to onu kojom on potvrĊuje izjavu Kristofora Fadana pred Peĉuškim kaptolom 1496. godine o darovanju mlina s dva kotaĉa pavlinskom samostanu, te isprave za posjed Varhel, selo Šenkovec i selo Maĉkovec.</s><s>Zagrebaĉki kaptol potvrdio je traţeno ispravom iz 1579. godine.618</s>
<s>Molba za potvrdom darovanja mlina na posjedu Kriţanec dobivenog po Kristoforu Fadanu evidentno je bila opravdana, jer je iz dopisa Dvorske komore Ladislavu Nagyu od 15. srpnja 1691. godine vidljivo da je u to vrijeme mlin već bio oduzet samostanu, zajedno sa ribnjakom i ĉetiri selišta.619 Ovakva praksa nastavljena je i u vrijeme nasljednika Jurja IV., pa je tako obitelj Zrinski 1646. godine oduzela samostanu vinograde Zasad, Markovĉinu, Ferkanovce, Pleškovec, Vuĉetinec (Bratovĉina), Lopatinec, Dragoslavec, Merhatovec, Prekopu i Bratski vrh.</s><s>119</s>
<s>MeĊutim, dvije godine ranije dobili su od obitelji Zrinski kapelu svetog Jeronima u Štrigovi s rezidencijom i svim pripadajućim posjedima, ĉime je samostan uvelike proširio svoje posjede.</s><s>Toj kapeli još grof i knez Fridrik Celjski daruje posjed Leskovec.</s><s>To je morao biti veći i znaĉajniji posjed, koji se prostirao na širem podruĉju današnjih naselja Štrigova, Leskovec, Sveti Urban, Robadje i Banfi.</s><s>Prije vremena obitelji Zrinski samostanski vinogradi bili su limitirani na podruĉje današnje općine Sveti Juraj na Bregu, ali sada dobivaju u posjed i vinograde oko Štrigove, te se njihov broj kontinuirano povećava.</s>
<s>Uz ranije steĉene posjede, samostan je sredinom 17. stoljeća, odnosno nakon oduzimanja ranije navedenih vinograda, imao u vlasništvu selo Leskovec, vinograd u Malom Leskovcu, dva vinograda pod nazivom Švarc na brijegu Leskovec, vinograd Kljuĉar na brijegu Zasad, te još dva vinograda na brijegu Zasad, vinograd na brijegu Martinušec, dva vinograda Forgaĉ na brijegu Sveti Juraj u Lopatincu, vinograd na brijegu Vušinšćak, vinograd Rimšćak, vinograd Šafarsko, vinograd Raskriţje, vinograd Praporĉan, te vinograd na brijegu Vuĉetinec (T.XXX. 2).</s><s>Naselje Leskovec nalazi se juţno, odnosno jugozapadno od današnje Štrigove, a ono je moralo biti središte novosteĉenog posjeda.</s><s>Naselje Mali Leskovec danas ne postoji, ali na karti iz druge polovine 19. stoljeća vidimo da se ono nalazilo zapadno od kapele svetog Jeronima u Štrigovi.</s><s>Danas se taj predio, kao i jedno šire podruĉje, naziva zajedniĉkim imenom Banfi.</s>
<s>Zanimljiv je podatak da vinograd u Malom Leskovcu samostanu daruje grofica Jelena Drašković, udovica grofa Kristofora Banića (Bánffya), ĉija se obitelj vezuje uz izgradnju i vlasništvo jedne barokne kurije pod nazivom Banfi, koja se nalazi upravo u nekadašnjem Malom Leskovcu.</s><s>Ovom kurijom nije se bavilo mnogo autora, a zanimljive podatke o njoj donose nam Tomislav Đurić i Dragutin Feletar.</s><s>Uz nedovoljno potkrijepljen podatak da Banići ovdje grade dvor još 1373. godine, navode i mogućnost da je na ovom mjestu u 15. stoljeću stajao dvor, ĉiju izgradnju povezuju s ljubavnom priĉom izmeĊu hrvatsko – ugarskog kralja Matije Korvina i kćerke gospodara Banića, vlasnika donjolendavske utvrde.</s><s>Samu kuriju koja nam se oĉuvala do danas prepoznaju kao baroknu, a vrijeme njezine izgradnje stavljaju u 18. stoljeće.</s><s>Navode i metalna vrata, za koja prenose podatak da su ovamo dopremljena iz ukinutog pavlinskog samostana.620 Metalna vrata koje navode Tomislav Đurić i Dragutin Feletar nisu oĉuvana, ali se na ulazu u podrum danas nalaze stara drvena vrata s masivnim dekoriranim dovratnicima i nadvratnikom.</s><s>Posebno je zanimljiv nadvratnik koji u zaglavlju ima kaleţ, kojeg flankiraju dvije zvijezde (T.XXXII. 3, 4).</s><s>Kaleţ se u kršćanskom bogosluţju koristi za posvećenje vina, te njegova pojava na nadvratniku ove kurije moţe sugerirati vezu sa crkvom ili samostanom.</s>
<s>U lokalnom stanovništvu oĉuvala se legenda o tome da su vlasnici ove kurije nekada bili ĉakoveĉki pavlini.</s><s>Svakako postoji mogućnost da im grofica daruje upravo ovaj posjed, ali legenda moţe ukazivati i na to da su pavlini negdje u blizini imali svoj vinograd.</s><s>Sama kurija prema oblikovnim karakteristikama zasigurno nastaje u baroknom periodu i to kasnije od vremena kada samostan dobiva vinograd u Malom Leskovcu, što otvara mogućnost da je grade upravo šenkoveĉki pavlini.</s><s>Tomislav Đurić i Dragutin Feletar za kuriju Tkalec navode da je zapravo stari majur koji je pripadao štrigovskom samostanu pavlina do ukinuća reda, te da su ga oni najvjerojatnije i izgradili u 18. stoljeću.621 Ona se nalazi u pitoresknom krajoliku oko 1 kilometar zapadno od današnjeg naselja Leskovec i oko 1 kilometar jugozapadno od 120</s>
<s>Upravo nam ona moţe posluţiti kao referentni primjer za bolje poimanje prostora u kojem su ovakvi objekti egzistirali u prethodnim stoljećima.</s><s>Ako je ova graĊevina doista bila pavlinska, tada je ona morala biti integralni dio jednog od vinograda pod nazivom Švarc na brijegu Leskovec, jer samostan u blizini Leskovca ne posjeduje druge vinograde.</s>
<s>MeĊutim, u fondu obitelji Reviczky u MaĊarskom drţavnom arhivu ĉuva se jedan nacrt Promontoriorum Tkalecz, Horvath, Koritar et Kopriva in Insula Mura – köz situator, datiran na kraj 18. stoljeće na kojem su izmeĊu ostalih prikazani i kurija i vinograd Tkalec.622 Kako se na ovom prikazu vinograd Tkalec naziva svojim današnjim imenom, a sam nacrt nastaje u vrijeme oko ukidanja pavlinskog samostana, moţemo gotovo sa sigurnošću zakljuĉiti da ovo ipak nije bio samostanski vinograd, nego privatni vinograd koji je u odreĊenom periodu prije kraja 18. stoljeća pripadao obitelji Tkalec.</s><s>Samu kuriju Tkalec u Robadju dakle vjerojatno ne grade pavlini, nego ona nastaje na posjedu koji je bio u privatnom vlasništvu, a to je najvjerojatnije krajem 18. stoljeća bila obitelj Reviczky.</s>
<s>Još se jedan objekt prema predaji povezuje s šenkoveĉkim pavlinima, a to je kurija Oberlenduš koja se danas nalazi na povišenom poloţaju Martinovskog brega, nedaleko naselja Rimšĉak, na podruĉju današnjeg Svetog Urbana.</s><s>Ona se prema baroknim stilskim obiljeţjima takoĊer moţe datirati u 18. stoljeće.</s><s>Na kuriji je oĉuvan i jedan grb koji se ne moţe dovesti u svezu s pavlinskim redom, što stavlja pod upitnik njihovo vlasništvo nad ovom graĊevinom, ali treba uzeti u obzir i mogućnost da je on ovdje postavljen naknadno.</s>
<s>U popisu plemića iz 1848. godine u Oberlendušu se navodi obitelj Szy, a plemićka obitelj tog prezimena 1829. godine navedena je u Štrigovi.623 Ranije se obitelj Szy u MeĊimurju navodi u Belici i to 1790. godine.624</s>
<s>Ako ovdje doista moţemo govoriti o pavlinskom objektu, tada moţemo zakljuĉiti da je morao bio povezan sa vinogradom Rimšĉak, jer samostan sve do ukinuća 1786. godine ne posjeduje niti jedan drugi vinograd u blizini ove kurije, izuzev onoga u Martinuševcu.</s><s>Današnje naselje Martinuševec smješteno je oko 2 km zraĉne linije juţno od kurije Oberlenduš.</s>
<s>U blizini Štrigove samostan je u vrijeme obitelji Zrinski posjedovao još nekoliko vinograda, a posebno su zanimljivi oni u Raskriţju i Šafarskom.</s><s>Na podruĉju Republike Slovenije u neposrednoj blizini Štrigove nalaze se istoimena naselja.</s><s>MeĊutim, vjerojatnije je da su se pavlinski vinogradi nalazili na brjegovima sjeverno od Štrigove.</s><s>Tako nam se do danas na povišenom terenu sjeverno od Štrigove oĉuvao toponim Raskriški vrh, koji nam sugerira lokaciju vinograda Raskriţje.</s><s>Sjeveroistoĉno od njega, uz samu granicu s Republikom Slovenijom, oĉuvan je toponim Šafaršĉak koji pak nam ukazuje na lokaciju samostanskog vinograda Šafarsko.</s><s>Istoĉno od toponima Raskriški vrh, oĉuvan je toponim Vušivšĉak, koji nam sugerira lokaciju vinograda Vušinšćak.</s><s>I danas je ovo vinogradarski kraj premreţen manjim privatnim vinogradima, a za cijelo se podruĉje uvrijeţio jedinstveni naziv Banfi.</s><s>Ostali vinogradi koje samostan posjeduje u vrijeme obitelji Zrinski koncentrirani su na podruĉju današnje općine Sveti Juraj na Bregu, a to su tri vinograda u Zasadbregu, dva u 623 ZML, Zala megye nemesi kataszterei 1845, 547; ZML, Zala megye nemesi kataszterei 1829, 361. 624 ZML, Zala megye nemesi kataszterei 1790, 287. 121</s>
<s>Kratko se trebamo osvrnuti i na vrijeme nakon što obitelj Zrinski u potpunosti gubi MeĊimurje.</s><s>Nedugo nakon smrti posljednjeg potomka te obitelji Adama, ovaj je pavlinski samostan uništio veliki poţar, nakon kojeg su se redovnici preselili u Lepoglavu.</s><s>Obzirom na stanje samostana nakon poţara, koje nam opisuju brojni autori, to preseljenje je potpuno razumljivo, ali ga treba gledati u kontekstu jedne privremene, kratkotrajne mjere, koja je bila nuţna u vrijeme velikih graĊevinskih zahvata koji su provedeni na ĉitavom kompleksu.</s><s>Treba još napomenuti da je samostanski sklop relativno brzo obnovljen, te su redovnici u njemu mogli nastaviti svoj svakodnevni ţivot.</s><s>Posljednje razdoblje samostana, vrijeme obitelji Althan (18. stoljeće) Posljednje razdoblje samostana obuhvaća period s kraja 17. stoljeća, pa sve do njegovog ukinuća 1786. godine.</s><s>Iako je bilo i drugih posjednika, to je vrijeme najviše obiljeţilo vlasništvo obitelji Althan nad MeĊimurjem.</s><s>Do poĉetka 18. stoljeća samostan je već stekao pozamašnu imovinu, a znatan dio prihoda je osim od upravljanja vlastitom imovinom, dobiven i brojnim darovanjima, misnim zakladama i oporukama.</s><s>Potrebno je naglasiti i još jedan znaĉajan prihod samostana, a to su bile pozajmice plemićima, ali i obiĉnom puku.</s><s>Kamate koje je samostan od njih godišnje uprihodio ĉinile su znaĉajan udio u ukupnim samostanskim prihodima.</s><s>Zanimljiv je i podatak da je prilikom ukinuća samostana ukupna suma glavnica i kamata ĉak prelazila i procijenjenu vrijednost crkve i samostana sv. Jelene.</s><s>Samostan je u 18. stoljeću u svom vlasništvu i dalje imao posjed Varhel s ĉakoveĉkim samostanom u Šenkovcu, selo Šenkovec, selo Maĉkovec, selo Zasad, vinograd Zasad (najvjerojatnije vinograd Fadan), kapelu svetog Jeronima u Štrigovi s rezidencijom, selo Leskovec, vinograd u Malom Leskovcu, dva vinograda Švarc na brijegu Leskovec, vinograd Kljuĉar na brijegu Zasad i još dva vinograda na brijegu Zasad, vinograd na brijegu Martinušec, dva vinograda Forgaĉ u Svetom Jurju u Lopaticu, vinograd na brijegu Vušinšćak, vinograd Rimšćak, vinograd Šafarsko, vinograd Raskriţje, vinograd Praporĉan, vinograd Prekopa i vinograd na brijegu Vuĉetinec (T.XXXI. 1).</s><s>Prema popisu stanovništva iz 1715. godine u selu Šenkovec bilo je 6 colona i to Jakob Postarec, Andrija Horvatić, Matija Toplak, Pavao Radek, Ivan Tapolĉanić i Urban Linĉak, te jedan inquilin, odnosno zakupac manjeg posjeda, Juraj Linĉar.</s><s>U Maĉkovcu i Zasadbregu bilo je 10 colona i to Pavao Herković, Nikola Tomadin, Pavao Šoštenić, Ivan Varga, Matija Kotnjek, Marko Suĉ, Mihael Vugrin, Ivan Bidić, Matija Varga i Toma Kosmaĉ.</s><s>Samostanu svete Jelene pripadalo je i selo Leskovec u kojem je tada bilo 7 inquilina i to Ivan Ivanošić, Marko Ivanušić, Juraj Šoštor, Ivan Ratajec, Nikola Tutela, Juraj Slepeta i Ivan Polenko.625</s>
<s>U slijedećem popisu koji datira u 1720. godinu u Šenkovcu se takoĊer navodi 6 colona i to Anderas Kuruĉ, Jakob Posovec, Ivan Ponĉić, Ivan Toplak, Ivan Topliĉanec i Mihael Radek.</s><s>U Maĉkovcu ih je bilo 4 i to Ivan Varga, Tomas Vresk, Nikola Tomadin i Pavao Šoštanić, dok su u Zasadu bila 3 i to Martin Stroja, Juraj Novak i Tomas Kosmaĉ.</s><s>Navedene su i obradive površine, pašnjaci, livade i šume, te podatak da je proizvodnja u Maĉkovcu i Zasadu proporcionalna onoj u Šenkovcu.626 122</s>
<s>U tom periodu pavlini stjeĉu i nove vinograde, a meĊu prvima je bio onaj nazvan Pri Velikom Hrastu na brijegu Pleškovec, koji je morao biti na podruĉju današnjeg naselja Pleškovec.</s>
<s>Drugi je vinograd u Svetom Jurju u Lopaticu koji se vjerojatno nalazio u neposrednoj blizini ili nešto juţnije od današnje ţupne crkve svetog Jurja u Lopatincu, jer se samo to podruĉje naziva Sveti Juraj.</s>
<s>Nekoliko godina kasnije stjeĉu vinograd Moĉnjak na brijegu Braĉevcu.</s><s>Toponim Moĉnjak danas obuhvaća podruĉje sjeverno od Mohokosa (najviši vrh MeĊimurja) na širem podruĉju naselja Pleškovec.</s><s>No, kako je specificirano da se vinograd Moĉnjak nalazio na brijegu Braĉevcu, on se oĉito nije nalazio na tom dijelu blizu Mohokosa, već je vjerojatnija lokacija tog vinograda u središnjem dijelu naselja Dragoslavec Breg, koje se nalazi na brijegu Braĉovec.</s>
<s>Vinograd na brijegu Zebanec u ţupi Selnica spominje se 1739. godine, ali nije poznato kada dolazi u vlasništvo pavlina.</s><s>On se morao nalaziti na podruĉju današnjeg naselja Gornji Zebanec, iznad potoka Selnica.</s>
<s>U tom periodu samostan stjeĉe i dio vinograda na brijegu Štrigova, na podruĉju današnjeg istoimenog naselja, te vinograd u Jurovĉaku i Trnovĉaku.</s><s>Naselje Jurovĉak i danas postoji, a nalazi se na brijegu zapadno iznad Termi Sveti Martin, dok se predio Trnovĉak nalazi nešto juţnije od Jurovĉaka i inegralni je dio naselja Ţelezna gora.</s><s>Vinograd u Vukanovcu samostan dobiva od Vuka Nagyfalussya, a najvjerojatnije se radi o vinogradu koji se u zapisniku o ukinuću samostana navodi kao vinograd Falussy.</s><s>Današnje naselje Vukanovec nalazi se zapadno od naselja Dragoslavec Breg, Vuĉetinec i Pleškovec.</s>
<s>Tijekom 18. stoljeća u vlasništvu samostana navodi se još jedan vinograd i to onaj u Merhatovcu, koji je morao biti na podruĉju današnjeg istoimenog naselja, sjeverno od Zasadbrega i tamošnjih pavlinskih vinograda.</s><s>U to vrijeme šenkoveĉki pavlini stjeĉu i jednu graĊansku kuću u predgraĊu grada Varaţdina.</s><s>Podatak da su ĉakoveĉki pavlini posjedovali jednokatnicu u nizu u Nazorovoj ulici na broju 22 koja nastaje u prvoj polovici 18. stoljeća donosi nam Ivy Lentić Kugli.627 Ta kuća oĉuvana je i danas i nalazi se na izvanrednoj poziciji sjeverno od varaţdinskog Starog grada.</s><s>Relativno je velikih dimenzija i sastoji se od podruma, prizemlja, kata i tavana.</s><s>Na uliĉnom proĉelju u prizemlju ima dosta jednostavno izveden barokni portal i devet prozora, dok ih je na katu koji je odijeljen vijencem jedanaest.</s><s>Druga nekretnina koju su ĉakoveĉki pavlini imali van MeĊimurja bila je livada preko Mure, za koju su zbog spora oko nasljeĊivanja dobili samo status zakupca.</s><s>Njezina toĉna lokacija nije poznata.</s>
<s>Netom prije ukinuća samostana nastaje drugi oĉuvani popis inventara, koji je datiran u 1782. godinu.628 U njemu je popisana sva imovina samostana u to vrijeme.</s><s>Taj nam je popis znaĉajan jer se u njemu definiraju sve graĊevine koje su tada direktno pripadale samostanu i njegovim posjedima.</s><s>Navedena je crkva svete Jelene sa korom, sakristijom, kapelom grofova Zrinskih i spremištem, dok se unutar samostana navode kuhinjski odjel i odjel za goste, te samostanske ćelije, a uz samostan gospodarske graĊevine.</s><s>Spominje se i kuća na majuru s pomoćnim zgradama (najvjerojatnije u Šenkovcu), te majur u Maĉkovcu, kao i podrum Varhel.</s><s>Navodi se i kapela svetog Jeronima sa štrigovskom rezidencijom, te mlinovi i vinogradi.</s>
<s>Zanimljivo je da se i ovoliko vremena nakon što su grofovi Zrinski prestali biti gospodari MeĊimurja njihova grobna kapela, koja je u meĊuvremenu pretvorena u kapelu svetog Antuna, te je korištena za ukop redovnika, navodi kao kapela grofova Zrinskih.</s><s>Ovo potvrĊuje tezu da su pavlini i dugo vremena nakon prestanka formalne obveze ĉuvali memoriju na ovu velikašku obitelj.</s><s>Da li su oni uklonili posmrtne ostatke grofova Zrinskih iz obiteljske grobnice ili su ih i dalje ĉuvali, te su grobnicu samo dijelom koristili za ukop redovnika, ostaje otvoreno pitanje.</s><s>TakoĊer, vidimo da se štovanje starog titulara samostana, odnosno Blaţene Djevice Marije, oĉuvalo upravo u ovoj kapeli, iako je ona formalno bila posvećena svetom Antunu Padovanskom.</s>
<s>Od pokretnog inventara vidimo da je samostan imao bogatu zbirku liturgijskog posuĊa, ali i predmeta i namještaja za svakodnevnu uporabu.</s><s>Iz ovog popisa moţe se išĉitati da su redovnici u samostanu ţivjeli skromno, te da su u svojim ćelijama bili lišeni svakog luksuza.</s><s>U pravilu su tamo imali klecalo, stol, dvije stolice, krevet i ormar, te nekoliko svetaĉkih slika.</s><s>Jedino je prior imao dvije prostorije opremljene sa nešto više inventara, ali i u tom sluĉaju teško je govoriti o bilo kakvom luksuzu.</s>
<s>Na njegovu zamolbu kralj Matija Korvin 1479. godine iznova je potvrdio samostanu posjede Šenkovec i Maĉkovec.629</s>
<s>Navodi se kao prior u ispravama vezanim uz darovanje mlina i ribnjaka od strane Kristofora Fadana.630</s>
<s>Na njegovu zamolbu carski i papinski javni biljeţnik Matija potvrĊuje svjedoĉanstva da je Kristof Fadan na samrtnoj postelji 1505. godine ostavio samostanu tri selišta u selu Krysowez.631</s>
<s>On je zatraţio od Zagrebaĉkog kaptola da potvrdi ispravu o svjedoĉanstvu Ţigmunda Pyresa iz 1505. i ispravu o oĉitovanju o oporuci Kristofora Fadana iz 1512. godine.632</s>
<s>Na njegov zahtjev Zagrebaĉki kaptol je ponovo naĉinio prijepis isprave o svjedoĉanstvu Ţigmunda Pyresa iz 1505. i isprave o oĉitovanju o oporuci Kristofora Fadana iz 1512. godine.633</s>
<s>Zagrebaĉki Kaptol na njegovu zamolbu ovjerava isprave Kristofora Fadana, te darovnice za posjed Varhel i sela Šenkovec i Maĉkovec.634</s>
<s>Za njega se navodi da je bio mućen od strane grofa Jurja IV.</s><s>Zrinskog 1580. godine, te da je umro kao pravi kršćanski muĉenik.635</s>
<s>Opisuje se kao aktivni borac protiv protestantizma, dobar propovjednik i kućni lijeĉnik.</s><s>Umire 1632. godine.636</s>
<s>Njemu se pripisuje preobraćenje grofa Jurja V. Zrinskog iz protestantizma u katoliĉanstvo.</s><s>Postoje dvojbe da li se to zbilo 1613. ili 1623. godine.637 o. Matija Selegović</s>
<s>U njegovo vrijeme grof Petar Zrinski dodjeljuje 1644. godine ĉakoveĉkom samostanu crkvu svetog Jeronima u Štrigovi.638</s>
<s>On je kao generalni definitor i prior samostana u Beĉkom Novom Mjestu zatraţio od cara i kralja Leopolda I. da potvrdi darovanje crkve svetog Jeronima u Štrigovi.640</s>
<s>On je kao prior ĉakoveĉkog samostana uloţio prosvjed protiv grofova Nikole VII. i Petra Zrinskog zbog oduzimanja samostanskih vinograda.641 Iste je godine sklopio s grofom Nikolom VII.</s><s>Zrinskim nagodbu, prema kojoj će vinograd koji je samostanu darovao Juraj Ruĉić ustupiti grofu, ako isti isplati samostanu 300 talira.642</s>
<s>Preselio je filozofsko uĉilište iz Trnave u Lepoglavu.</s><s>Bio je prior lepoglavskog samostana i graditelj nove samostanske zgrade.645</s>
<s>Navodi se kao prior u Sveticama, Remetama i Ĉakovcu.</s><s>U mjestima u kojima je sluţio, ostao je vaţan po restauraciji crkava i samostana.648 U vrijeme kada je on bio prior ĉakoveĉkog samostana ruši se staro istoĉno krilo samostana do temelja, te se gradi novo.649</s>
<s>Kao prior samostana prosvjedovao je protiv komorskog upravitelja MeĊimurja, jer je isti na trgu pred samostanom podigao drvenu zgradu i u nju smjestio krĉmu.651</s>
<s>U vrijeme kada je on bio prior ĉakoveĉkog samostana izbio je poţar u kojem su teško stradali crkva i najveći dio samostana.653</s>
<s>Zajedno sa generalnim priorom pavlinskog reda Ljudevitom Barilovcem predaje pravo na 100 vjedara vina iz vinograda Zasad kraljevskom fisku.654 o. Andrija Weinacht</s>
<s>126 bi obnovio ĉakoveĉki samostan koji je stradao u poţaru.</s><s>Nije dovršio obnovu, jer je premješten u drugi samostan.655</s>
<s>Dovršio je obnovu samostanskog zvonika nakon poţara.656 Nije sigurno da je bio prior. o. Pavlo Kupresz</s>
<s>On je bio postavljen za ĉakoveĉkog priora od strane Ugara u vrijeme odvajanja pavlinskih provincija.657 o. David Lisjak</s>
<s>Sklapa ugovor s Gašparom Strahijom i njegovom kćerkom Anom za darovanje vinograda Moĉnjak samostanu.</s><s>Nakon preuzimanja vlasništva vrše se izvidi da li je isti u obavezi ikakvih podavanja ĉakoveĉkom vlastelinstvu.660</s>
<s>Njemu se pripisuje obnova crkve i samostana svete Jelene nakon potresa 1738. godine, te rušenje stare crkve svetog Jeronima u Štrigovi i poĉetak izgradnje nove, današnje crkve.661</s>
<s>On je sklopio ugovor s Ivanom i Magdalenom Serpak vezan uz njihova darovanja samostanu.664 Sklopio je ugovor o misnoj zakladi sa selniĉkim ţupnikom Matijom Ţalcem.665</s>
<s>Navodi se kao potpisnik ugovora izmeĊu samostana i Kristofora i Terezije Bedeković o njihovom darovanju.668</s>
<s>On se navodi kao prior u vrijeme dokazivanja vlasništva nad vinogradima Kljuĉar, Sveti Juraj i Švarc.670</s>
<s>On se navodi kao potpisnik potvrde da je zaprimio 1000 for. od Ane Strmaĉki kao misnu zakladu.672 o. Andrija Ambrus</s>
<s>Na njegov zahtjev opomenut je grof Althan zbog toga što su sluţbenici njegova vlastelinstva provalili u vinograde Forgaĉ i Zasad, te su ometali odrţavanje sajma.676</s>
<s>Podnosi prosvjed protiv upravitelja i sluţbenika ĉakoveĉkog vlastelinstva zbog izgreda na posjedu 128</s>
<s>On podnosi izbornom kapitulu u Lepoglavi izvješće, odnosno popis inventara ĉakoveĉkog samostana.679 o. Anselmo Blaţinĉić</s>
<s>On je sklopio nagodbu nakon zapoĉete parnice Barbare Završki zbog novaca vezanih uz ostavštinu njezinog pokojnog polubrata po majci, Aleksandra Kukuljevića.680</s>
<s>U njegovo vrijeme ukinut je ĉakoveĉki pavlinski samostan, pa je on tako bio njegov posljednji prior.681 Popis parnica voĊenih u ĉakoveĉkom pavlinskom samostanu 13. kolovoza</s>
<s>parnica.678 parnica pavlinskog samostana protiv Tome Kosmaića zbog preljuba, ĉedomorstva i ubojstva.682 13. kolovoza</s>
<s>parnica.678 parnica pavlinskog samostana protiv Doroteje Limić zbog preljuba i parnica protiv Matije Sindonića zbog umorstva.683</s>
<s>26. kolovoza parnica Tome Jakopĉića protiv Petra Gašparića zbog ranjavanja i tuĉe, parnica Petra i Monike Petal protiv Jurja i Ambroza Csabrya zbog ranjavanja i tuĉe i parnica Ivana Creznika protiv Ivana Šoštarića zbog nanošenja štete i oslobaĊanja ţivotinja.684 24. studenog</s>
<s>12. svibnja parnica pavlinskog samostana protiv Tome Bedića zbog ubojstva ţene i parnica pavlinskog samostana protiv Holcznera zbog neispunjavanja obaveza kao gornjaka.687</s>
<s>Posjedi samostana prilikom ukinuća 1786. godine Zapisnik o ukinuću samostana opisuje nam ĉitav tijek i naĉin preuzimanja samostanske imovine, a njegov izvod donesen je u poglavlju III.690 Iz njega išĉitavamo da je kraljevski komesar, koji je bio zaduţen za inventarizaciju i preuzimanje samostanske imovine, već od prvog dana iskazivao prema redovnicima odreĊenu dozu antipatije.</s><s>U nešto više od ĉetiri i pol mjeseca popisana je sva pokretna i nepokretna samostanska imovina što je ukljuĉivalo crkve u Šenkovcu i Štrigovi, samostan, gospodarske graĊevine, zgrade na svim posjedima, te sve pokretnine u njima.</s><s>To je doista bio opseţan posao, jer je s vremenom samostan zaista stekao zavidnu imovinu.</s><s>Popisivano je doista sve, od oltara u crkvama, liturgijskog posuĊa, misnog ruha, namještaja, sluţbenih knjiga i knjiga u samostanskoj knjiţnici, zaliha u gospodarskim graĊevinama i podrumima.</s><s>Da je posao zaista odraĊen temeljito svjedoĉi nam podatak da su popisivane ĉak i srebrne ţlice i soljenke.</s>
<s>O tijeku popisa imovine uredno su sastavljana izvješća koja su redovito slana u Budim, a zatim je tamo otpremljena sva vrjednija imovina samostana.</s><s>Time smo izgubili jedan znaĉajan segment naše baštine koji bi nam dao cjelovitiju spoznaju o ovom samostanskom kompleksu.</s><s>Ono što je ostalo prodano je na draţbi, a redovnici koji su nakon finalizacije preuzimanja samostana isti trebali napustiti, nisu smjeli sa sobom ponijeti ništa izuzev onoga što se nalazilo u njihovim ćelijama, a to se odnosilo samo na predmete za svakodnevnu uporabu.</s>
<s>Analizirajući popis samostanske imovine koji donosi zapisnik o ukinuću samostana vidimo da je ona znatno smanjena u odnosu na onu koju nalazimo u pisanim dokumentima tijekom 18. stoljeća.</s>
<s>Sada se imovina sastojala od ĉakoveĉkog samostana u Šenkovcu, te sela Šenkovec, Maĉkovec, Zasad i Leskovec, zatim kapele svetog Jeronima u Štrigovi s rezidencijom i vinograda Rimšćak, Švarc, Falussy, Juraj, Forgaĉ, Fadan, Viniczaj i Tomaško (T.XXXI. 2).</s><s>Da li je samostan neku svoju imovinu prodao ili mu je u meĊuvremenu oduzeta nemamo podataka, a po pitanju vinograda moţda je došlo i do objedinjavanja više manjih Ĉini se da je takva situacija bila u Zasadbregu, gdje se u 18. stoljeću navode ĉetiri vinograda, a prilikom ukinuća samo jedan i to Fadan.</s><s>Budući da ovaj vinograd samostan dobiva relativno rano, kao logiĉan se nameće zakljuĉak da se taj naziv poĉeo koristiti za sve vinograde u blizini.</s><s>Osim toga nije iskljuĉena ni mogućnost da su neki vinogradi širenjem naselja jednostavno integrirani u njih, te se nisu više zasebno navodili.</s><s>Od ostalih navedenih vinograda ranije je odreĊena pribliţna lokacija za onaj pod nazivom Rimšćak na predio sjeverno od naselja Štrigova, Švarc na brijegu Leskovec, Falussy na podruĉje današnjeg Vukanovca, te Juraj i Forgaĉ na podruĉje današnjeg Lopatinca, odnosno Svetog Jurja.</s><s>Vinograd Viniczaj zasigurno je onaj pod nazivom Pri 130</s>
<s>Pavlinski red i njegovi posjedi u MeĊimurju ostavili su neizbrisiv trag u memoriji lokalnog stanovništva, jer se i danas u brojnim naseljima moţe ĉuti oĉuvana legenda o fratrima pavlinima, koji su na ovaj ili onaj naĉin pomogli ili obdarili pojedince i crkve.</s><s>Tako imamo oĉuvanu legendu da je knjiţnica ţupe Sveta Marija u Donjem MeĊimurju zapravo dar jednog ĉakoveĉkog pavlina.</s><s>Da su zaista pavlini imali neke veze s tim naseljem svjedoĉi nam tradicija izrade svetomarske ĉipke na batiće, što se gotovo iskljuĉivo veţe uz pavlinske samostane.</s><s>Do danas se tradicija izrade takve ĉipke u ovim krajevima uz meĊimursku Svetu Mariju zadrţala jedino u Lepoglavi, gdje se vezuje uz tamošnji pavlinski samostan.</s><s>Zanimljivo je da je Sveta Marija jedino mjesto u MeĊimurju za koje se zna da je preuzelo ovakav naĉin izrade ĉipke, te unatoĉ nepostojanju pisanih tragova o vezi ovog naselja i ĉakoveĉkog pavlinskog samostana, ona se ipak ne moţe osporiti.</s>
<s>Oĉuvana je i priĉa da naselja Palovec i Palinovec u svojim imenima kriju vezu s pavlinskim redom, ali zasada ta veza nije pobliţe determinirana, zbog potpunog izostanka pisanih izvora i materijalnih dokaza, koji bi nam je barem pribliţno razjasnili.</s><s>4.2.</s><s>Dopuna spoznaja o sudbini kompleksa nakon ukinuća samostana 1786. godine Pitanjem ponovne uspostave pavlinskog reda u Hrvatskoj, nakon ukinuća od strane cara i kralja Josipa II., bavio se i Hrvatski sabor 1792. godine, a to je dalo poticaj bivšim pavlinima da se udruţe i ujedine u toj ideji, meĊutim do realizacije nikada nije došlo.691 Ĉakoveĉki samostanski kompleks je nakon raspuštanja redovnika i formalnog ukinuća samostana, iz kojeg je sve vrijedno bilo otpremljeno u Budim ili prodano na draţbama, godinama postupno zapuštan i eksploatiran bez ikakvih novih ulaganja.</s><s>Mogli bismo reći da je Dvorska komora imala "maĉehinski" odnos lošeg gospodara, te je sa potpunim izostankom razumijevanja ili ţeljom za oĉuvanjem ovog samostanskog kompleksa, doprinijela njegovom propadanju.</s>
<s>Ukinućem samostana, on je izgubio svoju prvobitnu namjenu, te je iz sakralno - profanog kompleksa transformiran u vojno - gospodarski.</s><s>To se moţe shvatiti za stambeni i gospodarski dio, ali za samu crkvu, koja je korištena kao pekara ovakva degradacija i izostanak pijeteta teško se moţe shvatiti i objasniti.</s><s>Da je zaista u crkvenoj laĊi bio pekarski pogon svjedoĉi nam mlinski kamen koji je pronaĊen u njezinom zapadnom dijelu, koji teško da je tamo mogao dospjeti sekundarno.</s><s>Nakon Dvorske komore vlasnikom kompleksa postaje barun Vinko Kneţević, kojem se pripisuje rušenje crkvene laĊe, zvonika i boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski, te transformacija samostanskih zgrada u profanu rezidenciju, koja se najĉešće navodi kao dvorac.</s>
<s>Za okvirno datiranje kada je srušena crkvena laĊa, odnosno kad je stara samostanska crkva pretvorena u današnju kapelu svete Jelene, posluţit će nam kanonska vizitacija iz 1822. godine.</s><s>Zagrebaĉki biskup Maksimilijan Vrhovec tada navodi postojanje nekadašnje pavlinske crkve sv. Jelene, kamo na drugi prosni dan polazi procesija iz Ĉakovca.692 U vizitaciji iz 1841. godine ona se prvi puta spominje kao privatna kapela na imanju baruna Kneţevića.693</s>
<s>MeĊutim, rušenje crkvene laĊe i boĉne kapele, tzv. mauzoleja obitelji Zrinski moralo je biti ubrzo nakon što obitelj Kneţević preuzima posjed, jer se na karti iz 1809. godine Mappa partem conterminantium terrenorum Csaktornya et S. Helena exhibens jasno vidi da su crkvena laĊa i boĉna kapela već bili srušeni.694 O vremenu kada obitelj Kneţević posjeduje šenkoveĉki kompleks imamo jako malo poznatih podataka.</s><s>U popisu carskih i kraljevskih generala Austrijskog drţavnog arhiva kao Kneţevići od Svete Jelene navode se: Martin (1708 - 1781), Juraj Antun (1733 i otac Vinka Kneţevića, Martin, navodi kao Kneţević od Svete Jelene, što nikako ne moţe biti toĉno, jer njegovi sinovi postaju vlasnici posjeda Sveta Jelena nakon njegove smrti.</s>
<s>Kao što je ranije navedeno postoje dvojbe oko toga koliko je sinova imao barun Vinko Kneţević.</s><s>Prema objavljenim povijesnim izvorima on je imao dva sina i to Aleksandera i Konstantina.696 Ĉini se da se autori koji spominju njegovog sina Ivu, odnosno Ivana, prvenstveno oslanjaju na tekst nadgrobne ploĉe baruna Vinka Kneţevića na kojoj stoji da ju je podigao sin Ive (cjeloviti tekst nadgrobne ploĉe donesen je u poglavlju V.).</s><s>MeĊutim, povijesni izvori doista potvrĊuju postojanje i trećeg sina, Ivana.</s><s>On se spominje u dokumentima koji se tiĉu sudskih sporova i to od 04. oţujka 1836., 13. studenog 1837. i 29. travnja 1839. godine, gdje se navodi kao Ivan Knezevits.697 Kako su dakle sva tri sina potvrĊena u povijesnim izvorima, moţemo zakljuĉiti da je Vinko Kneţević doista imao tri sina.</s><s>MeĊutim, zbunjuje podatak sa njegove nadgrobne ploĉe na kojem se Ive izriĉito navodi kao seinen einzigen Sohne Ive, odnosno kao jedini sin, iako su i Aleksander i Konstantin bili ţivi u vrijeme oĉeve smrti.</s><s>Natpis sa nadgrobne ploĉe moţda moţemo tumaĉiti u kontekstu toga da je Ive, odnosno Ivan, bio njegov nasljednik, jer se on jedini od Vinkovih sinova nakon oĉeve smrti navodi na posjedu Sveta Jelena.</s>
<s>Postoje dvojbe i oko godine smrti Vinkove supruge barunice Karoline.</s><s>U literaturi se navodi da je ona umrla iste godine kad i Vinko, što je zasigurno došlo iz pogrešnog tumaĉenja natpisa na ploĉi koju je ona postavila svom tek preminulom suprugu, nekoliko dana nakon njegove smrti (cjeloviti tekst ploĉe donesen je u poglavlju V.).698 Ova ploĉa u dokumentaciji i literaturi pogrešno se dakle navodi kao nadgrobna ploĉa Karoline Kneţević, roĊene Högger, supruge Vinka Kneţevića.</s><s>Zapravo nije poznato kada je barunica umrla, ni gdje je pokopana, ali je sigurno da nije umrla iste godine kad njezin suprug barun Vinko.</s><s>U prilog tome ide i oĉuvana korespondencija sa sinom tri godine nakon suprugove smrti, koju nam donosi Vladimir Brnardić.699</s>
<s>Nakon obitelji Kneţević vlasništvo nad posjedom Sveta Jelena preuzima obitelj Feštetić.</s><s>O toĉnom vremenu kada se to zbilo nemamo pouzdanih podataka, ali znamo da je samostanski kompleks, izuzev kapele svete Jelene i jedne gospodarske graĊevine, srušen u njihovo vrijeme.</s><s>Opće je prihvaćeno mišljenje da je samostan srušen u potresu 1880. godine.</s><s>MeĊutim, postavlja se pitanje temeljem ĉega je nastao tlocrt samostana koji je okvirno datiran u 1888. godinu, a koji je izradio maĊarski zaljubljenik u starine Ivan 694 MOL, S 68, no.</s><s>0168; izradio Joan Szajdensvartz, geometar.</s><s>697 ZML, IV. 17., Csillagh Lajos előtti perek, kutija 17, fasc.</s><s>4, no.</s><s>71; Csesznák János előtti perek, kutija 132</s>
<s>Ádám.</s><s>Kako se ĉini, on je izradio svojevrsnu idealnu rekonstrukciju samostana s mnogim detaljima, ali da na terenu nije bilo vidljivih nikakvih nadzemnih ostataka, tada on ne bi pogodio raspored prostorija i prostorne odnose, koji su kasnije u velikoj mjeri potvrĊeni u arheološkim istraţivanjima.</s><s>To nam otvara novo pitanje, što se zapravo desilo sa samim samostanom i kad je i kako on uklonjen.</s><s>Nakon što je grof Eugen Feštetić prodao sva svoja imanja u MeĊimurju 1923. godine, vlasnik Svete Jelene postaje konzorcij Slavonija d.n.d. iz Zagreba.</s><s>U to vrijeme vaţnu ulogu za oĉuvanje ovog vrijednog spomenika odigrala je Druţba Braće Hrvatskog Zmaja, koji su bili i inicijatori prvih arheoloških istraţivanja ovog vrijednog samostanskog sklopa, koja je vodio Emil Laszowski.</s><s>Oĉuvano je nekoliko dopisa iz kojih se jasno išĉitavaju dogaĊaji tijekom druge polovine 20 - tih i poĉetka 30 - tih godina 20. stoljeća.</s><s>U to vrijeme upravitelj vlastelinstva Ĉakovec za Slavoniju d.n.d. bio je Milan Reiching, koji je 1926. godine upozorio da su nakon arheoloških istraţivanja provedenih 1924. godine sonde ostale otvorene, te je poslao upit Emilu Laszowskom o mogućnostima njihova zatrpavanja.700 U istom dopisu prenio mu je i upit Uprave Varaţdinskog muzeja da im se daju neki predmeti iz kapele svete Jelene na pohranu, no nemamo podataka da li je išta od toga realizirano.</s>
<s>Iz dopisa od 18. listopada 1929. godine doznajemo da se kapela svete Jelene nalazila na gruntovnoj ĉestici 41/291, gruntovni uloţak 104, koja je obuhvaćala tek površinu od 120 ĉetvornih hvati.</s>
<s>Iz tog dopisa doznajemo i podatak da je već tada podruĉje oko kapele bilo rasparcelirano i rasprodano.</s><s>Tu se takoĊer sugerira da tvrtka Slavonija ima namjeru darovati kapelu svete Jelene Druţbi Braće Hrvatskog Zmaja.</s><s>Iz pisma Stjepanu pl. Platzeru od 27. listopada 1929. godine vidimo da je to bilo usmeno riješeno s dr. Reichingom, te da je isti bio zaduţen da ode do dr. Kumiĉića da sastavi darovnicu.</s>
<s>MeĊutim, to još nije bilo riješeno ni dvije godine kasnije, što je vidljivo iz dopisa dr. Reichinga Emilu Laszowskom od 12. travnja 1931. godine.</s><s>Iz dopisa doznajemo da je brigu o kapeli svete Jelene i dalje vodila tvrtka Slavonija d.n.d. Oni su već ranije dali zazidali podrumski prozor kroz koji su djeca ulazila, najvjerojatnije u kriptu, u kojoj su pomiješala kosti.</s><s>TakoĊer, doznajemo da je u to vrijeme krov kapele bio u trošnom stanju.</s>
<s>Kako u ovom dopisu dr. Reiching traţi da se ispita što je s planiranom darovnicom Druţbi Braće Hrvatskog Zmaja, moţemo zakljuĉiti da Slavonija d.n.d. nije baš bila previše zainteresirana da snosi troškove sanacije i u konaĉnici odrţavanja kapele.</s><s>No, krovište je bilo ubrzo nakon toga popravljeno, a taj je popravak dosta koštao, što je vidljivo iz dopisa Emila Laszowskog od 29. listopada 1932. godine.</s><s>Da li je Druţba Braće Hrvatskog Zmaja doista dobila kapelu u svoje vlasništvo ne znamo, ali vjerojatnije je da nisu, jer se 1941. godine kao njezin vlasnik navodi Prva hrvatska štedionica.</s>
<s>Nakon toga kapela je mijenjala vlasnike i korisnike, te je sreća što ĉakoveĉki Muzej relativno rano preuzima brigu o njoj i njezinom neposrednom okolišu, te nam se ona danas dobro oĉuvala kao jedinstveni svjedok kasnosrednjovjekovne ostavštine pavlina u MeĊimurju.</s>
<s>Prema današnjem stanju samostanskog kompleksa svete Jelene, moţemo ga jasno definirati u dvije osnovne cjeline.</s><s>Prva je kapela svete Jelene, odnosno svetište srušene samostanske crkve sa vrijednim gotiĉkim slikarskim ciklusom u unutrašnjosti, dok drugu ĉine crkvena laĊa, boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski, samostan i gospodarske graĊevine, koje su sve redom oĉuvane u arheološkom sloju.</s><s>Svetište crkve i laĊa kroz povijest su ĉinile cjelinu, te ih je kao takve potrebno sagledati kod donošenja bilo kakve odluke o prezentaciji.</s><s>One su u gotiĉkom periodu bile povezane sa samostanom, ali o njegovom izgledu u tom periodu nemamo jasnih i sigurnih podataka.</s><s>Kasnije se tim strukturama prigraĊuje boĉna kapela kao zaseban volumen koji je jednom stranom vezan uz crkvenu laĊu, a samostan se povećava i pregraĊuje.</s><s>Temeljem svih dostupnih podataka moţemo zakljuĉiti da je samostan imao nekoliko većih graĊevinskih faza, od kojih prva datira u gotiĉki period, u vrijeme renesanse gradi se boĉna kapela, nakon poţara 1695. godine slijedi barokizacija objekta, a u 19. stoljeću on se transformira u stambenu rezidenciju.</s><s>Za bolje razumijevanje ovog kompleksa potrebno je izvršiti analizu rezultata svih do sada provedenih arheoloških istraţivanja.</s><s>Zbog velikog broja pronaĊenih temelja zidova, odvodnih kanala i oploĉenja, svi oni će se numerirati, kako bi se olakšala korelacija s tekstom.</s><s>Tijekom arheoloških istraţivanja pronaĊen je i veći broj ukopa, koji će se takoĊer analizirati i staviti u korelaciju s pronaĊenim temeljima arhitekture.</s><s>U zadnjem dijelu poglavlja donosi se pregled pronaĊenih pokretnih arheoloških nalaza, dok je njihov detaljniji opis dat u Katalogu u prilogu.</s><s>5.1.</s><s>Samostan u povijesnim prikazima</s>
<s>O izgledu ĉakoveĉkog pavlinskog samostana u povijesnim izvorima nalazimo jako malo podataka, pa su nam za dopunu spoznaje o samom kompleksu znaĉajni njegovi povijesni prikazi.</s><s>Oni su objavljivani u raznim publikacijama, ali do sada nisu bili objedinjeni na jednom mjestu, niti su zajedniĉki valorizirani u kontekstu nalaza iz provedenih arheoloških istraţivanja.</s><s>Svi poznati prikazi ovog samostanskog kompleksa datiraju u 18. 134</s>
<s>TE NOVA SPOZNAJA i 19. stoljeće, te oni prikazuju ili njegovu baroknu graĊevinsku fazu ili fazu kada je pretvoren u profanu privatnu rezidenciju.701 Prvi poznati prikaz ovog samostanskog kompleksa objavljen je 1752. godine (T.I. 2).702 Na njemu se vidi da se kompleks sastojao od crkve, boĉne kapele heksagonalnog tlocrta, samostanskih zgrada, od kojih je vidljivo samo zapadno krilo koje ima prizemlje i kat, zvonika heksagonalnog tlocrta, za koji moţemo pretpostaviti da stoji na spoju zapadnog i juţnog hodnika samostana, te gospodarskih graĊevina.</s><s>Na boĉnoj kapeli su prozori iznad razdjelnog vijenca, zapadno samostansko krilo ima devet prozorskih osi, a laĊa ima ĉetiri kontrafora.</s><s>Zvonik je horizontalno podijeljen sa dva vijenca na tri dijela, od kojih se u srednjem nalazi sat, a u najvišem prozor i to samo sa zapadne strane.</s><s>Glavno proĉelje samostanske crkve ima u donjoj zoni predimenzionirani portal iznad kojeg je prozor, koji je veoma sliĉan onima na boĉnoj kapeli, dok se u najvišem zabatnom dijelu nalazi kriţ.</s><s>Vidljivo je takoĊer da je samostanski kompleks bio okruţen zidanom ogradom, da je graĊen na osami, te da s njegove zapadne i jugozapadne strane protjeĉe potok.703 Oĉuvana su još dva prikaza ovog samostanskog sklopa koji pokazuju gotovo identiĉnu koncepciju graĊevina, s time da je jedan datiran u 18. (T.I. 3),704 a drugi u 19. stoljeće (T.I. 4).705 Svi daju pogled na kompleks samostana s gotovo iste pozicije i raspored graĊevina je identiĉan, samo se razlikuju u detaljima.</s><s>Na prikazu iz 18. stoljeće vidimo da krovne plohe zapadnog samostanskog krila flankiraju izdignuti zabati, a njegova zapadna fasada ima sedam prozorskih osi.706 Razlike su vidljive i na prikazu datiranom u 19. stoljeće, na kojem je došlo do iskrivljenja perspektive, a kada se usporedi sa dva prikaza datirana u 18. stoljeće, tada vidimo da su kapa zvonika, a pogotovo kriţ na njezinom vrhu izrazito predimenzionirani u odnosu na zidani dio zvonika, ali i ostale dijelove kompleksa.</s><s>Na krovištu zapadnog samostanskog krila vidljive su dvije krovne kućice, a na njegovom juţnom zidu, na zapadnoj strani, nalaze se ulazna vrata, dok je iznad njih u istoj osi prozor.</s><s>Glavno proĉelje crkve u prizemlju ima arhitektonski razvedeni portal sa trokutastim zabatom, a iznad je u osi jedan ĉetvrtasti prozor.</s><s>Na juţnom zidu laĊe izmeĊu kontrafora nalaze se luĉni prozori u 19. stoljeću, tada je on precrtan s nekog starijeg prikaza samostana, jer su tada već bili srušeni samostanska laĊa i boĉna kapela heksagonalnog tlocrta, pa prikaz na njemu ne moţe odavati stvarno stanje na terenu.707 Na oltarnoj pali „Pavao pustinjak s pavlinima samostana svete Jelene kod Ĉakovca“ (T.I. 5, 6)708 koju je naslikao Gabriel Taller, a datirana je u 18. stoljeće, vidimo prikaz samostanskog sklopa sa zapadne strane.</s><s>Ovo je koncepcijski drugaĉiji prikaz i jedini na kojem je vidljivo da se samostan sastojao od zapadnog, sjevernog i istoĉnog krila.</s><s>Zapadno krilo na ovom prikazu ima deset prozorskih osi i nema ulaza na svom vanjskom zapadnom proĉelju, a na krovištu se nalaze jedna krovna kućica i dimnjaci.</s><s>Krovište 702 Prikaz samostanskog sklopa u: BEDEKOVIĆ, J. (1752), izmeĊu stranica 270 i 271. ; SEKULIĆ, A. 705 Liber memorabilium parochiae Lepoglavensis (Spomenica ţupe Lepoglava), Arhiv Ĉazmanskog kaptola, rukopis 1; prikaz samostanskog sklopa, prema LUKINOVIĆ, A. (1989), p. 369; KALŠAN, V. 708 Oltarna pala, ulje na platnu, ĉuva se u Franjevaĉkom samostanu u Ĉakovcu; prikaz u: KALŠAN, V. 135</s>
<s>TE NOVA SPOZNAJA sjevernog krila nešto je više od onog na zapadnom i sjevernom, a na sjevernoj strani vidi se da je i nešto šire od zapadnog krila.</s><s>TakoĊer, zapadno proĉelje crkve i zvonik nešto su razvedeniji od onih na ranije navedenim prikazima.709 Svi ovi prikazi uvelike odgovaraju situaciji na terenu potvrĊenoj u arheološkim istraţivanjima.</s><s>Svetište samostanske crkve oĉuvalo nam se do danas, a zazidavanjem na mjestu trijumfalnog luka tijekom 19. stoljeće pretvoreno je u dvorsku kapelu.710 U dosadašnjim arheološkim istraţivanjima pronaĊeni su temelji laĊe, koja je na vanjskoj juţnoj strani imala kontrafore.</s><s>Ona je prvobitno bila nešto kraća, ali se naknadno produljuje za oko 4 m prema zapadu, a u istraţivanjima nije pronaĊen njezin sjeverni zid, koji je ranije u potpunosti devastiran.711 Tlocrt boĉne heksagonalne kapele izgraĊene s juţne strane crkvene laĊe potvrĊen je u arheološkim istraţivanjima, a ona se oĉuvala u temeljnoj zoni.712 Od istraţenih samostanskih zgrada najbolje su oĉuvani temelji zapadnog samostanskog krila, ali ono nije u potpunosti istraţeno, jer se djelomiĉno nalazi ispod današnje prometnice sa zapadne strane istraţenog dijela samostanskog sklopa, a pretpostavlja se da se ono proteţe i dalje prema sjeveru na susjednu parcelu.</s><s>Temelji istoĉnog krila samo su fragmentarno determinirani, jer su uvelike devastirani, najvjerojatnije u vrijeme rušenja sklopa i raznošenja graĊevnog materijala s ovog lokaliteta.</s><s>U arheološkim istraţivanjima nisu pronaĊeni temelji koji bi se sa sigurnošću mogli pripisati zvoniku, a sjeverno samostansko krilo nije istraţeno, jer se većim dijelom nalazi na privatnoj parceli.</s><s>Nije istraţen ni dio na kojem su se nalazile gospodarske i pomoćne samostanske graĊevine, jer se većim dijelom nalazi na parcelama sa gustom recentnom izgradnjom.713</s>
<s>Kao povijesne prikaze treba tretirati i katastarske planove, tlocrte i crteţe koji nastaju tijekom 19. stoljeća, jer nam dokumentiraju stanje samostanskog kompleksa prije njegovog rušenja, a njihovu toĉnost potvrdit će ili demantirati buduća arheološka istraţivanja.</s>
<s>Najstariji poznati tlocrt nastaje 1809. godine prilikom izmjere meĊa izmeĊu posjeda baruna Kneţevića i grofa Feštetića, a na njemu su ucrtane samo vanjske mjere nekadašnje samostanske zgrade i kapele svete Jelene (T.III. 1).714 Ovaj prikaz bitan nam je, jer daje jasan vremenski okvir rušenja boĉne kapele i crkvena laĊe.715 Na skici granica katastarske općine Šenkovec iz 1857. godine ovaj kompleks samo je naznaĉen, a uz njega stoji natpis Shloss S. Helena (T.II. 1).716 Katastarski plan Šenkovca, koji najvjerojatnije nastaje iste godine, pokazuje stanje samostanskog sklopa pretvorenog u dvorac obitelji Kneţević (T.II. 2).717 Vidimo da je zadrţan koncept gradnje oko unutrašnjeg dvorišta, s time da je juţni krak nešto uţi, što bi upućivalo na to da se na tom dijelu nalazio samo hodnik, kao i u vrijeme kad je ovo bio 714 MOL, S 68, no.</s><s>0168, Mappa partem conterminantium terrenorum Csaktornya et S. Helena exhibens, izradio geometar Joan Szajdensvartz.</s>
<s>136 samostanski kompleks.718 Zapadno i sjeverno krilo imaju svako po jedan rizalitni istak, a sliĉna dogradnja koja izlazi van osnovnog korpusa arhitekture vidi se i na spoju sjevernog i istoĉnog samostanskog krila.</s><s>Kako na prikazu iz 1809. godine nema rizalitnih istaka, izuzev neznatnog proširenja na sjevernom dijelu istoĉnog krila, moţemo ih pripisati posljednjoj graĊevinskoj fazi iz 19. stoljeća.719 Na katastarskom planu iz 1859. godine (T.II. 3; T.III. 1)720 vidimo gotovo identiĉnu situaciju i u definiranju samostanskog sklopa i u rasporedu gospodarskih graĊevina kao na onome iz 1857. godine (T.II. 2).</s><s>MeĊutim, ovdje je sjeveroistoĉno uz samostan bio formiran park sa stazicama, a rizalitni istak na zapadnom krilu najvjerojatnije je bio neka vrsta portika, jer se jasno vidi da ispod njega prolazi put.721 Kada se preklopi tlocrt pronaĊenih struktura s istraţivanja provedenih izmeĊu 1990. i 2002. godine sa tlocrtima s prikaza iz 1809. i 1859. godine vidimo da dolazi i do većih odstupanja (T.III. 1).</s><s>Prvo se uoĉavaju nepodudarnosti tlocrta iz 1809. i 1859. godine.</s><s>Jasno se vidi da je prema drugom tlocrtu samostan nešto većih dimenzija, pomalo je izmaknute orijentacije, ima veći istak na sjevernoj strani, te dva rizalitna istaka, koji stariji tlocrt nema.</s><s>Sve to moglo bi sugerirati da su u vrijeme obitelji Kneţević na samostanu izvedeni veći graĊevinski radovi.</s><s>U preklopu tlocrta arheoloških struktura istraţenih u periodu od 1990. do 2002. godine i katastarskog plana iz 1859. godine, jasno se vidi njihova podudarnost, što navodi na zakljuĉak da velik dio pronaĊenih struktura, prvenstveno istoĉnog i zapadnog samostanskog krila, pripada graĊevinskoj fazi prve polovine 19. stoljeća.</s><s>To svakako ne iskljuĉuje mogućnost da su ona u toj formi nastala i ranije.</s>
<s>Kako je MeĊimurje u cjelini većim dijelom povijesti bilo u sastavu ţupanije Zala, a samo u rijetkim isjeĉcima povijesti imalo je hrvatsku administraciju, logiĉno je da su se kulturnom baštinom tog podruĉja bavili maĊarski istraţivaĉi.</s><s>Imre Gózon, uĉitelj u mjestu Szentgyörgyvölgyére u kotaru Zala, obavio je kruţno istraţivanje nekadašnjeg Zala kotara koje je ukljuĉivalo i MeĊimurje, a pritom je posjetio i Šenkovec.722 On navodi da je sa svetištem nekada bio povezan samostan u kojem je oĉuvan hodnik u gotiĉkom stilu, te donosi dimenzije tog hodnika i kapele svete Jelene (T.IV. 4 - 6).723 Iz skice (T.IV. 3)724 koju je pritom izradio i oĉuvanih bilješki moţe se zakljuĉiti da je on dokumentirao samo fazu koju je prepoznao kao srednjovjekovnu, odnosno gotiĉku.</s><s>Dimenzije samostanskog hodnika su: duljina zida 13,50 metara, unutrašnja širina 2,50 metra, unutrašnja visina 3,20 metara, debljina zida 1,10 metara, a meĊusobna udaljenost izmeĊu nosivih stupova bila je 2,50 metra.725 718 GraĊevina je u otklonu na strane svijeta, ali se uvrijeţio naziv zapadno, sjeverno i istoĉno krilo, te juţni hodnik.</s>
<s>720 Katastarski plan ĉuva se u Drţavnoj geodetskoj upravi, Podruĉnom uredu za katastar u Ĉakovcu; prikaz fototeci RZZSK inventirano 1988.); MKF, inv. br. 46771. 724 Treba napomenuti da ovo nije tlocrt, nego samo skica u kojoj su slovima i brojkama naznaĉeni dijelovi koji se spominju u tekstu; Tlocrt kapele – Gózon Imre, 1878. godine; OMF, inv. br.</s><s>K-7522 (u fototeci fototeci RZZSK inventirano 1988.); MKF , inv. br. 46771. 137</s>
<s>Biljeţi i dimenzije crkvenog tornja i to visinu 3,20 metara, širinu 2,50 metra, širinu zida 1,20 metara, te daje podatak da je toranj udaljen od svetišta 10 metara.726 To bi znaĉilo da je gotiĉki hodnik klaustra zapadnog krila zadrţao svoju izvornu formu praktiĉki do rušenja samostana, ali tu trebamo biti oprezni, jer ne moţemo biti u potpunosti sigurni da je on zaista vidio izvorne gotiĉke forme, a ne rezultate neke kasnije oblikovne transformacije objekta.727</s>
<s>Oko desetak godina nakon Gózona nastaje shema tlocrta kompleksa koju je izradio Ivan Ádám, a uz nju su prikazane i profilacije, tri konzole, niša za ampule i gornji dio sedilije Tu vidimo da tlocrtna dispozicija u velikoj mjeri odgovara onoj na katastarskim planovima iz 1857. i 1859. godine, a prikazana niša za ampule sliĉna je onoj oĉuvanoj u unutrašnjosti svetišta, kao i gornji dio sedilije.</s><s>U arheološkim istraţivanjima provedenim od 1990. do 2002. godine pronaĊene su tri jednostavne geometrijske konzole, koje uvelike odgovaraju konzoli br. 4 u Ádámovom prikazu (T.IV. 1; KAT.</s><s>325).</s><s>Isti autor donosi nam još jedan tlocrt kompleksa (T.III. 2)729 i idealnu rekonstrukciju samostanskog hodnika (T.IV. 2).730 Idealna rekonstrukcija prikazuje prostran hodnik klaustra sa relativno širokim rasponom lukova, ali time autor zapravo demantira svoj vlastiti tlocrt Ovi prikazi, koje su izradili Ivan Ádám i Imre Gózon, imaju svoju povijesnu i dokumentacijsku vrijednost, ali kako ne moţemo biti posve sigurni što su oni zaista vidjeli i znali prepoznati na terenu, te uzimajući u obzir i mogućnost da su neki od tih prikaza rezultat precrtavanja ili slobodne interpretacije, oni ne mogu biti osnova za determinaciju graĊevinskih faza pojedinih dijelova kompleksa, ili za njegovu konaĉnu prezentaciju, prije nego budu potvrĊeni u arheološkim istraţivanjima.</s><s>Isto je i sa svim ostalim oĉuvanim prikazima ovog samostana, koji nisu dovoljni kao podloga za bilo kakve rekonstrukcije graĊevina ili njihovih dijelova, te ih je potrebno uzimati s odreĊenim zadrškama.732</s>
<s>Nešto su pouzdaniji tlocrti samostana koji su rezultat katastarskih izmjera.</s><s>Oni nam daju vanjske mjere samostanskih zgrada i njihov raspored na terenu, ali treba upozoriti da su raĊeni u relativno malom mjerilu, te nam, kada se preklope sa današnjim katastarskim planom, daju samo okvirne podatke.733</s>
<s>Svi oĉuvani povijesni prikazi ovog samostanskog sklopa, koji nam je najvećim dijelom oĉuvan u arheološkom sloju, sluţe nam za dobivanje opće slike graditeljskog koncepta i mogu olakšati vizualizaciju volumena i prostornih odnosa prilikom njegove konaĉne prezentacije.</s><s>Buduća rješenja prezentacije moraju biti utemeljena na prihvatljivim rezultatima</s>
<s>analiza multidisciplinarnom pristupu, te moraju ovaj samostanski kompleks sagledati sa više aspekata.</s><s>Osnovni cilj je reafirmacija njegovih izvornih vrijednosti i ispravna povijesna fototeci RZZSK inventirano 1988.); MKF, inv. br. 46771. 730 Idealna rekonstrukcija samostanskog hodnika u: GUZSIK, T. (2003), p. 135; PETRIĆ, K. – LOLIĆ, T. 731 Osnova za mjerenje su dimenzije do danas oĉuvanog svetišta samostanske crkve; KORUNEK, M. 138</s>
<s>analiza prezentacija, što predstavlja iznimno zahtjevan i osjetljiv zadatak.</s><s>Kako dakle većinu ovih prikaza, izuzev planova iz 1809., 1857 i 1859. godine, ne moţemo iskljuĉivo uzeti kao podlogu za rasvjetljavanje i definiranje ovog samostanskog sklopa ili pojedinih njegovih dijelova, u velikoj mjeri moramo se osloniti na materijalne ostatke.734 Opis samostana donosi nam Ferenc Toldy, a objavljen je 1856. godine.</s><s>Opisuje da je samostan bio ĉetvrtastog tlocrta, sa ĉetiri krila, odnosno crkvom na ĉetvrtoj strani.</s><s>Navodi i da je samostan imao kruţnu komunikaciju i jedan kat, s time da je jedno krilo imalo ulaz na jugu, dok je blagovaonica bila na sjeveru.</s><s>Toldy spominje i osmerostrani zvonik, kao i kapelu Blaţene Djevice Marije koja je ruševna.</s><s>Za samostan, crkvu i pomoćne graĊevine donosi površinu od 2990 m².735 Treba napomenuti da je u vrijeme objave njegovog djela ovaj samostanski kompleks već bio pretvoren u dvorac, te da su crkvena laĊa, zvonik i boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski već bili srušeni, pa nije razvidno na ĉemu se temelji njegov opis.</s><s>5.2.</s><s>Analiza istraţenih arheoloških struktura Kako je navedeno u poglavlju III., na lokaciji srušenog pavlinskog samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih, odnosno samostana svete Jelene u Šenkovcu kraj Ĉakovca, provedena su arheološka istraţivanja u više navrata.</s><s>Tijekom svih do sada provedenih arheoloških istraţivanja ovog samostanskog sklopa dokumentiran je veći broj zidanih struktura, koje su graĊene od opeke, kamena i u mješovitom ziĊu (T.XIX.; T.XX.).</s><s>Njihova determinacija sada se vrši temeljem svih dostupnih podataka, odnosno oĉuvanih izvješća, te nacrtne i foto dokumentacije.</s><s>Izvedene zakljuĉke i atribucije treba provjeriti tijekom budućih revizionih istraţivanja, jer, kako je već ranije navedeno, oĉuvana dokumentacija s arheoloških istraţivanja nije cjelovita.</s>
<s>Kao podloga za determinaciju arheoloških struktura korištena je grafiĉka dokumentacija s istraţivanja provedenih izmeĊu 1990. i 2002. godine (T.XIX.), jer su jedino ona cjelovito obuhvatila veći dio samostanskog sklopa (sjeverno krilo samostana i dio gdje se nalaze gospodarske graĊevine nije do danas arheološki istraţen).</s><s>One strukture koje su već ranije bile detektirane i dokumentirane, a u revizijskim istraţivanjima su ponovo otvorene, imaju istovjetnu numeraciju.</s><s>Kod preklapanja tlocrta jasno se vidi da dolazi do većih odstupanja u tlocrtnoj dispoziciji pronaĊenih struktura, što dodatno opravdava potrebu za otvaranjem ĉitave površine terena, koja je bila predmet arheoloških istraţivanja u periodu od 1990. do 2002. godine, te ponovno snimanje.</s><s>Analizom sve dostupne dokumentacije do danas su unutar kompleksa pavlinskog samostana u Šenkovcu istraţene slijedeće strukture: Zapadni zid svetišta crkve, koji nastaje nakon rušenja crkvene laĊe poĉetkom 19. stoljeća, pribliţno na mjestu nekadašnjeg trijumfalnog luka (T.XIX. 1; T.XXVII. 3).</s><s>Danas je oĉuvan u punoj visini (vanjska duljina izmeĊu kontrafora 6,70, širina 0,60, a visina 13,50 metara).</s><s>U donjoj zoni ima kameni portal sa drvenim ulaznim vratima (T.XIX. 14; T.XXVII. 3), a u gornjoj, u zabatnom dijelu, kruţni otvor manjih dimenzija.</s><s>Sjeverni zid svetišta crkve (T.XIX. 2; T.XXVII. 4), je izvorni gotiĉki zid oĉuvan u punoj visini, ali je nadograĊen (povišen) prilikom ugradnje 139</s>
<s>analiza baroknih svodova u svetištu.</s><s>Vanjska duljina izmeĊu kontrafora iznosi 6,50, širina 0,85, a visina do vijenca 7,57 metara.</s><s>Na ovome zidu danas se nalaze dva slijepa klasicistiĉka prozora prosjeĉne visine 3,40 metara.</s><s>Donja zona temelja izvedena je od neoklesanog i poluklesanog kamena, a gornja od opeke i klesanog kamena.</s><s>Zid je izgraĊen od opeke.</s><s>Sjeveroistoĉni zid zakljuĉka svetišta crkve (T.XIX. 3) je gotiĉki zid oĉuvan u punoj visini, ali je nadograĊen prilikom ugradnje baroknih svodova u svetištu.</s><s>Vanjska duljina izmeĊu kontrafora iznosi 2,50, širina 0,85, a visina do vijenca 7,74 metara.</s><s>Temelji su izvedeni od neoklesanog i poluklesanog kamena, a zid je izgraĊen od opeke.</s>
<s>Istoĉni zid crkvenog svetišta (T.XIX. 4) ĉini njegov zakljuĉak, a to je izvorni gotiĉki zid oĉuvan u punoj visini, ali je nadograĊen prilikom ugradnje baroknih svodova u svetištu.</s><s>Vanjska duljina izmeĊu kontrafora iznosi 2,50, širina 0,85, a visina do vijenca 7,74 metara.</s><s>Na ovom zidu danas se na vanjštini nalazi zazidani gotiĉki prozor (visina prozora je 2,88 metara), koji je u unutrašnjosti prezentiran u vidu niše, na kojoj je oĉuvan izvorni gotiĉki zidni oslik.</s><s>Temelji su izvedeni od neoklesanog i poluklesanog kamena, a zid je izgraĊen od opeke.</s>
<s>Jugoistoĉni zid zakljuĉka svetišta (T.XIX. 5) je izvorni gotiĉki zid oĉuvan u punoj visini, ali je nadograĊen prilikom ugradnje baroknih svodova u svetištu.</s><s>Vanjska duljina izmeĊu kontrafora iznosi 2,50, širina 0,85, a visina do vijenca 7,74 metara.</s><s>Na ovom zidu danas se na vanjštini nalazi zazidani gotiĉki prozor visine 2,83 metara, koji je u unutrašnjosti prezentiran u vidu niše, na kojoj je oĉuvan izvorni gotiĉki zidni oslik.</s><s>Temelji su izvedeni od neoklesanog i poluklesanog kamena, a zid je izgraĊen od opeke.</s><s>Juţni zid svetišta (T.XIX. 6; T.XXVII. 5) je gotiĉki zid oĉuvan u punoj visini, ali je nadograĊen prilikom ugradnje baroknih svodova u svetištu.</s><s>Vanjska duljina izmeĊu kontrafora iznosi 6,70, širina 0,85, a visina do vijenca 7,67 metara.</s><s>Na ovome zidu danas se nalaze dva klasicistiĉka prozora visine 3,60 metara.</s><s>Temelji su izvedeni od neoklesanog i poluklesanog kamena, a zid je izgraĊen od opeke.</s>
<s>Dijagonalno postavljeni stupnjevani kontrafor na spoju zapadnog i sjevernog zida svetišta, koji nastaje nakon rušenja crkvene laĊe u 19. stoljeću (T.XIX. a visina 5,72 metara.</s>
<s>Dijagonalno postavljeni kontrafor na spoju zapadnog i juţnog zida svetišta, koji nastaje nakon rušenja crkvene laĊe u 19. stoljeću (T.XIX. 8; T.XXVII. 5).</s><s>Duljina mu varira od 1,07 do 1,20 metara, širina iznosi 0,66, a visina 5,72 metara.</s>
<s>Stupnjevani kontrafor na spoju istoĉnog i jugoistoĉnog zida svetišta (T.XIX. 11; T.XXVII. 5).</s><s>Duljina mu varira od 1,26 do 1,27 metara, širina iznosi Stupnjevani kontrafor na spoju jugoistoĉnog i juţnog zida svetišta (T.XIX. 140</s>
<s>Kontrafor na juţnom zidu svetišta oĉuvan u zoni temelja (T.XIX. 13; T.XXI. 4(13)).</s><s>Duljina mu iznosi 1,40, a širina 0,85 metara.</s><s>Gornja kota oĉuvanosti kontrafora nije izmjerena, a najniţa kota sonde neposredno uz njega iznosila je 170,70 metara.</s><s>Na toj koti nalazi se ukop koji je fotografiran i kotiran, te se prema fotografiji moţe zakljuĉiti da je visina oĉuvanosti kontrafora bila okvirno oko 0,80 metara, ali je sonda kasnije na tom dijelu produbljena, pa ne znamo konaĉnu visinu.</s><s>Teren je prije istraţivanja bio na koti 171,60 metara.</s><s>Temelj je izveden od neoklesanog i poluklesanog kamena.</s><s>Današnji ulaz u kapelu (T.XIX. 14; T.XXVII. 3).</s><s>Ovo je barokni kameni portal sa drvenim vratnicama.</s><s>Ukupna širina portala iznosi 2,05 metara, s time da su dovratnici širine 0,26 i visine 2,82 metara.</s><s>Visina praga iznosi 172,44 metara, a danas je ona znatno viša od kote okolnog terena.</s><s>Kamena ploĉa koja pokriva ulaz u zidanu grobnicu u unutrašnjosti crkvenog svetišta (T.XIX. 15).</s><s>Širina okvira iznosi 0,13 metara, a dimenzije ploĉe su duljina 1,83 i širina 0,90 metara.</s><s>Nalazi se na visini od 172,14 metara.</s><s>Temelji oltara potkoviĉastog oblika graĊeni od opeke (T.XIX. 16; T.XXIII. 3(16)) pronaĊeni su u unutrašnjosti crkvenog svetišta nakon rušenja oltara 1995. godine.</s><s>Ovi temelji zauzimaju ĉitavu širinu zakljuĉka svetišta.</s><s>Za njihovu izgradnju kao vezivo je korištena glina.</s><s>Najviša oĉuvana visina na sjevernom dijelu im iznosi 172,03, a na juţnom 171, 80 metara.</s><s>Sonda je neposredno uz ove temelje istraţena do visine 170,98 metara.</s><s>Dio unutrašnjosti svetišta uz sjeverni zid, koji je devastiran prokopom za zraĉnike sustava ventiliranja i isušivanja zidova (T.XIX. 17; T.XXIII. 4(17)).</s><s>Radovi su izvedeni bez prisustva arheologa tijekom 1993. godine.</s><s>Nakon što je kanal već bio prokopan determinirano je da su na tom mjestu devastirani znaĉajniji ukopi, ali nikakvi pokretni nalazi tada nisu pronaĊeni.</s><s>Gornja visina kanala iznosi 172,04 metra.</s>
<s>Dio unutrašnjosti svetišta uz juţni zid, koji je devastiran prokopom za zraĉnike sustava ventiliranja i isušivanja zidova (T.XIX. 18; T.XXIII. 4(18)).</s><s>Radovi su izvedeni bez prisustva arheologa tijekom 1993. godine.</s><s>Gornja visina kanala iznosi 172,04 metar.</s>
<s>Oploĉenje unutrašnjosti crkvenog svetišta izvedeno od poligonalnih opeĉnih najvjerojatnije nastaje u baroknom periodu, a ista vrsta oploĉenja pronaĊena je i tijekom arheoloških istraţivanja u crkvenoj laĊi (T.XXII. 5(19(2)), ali tamo visina nije dokumentirana.</s><s>U svetištu je izvorno bilo na visini od 172,14 metara, te je u obnovi istovjetno izvedeno u ĉitavoj unutrašnjosti kapele.</s>
<s>Kanal za vodu (?) graĊen od opeke, koji ima otvor na istoĉnom zidu crkvenog svetišta (T.XIX. 20; T.XXIII. 3(20)).</s><s>PronaĊena duljina mu je iznosila 2,50, a širina 0,50 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,91 metar, dok je sonda neposredno uz njega istraţena do visine 170,84 metra.</s><s>Ostaci zidanih grobnica u unutrašnjosti crkvenog svetišta (T.XIX. 21; T.XXIII. 4(21)), koje su datirane u gotiĉki period, ali takva datacija nije niĉime obrazloţena.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 171,14 metara, a okolni teren istraţen je do vis.170,88 metara.</s>
<s>SvoĊena grobnica zidana od opeke koja se nalazi u unutrašnjosti crkvenog svetišta (T.XIX. 22; T.XXIII. 4(22)).</s><s>Duljina zidane grobnice iznosi 3,40, a 141</s>
<s>iznosi 0,68, a visina 5,58 metara. širina 2,85 metara, dok je njezina najviša izmjerena visina u unutrašnjosti 1,12 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,89 metara.</s><s>Njezinom ĉišćenju pristupilo se 1991. godine, jer je do vrha bila ispunjena raznim materijalom, a izmeĊu ostalog i gotiĉkom kamenom graĊom, koja je ovdje deponirana nakon istraţivanja 1924. godine.</s><s>U izvješću s arheoloških istraţivanja determinirana je kao grobnica obitelji Kneţević.</s><s>Oploĉenje izvedeno opekom u unutrašnjosti svetišta (T.XIX. 23), najviša pronaĊena visina 171,65 metara.</s>
<s>pronaĊena visina 172,14 metara. unutrašnjosti svetišta na juţnom zidu.</s><s>Širina njezine niše iznosi 1,53, dubina 0,29, a visina 1,42 metra.</s><s>Niša sedilije gore završava segmentnim lukom, kojeg nadvisuje šiljati, odnosno sedlasti luk. unutrašnjosti svetišta na jugoistoĉnom zidu.</s><s>Širina niše iznosi 0,28, dubina 0,22, a visina 0,60 metara.</s><s>To je niša manjih dimenzija koja gore ima trolisni završetak.</s>
<s>Manja djeĉja grobnica graĊena od opeke (T.XIX. 27; T.XXI. 4(27)) pronaĊena je pokrivena kamenom ploĉom.</s><s>Ova grobnica izgraĊena je uz juţni zid svetišta, pribliţno uz mjesto gdje se pretpostavlja spoj svetišta i crkvene laĊe.</s><s>Njezina duljina iznosi 1,90, a širina 1,10 metara.</s><s>Najviša kota nije izmjerena, a okolni teren istraţen je do visine 170,70 metara. izgraĊen je od kamena, a pronaĊen je u temeljnoj zoni.</s><s>Njegova duljina u unutrašnjosti iznosi 11,50, a na vanjštini 12,25 metara (uz napomenu da je na taj temelj sjeo kasniji juţni dijagonalni kontrafor crkvenog svetišta (T.XIX. 8), te stvarnu duljinu nije moguće utvrditi), a njegova širina je 0,90 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 171,40 metara.</s><s>Okolni teren s vanjske strane istraţen je do visine 170,63 metara, a teren u unutrašnjost laĊe do visine 170,46 metara.</s>
<s>Pretpostavljeni zapadni zid laĊe gotiĉke crkve (T.XIX. 29; T.XXII. 3(29)) izgraĊen je od kamena i pronaĊen je u temeljnoj zoni.</s><s>Nije oĉuvan u ĉitavoj duljini, nego njegova duljina iznosi u unutrašnjosti 3,90, a na vanjštini 4,40, dok mu je širina 1,15 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 171,64 metra.</s><s>Okolni teren u unutrašnjosti laĊe, istoĉno od ovog zida istraţen je do visine 170,32, a zapadno do visine 170,82 metra.</s><s>Polukruţni kontrafor na spoju crkvene laĊe i boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 30; T.XXI. 5(30)) pronaĊen je u temeljnoj zoni i izgraĊen je od kamena.</s><s>Duljina mu uz zid laĊe iznosi 0,75, a uz zid mauzoleja 1,50 metara.</s><s>Njegova najviša pronaĊena visina je na koti 171,95 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,63 metra.</s><s>Najvjerojatnije nastaje nakon produljenja crkvene laĊe prema zapadu.</s><s>Kontrafor uz juţni zid crkvene laĊe (T.XIX. 31; T.XXII. 3(31)) pronaĊen je u temeljnoj zoni i izgraĊen je od kamena.</s><s>Njegova duljina iznosi 1,16, a širina 1,10 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 171,83 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,71 metra.</s><s>Najvjerojatnije nastaje nakon produljenja crkvene laĊe prema zapadu.</s>
<s>142 temeljnoj zoni i izgraĊen je od kamena.</s><s>Njegova duljina iznosi 1,75, a širina 1,00 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,82 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,82 metra.</s><s>Najvjerojatnije nastaje nakon produljenja crkvene laĊe prema zapadu.</s>
<s>Kontrafor pronaĊen u temeljnoj zoni i izgraĊen od kamena (T.XIX. 33; T.XXII. 3(33)).</s><s>Postavljen je u liniji sa ostalim kontraforima uz juţni zid crkvene laĊe, te se pretpostavlja da je bio izgraĊen uz njezin produţetak (laĊa je najvjerojatnije produljena u baroknoj pregradnji), koji nam se nije oĉuvao.</s><s>MeĊutim, problematiĉan je njegov poloţaj, jer on svojim volumenom većim dijelom izlazi van linije zapadnog proĉelja koja je definirana strukturom 34 (T.XIX. 34).</s><s>Njegova duljina iznosi 1,25, a širina 1,30 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,76 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,86 metara.</s>
<s>Pretpostavljeni zapadni zid barokne laĊe (T.XIX. 34; T.XXIII. 2(34)) pronaĊen u temeljnoj zoni i izgraĊen od opeke.</s><s>Oĉuvan je samo djelomiĉno i to u sjevernom dijelu.</s><s>Njegova duljina u unutrašnjosti iznosi 4,20, a na vanjštini 4,75 metara, dok mu je širina 1,10 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,57 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,82 metra.</s><s>Urušenje kamene strukture (T.XIX. 35), najvjerojatnije od kontrafora (T.XIX. 33; T.XXII. 3(33)), jer je pretpostavljeni zapadni zid laĊe na tom dijelu kasnije izveden od opeke.</s><s>Tijekom istraţivanja je uklonjeno, vjerojatno kako bi se sonda produbila na tom dijelu.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 170,89 metara, dok je okolni teren prije produbljivanja sonde istraţen do visine 170,82 metra.</s>
<s>Temelj izgraĊen od opeke (T.XIX. 36; T.XXII. 3(36)) uz današnji zapadni zid kapele svete Jelene.</s><s>Najveća izmjerena duljina iznosi 1,30, a širina 0,95 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,59 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,96 metara.</s>
<s>Temelj izgraĊen od opeke (T.XIX. 37; T.XXII. 3(37)) uz današnji zapadni zid kapele svete Jelene.</s><s>Najveća izmjerena duljina iznosi 2,10, a širina 0,95 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,59 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 171,10 metara.</s>
<s>Oploĉenje od opeka većih dimenzija (T.XIX. 38; T.XXIII. 1(38)) za koje je pretpostavljeno da je dio spoja, odnosno ulaza iz laĊe crkve u mauzolej.</s><s>Najveća izmjerena duljina oploĉenja iznosi 2,00 metra, a širina 1,40 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visine je 171,34 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,54 metra.</s><s>Ovo oploĉenje ne moţe pripadati najstarijem oploĉenju laĊe, jer je 13 cm više od oploĉenja gotiĉkog oltara (struktura broj 39).</s><s>Prema fotografijama se vidi da je iznad ovog oploĉenja pronaĊeno još jedno, izvedeno od ĉetvrtastih opeka (T.XXIII. 1(38(1)), koje je opet starije od onog izvedenog od opeĉnih tavela (T.XXII. 5(19(2)).</s><s>Najvjerojatnije je ovo oploĉenje boĉnog oltara koji je stajao u jugoistoĉnom uglu crkvene laĊe, a koji je uklonjen kako bi se boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski spojila sa crkvom.</s><s>Ovo oploĉenje oštećeno je na sjeverozapadnom dijelu ukopom (broj 17, istraţen 1994. godine), što dodatno potvrĊuje tezu da se radi o starijoj strukturi, jer je boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski bio u funkciji sve do ukinuća samostana.</s><s>Produbljivanjem sonde na tom dijelu utvrĊeno je da je to oploĉenje bilo uĉvršćeno sa dva manja temelja (T.XXIII. 5(38(2) i 38(3)), što potvrĊuje da se doista radilo o konstrukciji 143</s>
<s>142 oltara.</s><s>Kako je juţni temeljni zid laĊe, struktura broj 28 (T.XIX. 28; T.XXIII. 5(28)) na tom dijelu oĉuvan pribliţno na istoj visini, to nikako nije mogao biti spoj sa kriptom boĉne kapele.</s>
<s>Ostaci opeĉnog oploĉenja gotiĉkog oltara postavljenog u formi riblje kosti Juţni zid laĊe je u ĉitavoj širini ovog oltara uvuĉen za nekoliko centimetara.</s><s>Ukupna duljina oltara iznosi 2,90, a širina 1,45 metara, dok je duljina njegova oploĉenja 2,25, a širina 1,15 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina oploĉenja iznosi 171,21 metar, dok je okolni teren istraţen do visine 170,81 metar.</s>
<s>Temelj zida pronaĊen ispred gotiĉkog oltara u crkvenoj laĊi (T.XIX. 40; širina 0,45 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,46 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,59 metara.</s><s>Nije razjašnjeno u kojoj je korelaciji ovaj temelj sa oploĉenjem gotiĉkog oltara, ali kako je njegova oĉuvana visina 25 cm iznad predmetnog oploĉenja, najvjerojatnije ne pripadaju istoj strukturi.</s><s>Ovaj temelj moţe biti povezan sa nekim kasnijim oltarom koji je bio poloţen na oploĉenje od opeĉnih tavela.</s><s>To oploĉenje znatno je više od kasnosrednjovjekovnog, pa bi u tom kontekstu trebalo definirati i ovaj temelj.</s>
<s>Ostatak temelja pilastra uz juţni zid crkvene laĊe (T.XIX. 41) izgraĊen od opeke.</s><s>Oĉuvan je u duljini od 0,50 i širini od 0,72 metra.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 171,42 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,23 metra.</s>
<s>Ostatak temelja pilastra uz nekadašnji sjeverni zid crkvene laĊe (T.XIX. 42) izgraĊen od opeke.</s><s>Njegova oĉuvana duljina iznosi 0,65, a širina 0,75 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,20 metar, dok je okolni teren istraţen do visine 170,63 metra.</s>
<s>Ostatak temelja pilastra uz nekadašnji sjeverni zid crkvene laĊe, ali postoji Njegova oĉuvana duljina iznosi 0,95, a širina 0,80 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina iznosi 171,34 metra, a okolni teren istraţen je do visine 170,72 metra.</s><s>Dvostruka grobnica zidana i oploĉana opekom pronaĊena je u unutrašnjosti crkvene laĊe (T.XIX. 44; T.XXIII. 5(44)).</s><s>Ukupna duljina obje povezane grobnice iznosi 2,65, a širina 2,25 metara (voditelj istraţivanja navodi dimenzije 2,50 x 2,20 m).</s><s>Svako od dva ukopna mjesta duljine je 2,00 i širine 0,65 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina zidova grobnice iznosi 170,86 metar, dok je oploĉenje u njezinoj unutrašnjosti na visini od 170,25 metara.</s><s>Okolni teren istraţen je do visine 170,48 metara.</s><s>Temelj izgraĊen od opeke (T.XIX. 45).</s><s>Ukupna pronaĊena duljina iznosi 1,55, a širina 1,80 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 171,38 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,82 metra.</s><s>Ova struktura nije pobliţe definirana, a nisu oĉuvane ni fotografije.</s><s>Kanal izgraĊen od opeke (T.XIX. 46; T.XXIII. 2(46)).</s><s>U istraţenim sondama pronaĊen je u duljini od 13,75 metara.</s><s>Širina kanala iznosi 0,35 metara.</s><s>Njegova najviša izmjerena visina na jugozapadnom dijelu iznosi 170,97 metara, dok je na sjeveroistoĉnom dijelu ona 171,21 metar, a okolni teren istraţen je do visine 171,12 metara.</s><s>Voditelj istraţivanja J. Vidović navodi da je to ostatak vodovoda.</s><s>MeĊutim, iako je ovaj kanal relativno male širine 144</s>
<s>142 i obujma, zbog njegovih visina (pad vode) i spoja s oploĉenjem (T.XIX. 89), najvjerojatnije je sluţio za odvodnju oborinskih voda iz samostanskog klaustra.</s>
<s>Temelj sjevernog zida heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 47; T.XXI. 1(47)).</s><s>Ovaj zid prislonjen je uz juţni zid crkvene laĊe, te je na njemu morao biti spoj (komunikacija) izmeĊu laĊe i mauzoleja.</s><s>Duljina zida na vanjštini iznosi 5,60, a u unutrašnjosti 1,80 metara, dok mu je širina 1,36 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina zida iznosi 171,72 metra, a teren je u unutrašnjosti istraţen do visine 170,26 metara.</s><s>Temelj sjeveroistoĉnog zida heksagonalne boĉne kapele, takozvanog Duljina zida na vanjštini iznosi 5,80, a u unutrašnjosti 2,00 metra, dok mu je širina 1,50 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina zida iznosi 171,61 metar, dok je teren u unutrašnjosti istraţen do visine 170,29 metara.</s><s>Temelj jugoistoĉnog zida heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja vanjštini iznosi 5,80, a u unutrašnjosti 2,00 metra, dok mu je širina 1,50 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina zida iznosi 171,78 metara, dok je teren u unutrašnjosti istraţen do visine 170,29 metara.</s><s>Temelj juţnog zida heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 50; T.XXI. 1(50)).</s><s>Duljina zida na vanjštini iznosi 5,80, a u unutrašnjosti 2,00 metra, dok mu je širina 1,50 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina zida iznosi 171,51 metar, dok je teren u unutrašnjosti istraţen do visine 170,30 metara.</s>
<s>Temelj jugozapadnog zida heksagonalne boĉne kapele, takozvanog Duljina zida na vanjštini iznosi 5,80, a u unutrašnjosti 2,00 metra, dok mu je širina 1,50 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina zida je 171,59 metara, dok je teren u unutrašnjosti istraţen do visine 170,29 metara.</s><s>Temelj sjeverozapadnog zida heksagonalne boĉne kapele, takozvanog Duljina zida na vanjštini iznosi 5,80, a u unutrašnjosti 2,00 metra, dok mu je širina 1,50 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina zida iznosi 171,76 metara, dok je teren u unutrašnjosti istraţen do visine 170,38 metara.</s><s>Zid graĊen opekom u unutrašnjosti kripte heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 53; T.XXI. 1(53); T.XXIII. 6(53)).</s><s>On je nosio meĊukatnu konstrukciju koja je dijelila kriptu i kapelu (svod).</s><s>Širina zida iznosi 1,00 metar, a najviša izmjerena visina mu je na koti 171,87 metara.</s>
<s>Zid graĊen opekom u unutrašnjosti kripte heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 54; T.XXI. 1(54); T.XXIII. 6(54)).</s><s>On je nosio meĊukatnu konstrukciju koja je dijelila kriptu i kapelu (svod).</s><s>Širina zida iznosi 1,00 metar, a najviša izmjerena visina mu je na koti 171,59 metara.</s>
<s>Zid graĊen opekom u unutrašnjosti kripte heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 55; T.XXI. 1(55); T.XXIII. 6(55)).</s><s>On je nosio meĊukatnu konstrukciju koja je dijelila kriptu i kapelu (svod).</s><s>Širina zida iznosi 1,00 metar, a najviša izmjerena visina mu je na koti 171,52 metara.</s>
<s>Zid graĊen opekom u unutrašnjosti kripte heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 56; T.XXI. 1(56); T.XXIII. 6(56)).</s><s>On je nosio meĊukatnu konstrukciju koja je dijelila kriptu i kapelu (svod).</s><s>Širina zida iznosi 1,00 metar, a najviša izmjerena visina mu je na koti 171,56 metara.</s>
<s>Zid graĊen opekom u unutrašnjosti kripte heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 57; T.XXI. 1(57); T.XXIII. 6(57)).</s><s>On je nosio meĊukatnu konstrukciju koja je dijelila kriptu i kapelu (svod).</s><s>Širina zida iznosi 1,00 metar, a najviša izmjerena visina mu je na koti 171,58 metara.</s>
<s>Zid graĊen opekom u unutrašnjosti kripte heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (T.XIX. 58; T.XXI. 1(58); T.XXIII. 6(58)).</s><s>On je nosio meĊukatnu konstrukciju koja je dijelila kriptu i kapelu (svod).</s><s>Širina zida iznosi 1,00 metar, a najviša izmjerena visina mu je na koti 171,65 metara.</s>
<s>Današnji ulaz u kriptu heksagonalne boĉne kapele, takozvanog mauzoleja 0,60 metara.</s><s>Visina je izmjerena na koti 170,25 metara, dok je teren u unutrašnjosti na visini 170,26 metara.</s><s>Ĉini se da je kameno ziĊe ove strukture naknadno oštećeno kako bi se formirao današnji ulaz u kriptu.</s><s>Pretpostavljena lokacija sjevernog zida crkvene laĊe koji nije pronaĊen u arheološkim istraţivanjima provedenim u periodu od 1990. do 2002. godine, jer je ranije u potpunosti devastiran (T.XIX. 60).</s><s>PronaĊen je samo trag ţbuke (negativ) na visini od 170,63 metra, koji sugerira njegovo postojanje, te je sukladno tome i oznaĉen na tlocrtu.</s><s>To je nedvojbeno lokacija sjevernog zida crkvene laĊe, jer su uz njega pronaĊeni temelji pilastara (T.VII. 1(5); Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 61) koji je fragmentarno oĉuvan, a najvjerojatnije je pripadao nekoj kasnijoj dogradnji uz istoĉnu stranu svetišta.</s><s>Njegova duljina iznosi 0,90, a širina 0,95 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,57 metara.</s><s>Neposredno uz ovaj temelj pronaĊena je struktura koja je definirana kao ostatak poda i to na visini 171,43 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,90 metara.</s>
<s>Temelj zida izveden mješovito kamenom i opekom (T.XIX. 62; T.XXII. 1(62)) uz sjeveroistoĉni zid zakljuĉka svetišta (struktura broj 3 (T.XIX. 3)), prema istoku produbljuje, a u njemu je detektirana veća koliĉina obraĊenog kamenja.</s><s>Na tom dijelu njegova duljina iznosi 3,50, a širina 1,50 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina je na koti 171,78 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,89 metara.</s>
<s>Temelj zida orijentacije istok - zapad (T.XIX. 63; T.XXVI. 1(63)) graĊen od kamena.</s><s>Ovo je najvjerojatnije zid sakristije koji nastaje nakon njezina proširenja i povećanja samostana.</s><s>Voditelj istraţivanja J. Vidović navodi da se u njemu nalazilo mnogo spolija.</s><s>Duljina temelja od kontrafora svetišta iznosi 2,25, a širina 0,90 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,82 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,85 metara.</s><s>Temelj zida orijentacije sjever - jug (T.XIX. 64; T.XXVI. 1(64)) graĊen od kamena.</s><s>Ovo je najvjerojatnije zid sakristije koji nastaje nakon njezina 146</s>
<s>145 proširenja i povećanja samostana.</s><s>Duljina temelja iznosi 4,40, a širina 0,60 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,50 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,79 metara, što je ujedno i završna dubina temelja.</s><s>Dio temelja zida graĊen mješovito od opeke i kamena (T.XIX. 65).</s><s>Ovaj temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu i to najvjerojatnije sakristiji koja nastaje nakon proširenja i povećanja samostana.</s><s>Kako ovaj temelj nije istraţen istovremeno sa temeljem broj 66 (T.XIX. 66) s kojim je na grafiĉkom dijelu spojen, nije potpuno sigurno da su ova dva segmenta dio istog zida, ili je kod preklapanja tlocrta sondi došlo do pomaka.</s><s>Duljina u sondi iznosi 1,90, a širina 0,70 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,56 metara, dok je teren uz zid istraţen do visine 171,03 metra.</s><s>Temelj zida izgraĊen od kamena, orijentacije istok – zapad (T.XIX. 66; T.XXII. 1(66)).</s><s>Ovaj temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu i to najvjerojatnije sakristiji koja nastaje nakon proširenja i povećanja samostana.</s><s>Voditelj istraţivanja J. Vidović navodi da je ovo gotiĉki zid širine 1 metar.</s><s>Njegova duljina u sondi iznosi 3,10, a širina 0,70 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,22 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,71 metara.</s><s>Kota terena prije istraţivanja bila je na visini 171,65 metara.</s><s>Temelj zida graĊen od opeke orijentacije istok - zapad (T.XIX. 67; T.XXIV. 3(67)).</s><s>Ovaj temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Njegova oĉuvana duljina je 1,90, a širina 0,85 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,54 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,84 metra.</s><s>Kota terena prije istraţivanja bila je na visini 171,86 metara.</s><s>Temelj zida graĊen od opeke orijentacije istok - zapad (T.XIX. 68; T.XXIV. 3(68)).</s><s>Ovaj temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Njegova oĉuvana duljina iznosi 1,65, a širina 0,30 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,64 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,84 metra.</s><s>Teren je prije istraţivanja bio na koti 171,86 metara.</s><s>Temelj zida graĊen od kamena orijentacije istok - zapad (T.XIX. 69; T.XXV. 1(69)), s time da na istoĉnoj strani završava u obliku slova L, jer skreće prema jugu.</s><s>Ovaj temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu, te se njegov završetak smatra linijom krajnjeg istoĉnog zida samostanskog sklopa.</s><s>Duljina pronaĊenog temelja iznosi 4,00, a širina 0,65 metara.</s><s>Duljina istaka je 0,30, a širina mu je 0,50 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,68 metara, dok je teren uz temelj istraţen do visine 170,93 metra.</s><s>Temelj zida graĊen od kamena orijentacije istok - zapad (T.XIX. 70; T.XXV. 1(70)), koji je paralelan sa temeljem broj 69 (T.XIX. 69).</s><s>Ovaj temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Ukupna pronaĊena duljina iznosi 3,25, a širina 0,60 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,64 metra, dok je teren uz temelj istraţen do visine 171,12 metara.</s><s>Temelj zida graĊen od kamena orijentacije istok - zapad (T.XIX 71; T.XXV. temelj pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 4,70 metara, a širina mu iznosi 0,75 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,61 metar, dok je teren uz temelj istraţen do visine 171,09 metara. pronaĊeno na visini 171,07 metara, a na tom dijelu nije se nastavilo sa sniţavanjem terena, ne moţemo sa sigurnošću iskljuĉiti mogućnost da je ova struktura ostatak temelja zida.</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>147</s>
<s>Ukupna pronaĊena duljina iznosi 1,50, a širina 1,65 metara.</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Determiniran je u duljini od 1,80 metara, a širina mu iznosi 0,15 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,06 metara, dok je teren uz temelj istraţen do visine 170,61 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 74; T.XXV. 3(74)).</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Determiniran je u duljini od 2,35 metara, a širina mu iznosi 0,75 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,61 metara, dok je teren uz temelj istraţen do visine 170,96 metara.</s><s>U izvješću s istraţivanja navodi se kao struktura koja nastaje nakon 1676. godine, ali najvjerojatnije se radi o starijoj strukturi.</s>
<s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 75; T.XXV. 2(75)).</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Determiniran je u duljini od 3,50 metara, a širina mu iznosi 0,75 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,53 metra, dok je teren uz temelj istraţen do visine 171,00 metara.</s><s>U izvješću s istraţivanja navodi se kao struktura koja nastaje nakon 1676. godine, ali najvjerojatnije se radi o starijoj strukturi.</s>
<s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Determiniran je u duljini od 0,65 metara, a širina mu iznosi 0,35 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,61 m, dok je teren uz temelj istraţen do visine 171,00 metara. ispod kojeg je pronaĊen „depo kamene graĊe.“ Pripada istoĉnom 79) ĉine cjelinu.</s><s>Duljina ovog temelja iznosi 1,30, a širina 0,85 metara.</s><s>Duljina donjeg dijela s kamenim elementima je 1,55, a širina 1,20 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,65 metara, dok je okolni teren istraţen do dubine 171,10 metara.</s>
<s>145 orijentacije sjever – jug.</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Duljina mu iznosi 1,70, a širina 0,65 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,65 metara.</s><s>Teren uz temelj istraţen do visine 171,09 metara, odnosno do razine kosturnih ukopa.</s><s>Ova struktura nastaje kasnije od kosturnih ukopa na tom dijelu, jer su isti njezinom izgradnjom devastirani.</s><s>Povezana je sa ObraĊeni kameni elementi pronaĊeni su naslagani u duljini od 1,05 i širini od 1,55 metara.</s><s>Gornja kota izmjerena je na visini 171,65 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 171,22 metra.</s><s>„Depo“ je integralno vezan uz temelje Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 80; T.XXII. 1(80)).</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 1,00 i širini od 0,65 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,70 metara, dno temelja na koti 171,24 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,49 metara.</s><s>Temelj zida graĊen od kamena, orijentacije istok - zapad (T.XIX. 81; T.XXII. 1(81); T.XXII. 2(81)).</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 1,20 i širini od 0,55 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,60 metara, dno temelja na koti 171,22 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,50 metara.</s><s>148</s>
<s>145 ispod kojeg je pronaĊen „depo gotiĉke graĊe,“ (prislonjen uz temelj broj 85 (T.XIX. 85)).</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 1,05 i širini od 1,00 metar.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,39 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,51 metara.</s><s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 83; T.XXII. 2(83)).</s><s>Pripada istoĉnom samostanskom krilu.</s><s>Oĉuvan je fragmentarno do visine od 4 reda opeke.</s><s>Predstavlja kasniju strukturu, jer se prema fotografijama jasno vidi da je nakon sloja zemlje poloţen na već devastirane temelje zida broj 85 (T.XIX. 85).</s><s>Duljina mu je 1,50, a širina 0,70 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,73 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 170,44 metra.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 84; T.XXII. 2(84)).</s><s>Treba ga razluĉiti u dva dijela, s time da je prvi izgraĊen od pet redova opeke i nalazi se na spoju laĊe i svetišta (T.XXII. 2(84(1)).</s><s>Najviša oĉuvana visina mu je na koti 171,79 metara.</s><s>Drugi dio ove strukture naslanja se na ovaj temelj u smjeru sjevera i izveden je od jednog reda opeke, te najvjerojatnije predstavlja oploĉenje, oĉuvano u duljini od 2,35 metara, kojem širina varira od 0,60 metara na jugu, pa se zatim suţuje prema sjeveru na 0,30 metara, a onda se dalje opet širi na 0,50 metara (T.XXII. 2(84(2)).</s><s>Najviša visina istaka determinirana je na visini od 171,09 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,48 metara.</s>
<s>Temelj zida izgraĊen od kamena, orijentacije sjever – jug (T.XIX. 85; pripada istoĉnom samostanskom krilu (najvjerojatnije zapadni zid sakristije).</s><s>Temelj je vrlo ĉvrste konstrukcije, a oĉuvan je u duljini od 4,85 metara, dok mu širina varira od 1,00 do 0,70 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina je na koti 171,79 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,44 metra.</s><s>PronaĊen je u duljini od 1,70 i širini od 0,25 metara.</s><s>Najviša visina utvrĊena je na koti 171,27 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,58, odnosno 170,78 metara.</s><s>Teren je prije istraţivanja bio na koti 172,05 metara. arheološkim kampanjama provedenim 1996. i 1997. godine.</s><s>Ovo je najvjerojatnije sjeverni zid juţnog samostanskog hodnika klaustra, na kojeg je s dvorišne strane prislonjeno oploĉenje broj 88 (T.XIX. 88), ali nije iskljuĉena ni mogućnost da se radi o ostatku kanala.</s><s>Ovaj temelj je pronaĊen u duljini od 4,14 metara, a širina mu iznosi 1,00 metar.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 170,97 metara, dok je okolni teren istraţen do kote 171,15 metara.</s>
<s>Rubno oploĉenje klaustra izvedeno batudom uz pretpostavljeni sjeverni vanjski zid juţnog hodnika samostanskog sklopa (T.XIX. 88; T.XXIV. 1(88); metara.</s><s>Visina oploĉenja je na koti 171,43 metra.</s><s>Uglovno oploĉenje klaustra izvedeno kamenim ploĉama (T.XIX. 89; hodnika, na koje se nadovezuju rubna oploĉenja broj 88 i 104 (T.XIX. 88; T.XIX. 104) izvedena batudom.</s><s>Najveća izmjerena duljina iznosi 1,70 metara, a širina 1,35 metara.</s><s>Oploĉenje je na visini od 171,45 metara.</s><s>Uglovno oploĉenje klaustra izvedeno kamenim ploĉama (T.XIX. 90; 149</s>
<s>145 hodnika, na koje se nadovezuju rubna oploĉenja broj 88 i 91 (T.XIX. 88; T.XIX. 91) izvedena batudom.</s><s>Najveća izmjerena duljina iznosi 1,50 metara, a širina 1,30 metara.</s><s>Oploĉenje je na visini od 171,45 metara.</s><s>Rubno oploĉenje klaustra izvedeno batudom (T.XIX. 91; T.XXIV. 1(91); T.XXV. 4(91)) uz pretpostavljenu trasu zapadnog vanjskog zida hodnika istoĉnog samostanskog krila.</s><s>Oploĉenje je pronaĊeno u duljini od 5,10 metara, a najveća izmjerena širina mu je 0,35 metara.</s><s>Oploĉenje je na sjevernoj strani pronaĊeno na koti 171,40 metara, a prema jugu se njegova visina diţe na 171,47 metara, a na spoju sa oploĉenjem broj 90 ona iznosi 171,54 metra.</s>
<s>Fragmentarno oĉuvano oploĉenje samostanskog dvorišta (klaustra) izvedeno od 0,85 metara.</s><s>Klaustar je u istraţivanjima provedenim od 1990. do 2002. godine istraţen do visine 171,41 metar.</s>
<s>Temelj izgraĊen od opeke (T.XIX. 93) orijentacije istok - zapad, koji se nalazi na pretpostavljenoj lokaciji samostanskog zvonika, kojeg vidimo na prikazu objavljenom 1752. godine.</s><s>Ovaj temelj izvorno je stajao u juţnom hodniku klaustra, neposredno uz sjeverni zid crkvene laĊe.</s><s>Oĉuvan je u duljini od 4,25 metara, a širine je 0,60 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,47 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 170,95 metara. je pronaĊen na spoju zapadnog i juţnog samostanskog hodnika.</s><s>Na tom mjestu vodi od linije sjevernog zida crkvene laĊe prema sjeveru u duljini od 2,00 metra, gdje se raĉva u dva kraka.</s><s>Duljina kraka koji ide prema sjeverozapadu iznosi 8,00 metara, dok je onaj prema sjeveroistoku duljine 1,00 metar, a nakon toga se spaja sa batudom uglovnog oploĉenja klaustra (njihov spoj nije jasno definiran na grafiĉkom dijelu, kao ni odnos ove strukture sa zidom broj 93 (T.XIX. 93).</s><s>Širina kanala varira od 0,50 do 0,35 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,63 metra, dok je teren na tom dijelu istraţen do visine 170,73 metra.</s>
<s>145 orijentacije sjever - jug.</s><s>Duljina zida je 6,00 metara, a širina varira od 1,40 do 0,95 metara.</s><s>Ovaj temelj se na juţnoj strani spaja sa zidom broj 96 (T.XIX. 96).</s><s>Najvjerojatnije je ovo zapadni zid samostanskog zvonika.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,85 metara, dok je teren u hodniku klaustra istraţen do visine 170,89 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 96; T.XXIV. 2(96)), orijentacije istok - zapad.</s><s>Ovo je bio krajnji juţni zid zapadnog samostanskog krila.</s><s>Oĉuvan je u duljini od 6,80 metara, a širina mu je 0,90 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,78 metara, dok je teren juţno od ovog temelja istraţen do visine 171,12 metara.</s>
<s>145 nalazi se u prvoj prostoriji zapadnog samostanskog krila gledano od juga prema sjeveru.</s><s>PronaĊeno je na visini 171,80 metara. orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Najvjerojatnije se radi o ostatku zida, ali nije iskljuĉena mogućnost da je ovo kanal (nije jasno iz oĉuvanih fotografija).</s><s>Sjevernom stranom spojen je sa 150</s>
<s>145 zidom broj 99 (T.XIX. 99).</s><s>Oĉuvan je u duljini od 6,45 metara, dok mu širina iznosi 0,60 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,34 metra, dok je kota terena u prostoriji 1 neposredno uz njega istraţena do visine 171,24 metra.</s>
<s>145 orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Juţnom stranom spojen je sa strukturom broj 98 (T.XIX, 98).</s><s>Oĉuvan je u duljini od 6,30 metara, dok mu širina iznosi 0,60 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,44 metra, dok je teren u prostoriji 2, sjeverno od njega, istraţen do visine 170,95 metara.</s>
<s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 100; T.XXIV. 2(100)) orijentacije sjever - jug.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Duljina oĉuvanog temelja (mjereno od linije spoja zidova broj 95 i 98 (T.XIX. 95 i 98) do spoja sa zidnom broj 106 (T.XIX. 106)) iznosi 7,50 metara, dok mu je širina 1,20 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina je na koti 171,81 metar, dok je teren u hodniku klaustra zapadnog samostanskog krila istraţen do visine 170,79 metara.</s>
<s>Podnica izvedena od ţbuke, najvjerojatnije podloga za oploĉenje od opeke. (T.XIX. 101; T.XXIV. 2(101)).</s><s>Ova struktura ranije je prepoznata kao ostatak temelja zida, ali na fotografijama s istraţivanja jasno se vidi da se radi o plitkom sloju ţbuke.</s><s>Oĉuvana je u duljini od 1,20 i širini 0,85 metara.</s><s>Nalazi se na koti 171,73 metra, dok je okolni teren u hodniku istraţen do visine 170,68 metara.</s>
<s>145 orijentacije sjever - jug.</s><s>Ovo je krajnji istoĉni zid zapadnog samostanskog krila.</s><s>Oĉuvan je u duljini od 7,75 metara, a širina mu iznosi 0,82 metra.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 171,72 metra, dok je okolni teren sa zapadne strane u hodniku istraţen do visine 170,68 metara.</s><s>Pilastar uz krajnji zid zapadnog samostanskog krila u klaustru (T.XIX. 103; najviša oĉuvana visina nije izmjerena, ali se prema fotografijama s istraţivanja vidi da je ona istovjetna onoj zida broj 102 (T.XIX. 102).</s><s>Ova struktura postavljena je na oploĉenje od batude broj 104 (T.XIX. 104), a kako se na tom dijelu nije produbljivao iskop, ne znamo krajnju donju kotu.</s><s>U produţetku zida se prema fotografijama vidi još jedna sliĉna struktura koja takoĊer moţe biti ostatak pilastra, ali i nekog mlaĊeg oploĉenja klaustra, jer Rubno oploĉenje klaustra izvedeno batudom uz pretpostavljeni vanjski zid hodnika zapadnog samostanskog krila (T.XIX. 104; T.XXIV. 1(104); metara.</s><s>Najviša izmjerena visina oploĉenja je na koti 171, 42 metra. orijentacije istok - zapad.</s><s>Oĉuvan je djelomiĉno u prostoriji broj 3 zapadnog samostanskog krila i hodniku klaustra.</s><s>Dalje skreće prema sjeveru samim klaustrom uz pretpostavljenu liniju dvorišnog zida zapadnog krila samostana.</s><s>U ovom dijelu oĉuvan je u duljini od pribliţno 9,00 metara, a širina mu iznosi 0,80 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 171,75 metara, dok je teren u hodniku zapadnog krila uz kanal istraţen do visine 171,00 metra.</s><s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 106; T.XXV. 6(106)) orijentacije 151</s>
<s>145 sjever - jug.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Istraţen je u duljini od 12,60 metara (mjereno od spoja sa zidom broj 100 (T.XIX. 100) do krajnjeg sjevernog ruba iskopa u sondi), a širina mu iznosi 0,80 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina je na koti 171,78 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 171,40 metara.</s>
<s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 107; T.XXIV. 2(107)), orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Istraţen je u duljini od 5,75 metara, a širina mu iznosi 0,70 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina je na koti 171,80 metara, dok je teren u prostoriji broj 2, neposredno uz ovaj temelj istraţen do visine 171,62 metra.</s>
<s>Rupe od stupova (T.XIX. 108; T.XXIV. 2(108)) istraţene u prostoriji broj 2 zapadnog samostanskog krila.</s><s>Postavljene su u dva gotovo paralelna niza orijentacije sjever - jug.</s><s>Svakako pripadaju nekoj ranijoj strukturi, ali nije pobliţe razjašnjena njihova funkcija, te bi ovaj dio trebalo obuhvatiti budućim revizionim istraţivanjima.</s>
<s>2(109)).</s><s>Nalazi se u zapadnom dijelu prostorije broj 2 zapadnog samostanskog krila.</s><s>Najveća izmjerena duljina joj je 2,50, a širina 1,50 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina je na koti 171,80 metara, dok je ta prostorija većim dijelom istraţena do visine 170,95 metara.</s><s>Izvorna namjena ove strukture nije poznata, ali ne radi se o oploĉenju, jer je ono u prostoriji broj 2 detektirano (opeke uz zid broj 107 (T.XIX. 107)) na visini od 171,62/171,63 metra.</s>
<s>Oploĉenje izvedeno opekom (T.XIX. 110; T.XXIV. 2(110)) u prostoriji broj 3 zapadnog samostanskog krila.</s><s>U ovoj prostoriji detektirano je nekoliko naĉina slaganja oploĉenja, te nije iskljuĉena mogućnost da su neka od njih zapravo ostaci temelja ili nekih drugih struktura, ali iskop na tom dijelu nije produbljivan.</s><s>Oploĉenje je pronaĊeno na koti od 171,81 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 111; T.XXV. 5(111)) orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 5,80 metara, dok mu širina iznosi 0,95 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 171,81 metar, dok je oploĉenje u prostoriji broj 3 na koti 171,81, a u prostoriji broj 4 na koti 171,69 metara.</s><s>Oploĉenje izvedeno opekom (T.XIX. 112; T.XXV. 6(112)) u prostoriji broj 4 zapadnog samostanskog krila.</s><s>Izvedeno je u dijagonalno postavljenim nizovima opeka u odnosu na zidove prostorije.</s><s>Determinirano je na visini 171,69 metara.</s>
<s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 113; T.XXV. 6(113)) orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 4,10 metara, dok mu širina iznosi 0,75 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 171,71 metar, dok je oploĉenje u prostoriji broj 4 na visini 171,69, a u prostoriji broj 5 na koti 171,68 metara.</s><s>Oploĉenje izvedeno opekom (T.XIX. 114; T.XXV. 6(114)) u prostoriji broj 5 zapadnog samostanskog krila.</s><s>Izvedeno je u dijagonalno postavljenim nizovima opeka u odnosu na zidove prostorije.</s><s>Determinirano je na visini od 171,68 metara.</s>
<s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 115; T.XXV. 6(115)), orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 5,80 metara, a širina mu iznosi 0,60 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 152</s>
<s>171,76 metara, dok je oploĉenje u prostoriji broj 5 na koti 171,68 metara, a u prostoriji broj 6 teren je istraţen do visine 171,64 metra.</s><s>Temelj zida izgraĊen od kamena (T.XIX. 116; T.XXV. 6(116)), orijentacije sjeverozapad – jugoistok.</s><s>Ovaj zid u otklonu je na ostale pronaĊene strukture zapadnog krila, a i izgraĊen je od drugog materijala, pa vjerojatno pripada nekoj drugoj graĊevinskoj fazi.</s><s>Teren uz njega istraţen je u dubini od samo nekoliko centimetara (vidljivo na fotografijama), pa bi revizijska istraţivanja morala obuhvatiti i ovaj dio, kako bi se pobliţe razjasnila njegova funkcija, kao i povezanost s drugim strukturama samostanskog sklopa.</s><s>Otkriven je u duljini od 2,80 metara, a širina mu iznosi 0,60 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina je na koti 171,64 metra.</s>
<s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 117; T.XXV. 6(117)), orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>PronaĊen je u duljini od 5,40 metara, a širina mu iznosi 0,65 metara.</s><s>Najviša visina detektirana je na koti 171,65 metara, dok je oploĉenje u prostoriji broj 7 zapadnog samostanskog krila na koti 171,70 metara.</s><s>Oploĉenje izvedeno opekom (T.XIX. 118; T.XXV. 6(118)) u prostoriji broj 7 zapadnog samostanskog krila.</s><s>Izvedeno je u dijagonalno postavljenim nizovima opeka u odnosu na zidove prostorije.</s><s>Determinirano je na visini od 171,70 metara.</s>
<s>145 orijentacije istok - zapad.</s><s>Nalazi se u hodniku zapadnog samostanskog krila.</s><s>Prema fotografijama s istraţivanja vidi se da je to nastavak zida broj 113 (T.XIX. 113) koji presijeca zid broj 106 (T.XIX. 106).</s><s>Oĉuvan je u duljini od 0,90 metara, a širina mu iznosi 0,75 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,47 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 171,40 metara.</s><s>U smjeru pruţanja ovog temelja prema istoku sonda je produbljena do visine 171,14 metara, ali njegov nastavak nije detektiran. nastavak kanala broj 105 (T.XIX. 105), koji je ovdje oĉuvan u duljini od 2,50 metara, a širina mu iznosi 0,60 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 171,72 metra.</s>
<s>145 oĉuvan u duljini od 3,50 metara, dok mu širina iznosi 0,60 metara.</s><s>Najviša izmjerena visina iznosi 171,72 metra, a prostorija zapadno od kanala istraţena je do visine 171,40 metara.</s>
<s>Struktura izgraĊena od opeke (T.XIX. 122; T.XXV. 5(122)) izvedena tlocrtno u L formi.</s><s>Najvjerojatnije pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Oĉuvana duljina temelja orijentacije istok - zapad iznosi 1,50 metara, a širina 0,50 metara.</s><s>Na njega se naslanja temelj orijentacije sjever - jug duljine 2,70 metara, a širine 0,30 metara, ĉija najviša izmjerena visina iznosi 171,42 metra, dok je teren uz njega istraţen do visine 171,40 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 123; T.XXV. 5(123)) orijentacije sjever - jug.</s><s>Pripada sjevernom samostanskom krilu.</s><s>Istraţen je u duljini od 4,50 metara, a širina mu iznosi 0,75 metara.</s><s>Visina nije mjerena, ali prema fotografijama s istraţivanja vidi se da mu gornja oĉuvana visina odgovara onoj zida broj 124 (T.XIX. 124).</s><s>Okolni teren istoĉno uz ovaj temelj istraţen je do visine 171,07 metara.</s>
<s>153 orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada sjevernom samostanskom krilu.</s><s>U istraţivanjima provedenim 2002. godine istraţen je u duljini od 6,80 metara, a širina mu je iznosila 0,75 metara.</s><s>Najviša oĉuvana visina utvrĊena je na koti 171,53 metra, dok je okolni teren tada istraţen do visine 171,07 metara.</s><s>Ponovno je otkopan u revizijskim istraţivanjima, ali njegov nastavak prema istoku nije detektiran.</s>
<s>153 orijentacije istok - zapad.</s><s>Pripada sjevernom samostanskom krilu.</s><s>U istraţivanjima provedenim 2002. godine pronaĊen je u duljini od 1,80 i širini 1,00 metar, dok je visina utvrĊena na koti 171,41 metar, a tada je okolni teren istraţen do visine 171,34 metra.</s><s>Ova struktura u istraţivanjima 2002. godine prepoznata je kao oploĉenje klaustra, ali je u revizijskim arheološkim istraţivanjima 2011. i 2012. godine utvrĊeno da se radi o temelju zida graĊenom od opeke.</s><s>Njegova ukupna utvrĊena duljina iznosi 7,35, a širina Zdenac izgraĊen od kamena pronaĊen je u klaustru samostanskog sklopa 1,30 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,32 metra, a tijekom arheoloških istraţivanja 2002. godine njegova unutrašnjost istraţena je do visine 169,22 metra.</s><s>Tijekom revizijskih arheoloških istraţivanja ova struktura prepoznata je kao upojni bunar.</s><s>Pripada kasnijoj graĊevinskoj fazi, jer je u revizijskim arheološkim istraţivanjima 2012. godine u njegovom ziĊu pronaĊena spolija (gotiĉka profilacija).</s><s>Najvjerojatnije je graĊen tijekom baroknog perioda, odnosno nakon poţara 1695. godine, ali postoji mogućnost i da nastaje kasnije, u rekonstrukciji kompleksa poĉetkom 19. stoljeća.</s>
<s>Djelomiĉno oĉuvano oploĉenje (T.XIX. 127; T.XXV. 5(127)), koje je definirano sa nekoliko pronaĊenih opeka na visini od 171,20 metara.</s><s>Jama (T.XIX. 128).</s><s>Ova struktura nije definirana i sa fotografija s istraţivanja ne moţe se preciznije utvrditi njezin sadrţaj ni opseg.</s><s>Visina joj varira od 171,49 do 171,22 metra, dok je okolni teren istraţen do visine 171,05 metara.</s>
<s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 129).</s><s>PronaĊen je tijekom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>U tim istraţivanjima definiran je u duljini od 1,30 metara, a utvrĊena mu je širina od 0,80 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,87 metara, a donja kota iznosi 171,06 metara.</s><s>Odvodni kanal graĊen od opeke (T.XIX. 130).</s><s>PronaĊen je tijekom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>U tim istraţivanjima definiran je u duljini od 2,00 metra, a utvrĊena mu je širina od 0,60 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,74 metra, a donja kota iznosi 171,26 metara.</s><s>Unutarnja visina kanala iznosi 0,30 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 131).</s><s>PronaĊen je tijekom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>U tim istraţivanjima definiran je u duljini od 1,10 metara, a utvrĊena mu je širina od 1,05 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,47 metara, a donja kota iznosi 171,25 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 132).</s><s>PronaĊen je tijekom zaštitnih 154</s>
<s>Detektiran je na koti 171,11 metara. arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>U tim istraţivanjima definiran je u duljini od 1,10 metara, a utvrĊena mu je širina od 0,80 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,66 metara, dok mu donja kota iznosi 170,98 metara.</s><s>Temelj zida izgraĊen od opeke (T.XIX. 133).</s><s>PronaĊen je tijekom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>U tim istraţivanjima definiran je u duljini od 1,10 metara, a utvrĊena mu je širina od 0,80 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,49 metara, dok mu donja kota iznosi 171,13 metara.</s><s>Odvodni kanal (?) izgraĊen od opeke (T.XIX. 134) pronaĊen je tijekom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>Kako se u izvješću s istraţivanja navodi samo jedan kanal (onaj pod brojem 130), postoji mogućnost da je na grafiĉkom dijelu ucrtano oploĉenje, za koje prema oĉuvanim fotografijama vidimo da je pronaĊeno uz jedan od zidova.</s><s>U tim istraţivanjima ova struktura definirana je u duljini od 1,10 metara, a utvrĊena joj je širina od 0,60 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,64 metra.</s><s>Temelj zida graĊen od opeke (T.XIX. 135) PronaĊen je tijekom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990. godine, a pripada zapadnom samostanskom krilu.</s><s>U tim istraţivanjima definiran je u duljini od 1,10 metara, a utvrĊena mu je širina od 0,90 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,58 metara, a donja kota iznosi 170,86 metara.</s><s>Trag ţbuke (T.XIX. 136) koji najvjerojatnije sugerira pruţanje krajnjeg zapadnog zida (hodnik klaustra) prvobitnog istoĉnog samostanskog krila, koji je kasnije uklonjen.</s><s>Detektiran je na koti 171,15 metara.</s><s>Trag ţbuke (T.XIX. 137), paralelan je sa tragom ţbuke broj 136 (T.XIX. 136), a najvjerojatnije sugerira pruţanje istoĉnog zida samostanskog hodnika klaustra prvobitnog istoĉnog samostanskog krila, koji je kasnije uklonjen.</s>
<s>Trag ţbuke (T.XIX. 138) za koji je pretpostavljeno da sugerira pruţanje (trasu) krajnjeg istoĉnog zida istoĉnog samostanskog krila, te da predstavlja nastavak temelja broj 65.</s><s>Trag ţbuke detektiran je na visini 171,03 metra.</s><s>U izvješću s istraţivanja pogrešno se definira kao trag kasnosrednjovjekovnog duljini od 1,65 metara, a širini mu iznosi 0,30 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,59 metara, dok je teren uz temelj istraţen do visine 170,61 metara.</s>
<s>Fragmentarno oĉuvan temelj graĊen od opeke (T.XIX. 140; T.XXV. 3(140)) pronaĊen je neposredno uz sjeverni profil iskopa.</s><s>Duljine je 0,30 i širine 0,30 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je na koti 171,65 metara, dok je okolni teren istraţen do visine 171,10 metara.</s>
<s>Na oĉuvanim nacrtima ova struktura izgleda kao ostatak stupa, meĊutim, prema fotografijama se jasno vidi da je to jedan fragment kamena poligonalne, moţda oštećene kruţne forme, koji je ostavljen na pronaĊenoj visini 171,09 metara, dok je okolni teren u sondi sniţen do visine 170,58 metara, pa je ostao na svojevrsnom zemljanom postamentu (T.XIX. 141; Dijagonalni kanal pronaĊen u sondi II. tijekom revizijskih arheoloških 155</s>
<s>Podnica izvedena od opeke pronaĊena je u revizijskim istraţivanjima 2012.</s><s>Pretpostavlja se da pripada sjevernom samostanskom krilu.</s><s>UtvrĊena je na koti 171,15 metara, dok je okolni teren istraţen do kote 171,00 metar.</s><s>Ostatak temelja pilastra uz nekadašnji sjeverni zid crkvene laĊe izgraĊen od opeke (njegova je pozicija oznaĉena na tabli T.XIX. 144; pilastar je vidljiv na tlocrtu T.XIII. 6).</s><s>Njegova oĉuvana duljina iznosi 0,60, a širina 0,50 metara.</s><s>Najviša pronaĊena visina je 170,79 metar, dok je okolni teren istraţen do visine 170,63 metra.</s>
<s>Na grafiĉkom prilogu s istraţivanja provedenih u periodu od 1990. do 2002. godine (T.XIX.) mauzolej nije adekvatno ucrtan, pa se ovdje donosi njegov ispravan prikaz, kako bi se pojasnili pojedini dijelovi koji su opisani i numerirani (T.XXI. 1; T.XIV. 2).</s><s>Sonde istraţene u revizijskim arheološkim istraţivanjima provedenim 2011. i 2012. godine preklopljene su sa tlocrtom nalaza iz istraţivanja provedenih izmeĊu 1990. i 2002. godine, kako bi se dobila njihova jasnija prostorna slika (T.XX.).736 5.3.</s><s>Mišljenje o kompleksu preko pojedinaĉnih problemskih segmenata iz arheoloških istraţivanja</s>
<s>Ĉinjenica je da je nukleus ovog samostanskog kompleksa istraţivan dugi niz godina, te da je njegov veći dio arheološki istraţen.</s><s>Naţalost mnogo je pitanja ostalo otvoreno, što stavlja pod upitnik znanstveno utemeljenu prezentaciju u konaĉnici.</s><s>U ovom poglavlju će se temeljem svih dostupnih podataka pokušati definirati i valorizirati pojedini segmenti samostanskog sklopa, kako bi se što bolje mogao percipirati njegov razvoj od utemeljenja krajem 14. stoljeća, pa sve do danas.</s>
<s>Iz vremena kada je ovaj kompleks još sluţio redovnicima, nemamo oĉuvanu nikakvu nacrtnu dokumentaciju koja bi nam olakšala shvaćanje graĊevinskih faza i razvoj kompleksa, pa nam o tome svjedoĉi tek nekoliko oĉuvanih prikaza (T.I. 2 - 4, 6).</s><s>Za lakšu determinaciju pojedinih segmenata posluţit će nam katastarski planovi, skica samostanskog hodnika s opisom i jedini oĉuvani tlocrt samostana koji svi mahom datiraju u 19. stoljeće, odnosno u vrijeme kada je ovaj sklop transformiran u privatnu Za bolje razumijevanje potrebno je naglasiti da su sve strukture oĉuvane u arheološkom sloju pronaĊene u zoni temelja, s manjim iznimkama, te da materijal od kojeg su graĊene ne moţe biti presudan kod datacije.</s><s>Ĉitav kompleks većim je dijelom izgraĊen od opeke, a samo je nekoliko temeljnih zidova izvedeno od kamena.</s><s>Na primjeru crkvene laĊe ta distinkcija zaista pomaţe kod datacije i determinacije njezinih graĊevinskih faza, ali na primjeru zidova istoĉnog samostanskog krila to je u potpunosti neprimjenjivo, zbog evidentnih višestrukih pregradnji.</s>
<s>Istraţeni temelji zidova do sada su samo sporadiĉno obraĊivani, te nikada nisu popisani i determinirani kao cjelina, pa će se u ovom poglavlju koristiti numeracija utvrĊena u poglavlju 5.2.</s>
<s>Svetište samostanske crkve, odnosno današnja kapela svete Jelene Svetište samostanske crkve u potpunosti nam se oĉuvalo do danas (T.XXVII. 1 - 5).</s><s>Njegove vanjske dimenzije iznose 10,00 x 7,50 metara.</s><s>Ono nastaje u posljednjoj ĉetvrtini 14. stoljeća, a kako je navedeno u poglavlju III. preciznija datacija dobivena je analizom oĉuvanog kasnogotiĉkog zidnog oslika, koji su izvršili Ivan Srša i Janez Balaţic.</s>
<s>156 pregradnji, najvjerojatnije kod barokizacije kompleksa, povišeni, ali tijekom konzervatorsko – restauratorskih istraţivanja provedenih 1990 - tih godina utvrĊena je njihova izvorna visina.</s>
<s>Gotiĉki prozori, koji su danas u unutrašnjosti kapele svete Jelene prezentirani u vidu niša, zid broj 2 (T.XIX. 2) nije imao prozore, nego vrata koja su vodila u sakristiju, odnosno u istoĉno samostansko krilo.</s>
<s>Danas se na vanjštini svetišta, odnosno kapele svete Jelene, nalazi šest kontrafora, dok je sedmi oĉuvan u arheološkom sloju.</s><s>Izvorni kontrafori iz gotiĉkog perioda su oni pod Kontrafori broj 7 i 8 kasnija su intervencija (T.XIX. 7, 8), a ĉini se da je to sluĉaj i sa onima pod brojem 9 i 10 (T.XIX. 9, 10), jer ih ne nalazimo na skici tlocrta koju je 1878. godine izradio Imre Gózon (T.IV. 3).</s><s>Istu situaciju donosi nam i Ivan Ádám nekoliko godina kasnije, samo što on na tlocrtu ima ucrtan i kontrafor broj 13 (T.III. 2; T.XIX. 13).</s><s>Gledajući tlocrt svetišta i oĉuvane ostatke istoĉnog krila samostana, te uzimajući u obzir ĉinjenicu da je sakristija koja je bila prigraĊena uz sjeverni zid svetišta prvobitno najvjerojatnije bila manjih dimenzija, kao uostalom i ĉitavo istoĉno krilo samostana, moţemo samo pretpostaviti da je na poziciji današnjeg kontrafora broj 10 u izvornoj koncepciji stajao kontrafor, koji je uklonjen zbog kasnijih dogradnji na tom dijelu.</s><s>Proširenjem sakristije prema istoku tijekom barokizacije, te dogradnjom uz istoĉni zid svetišta (koja je morala biti izvedena tijekom 19. stoljeća, jer je na prikazu iz 1809. godine nema (T.III. 1), ali nam je kasnije donose katastarski planovi i prikaz Ivana inkorporiran u volumen samog kompleksa.</s>
<s>U zapadnom dijelu unutrašnjosti svetišta oĉuvana je grobnica zidana opekom ĉija se izgradnja datira u 19. stoljeće (T.XIX. 22; T.XXI. 2, 3).737 MeĊutim, analizom oĉuvanih fotografija jasno se vidi da visina svodne konstrukcije grobnice korelira s visinom oploĉenja od opeĉnih tavela, koje je datirano u barokni period.</s><s>Istovjetno oploĉenje pronaĊeno je i u crkvenoj laĊi, što dodatno potvrĊuje tezu da ono pripada baroknom periodu, jer obitelj Kneţević ubrzo po stjecanju ovog kompleksa ruši crkvenu laĊu.</s><s>Sam barun Vinko Kneţević bio je pokopan u sarkofagu poloţenom u zidanu grobnicu ĉiji tlocrt nam donosi ing. Stjepan Savić – Nossan 1924. godine (T.VII. 1(2)).</s><s>Poĉetkom 19. stoljeća, u vrijeme kada je crkveno svetište transformirano u grobnu kapelu obitelji Kneţević, nastaje i zidani oltar u zakljuĉku svetišta (T.VII. 1(1)), koji je datiran u 1811. godinu, prema natpisu na ulomku kamene ploĉe koja je pronaĊena 1995. godine prilikom rastavljanja oltara (KAT.</s><s>238).738 738 Da je na kamenoj ploĉi ime majstora i godina izgradnje oltara pretpostavio je još Josip Vidović u 157</s>
<s>Temelji oltara potkoviĉastog oblika starija su struktura (T.XIX. 16; T.XXIII. 3(16)), a najvjerojatnije su nosili barokni oltar koji je o svom trošku dao podići zagrebaĉki biskup Stjepan Ţelišćević nakon poţara 1695. godine, a koji se u zapisniku o ukinuću samostana navodi kao vrlo star.</s>
<s>Tijekom istraţivanja unutrašnjosti svetišta pronaĊena je i struktura koja je determinirana kao kanal za vodu (T.XIX. 20; T.XXIII. 3(20)).739 No, analizom dostupnih podataka moţemo zakljuĉiti, da je vjerojatnije da se tu radi o zraĉniku neke od starijih zidanih grobnica, koje su tijekom istraţivanja pronaĊene devastirane.</s><s>Na fotografijama s istraţivanja, netom iznad ove strukture na istoĉnom zidu svetišta, vidi se jedan zapunjeni pravokutni otvor, koji je zasigurno imao svoj produţetak, te je takoĊer sluţio za prozraĉivanje neke od zidanih grobnica u unutrašnjosti svetišta.</s><s>Kao dokaz da struktura broj 20 (T.XIX. 20) nije kanal za vodu, treba uzeti u obzir i ĉinjenicu da se takva atribucija, obzirom na mjesto nalaska, već sama po sebi nameće kao nelogiĉna, te podatak da njegov nastavak nije pronaĊen s vanjske strane svetišta gdje je teren istraţen 1999. godine do kote 170,90 metara, dok je najviša visina ove strukture u unutrašnjosti svetišta utvrĊena na koti 171,91 metar.</s><s>Analizirajući dostupne podatke moţemo zakljuĉiti da je crkveno svetište, odnosno kapela svete Jelene, nakon rušenja samostanskog kompleksa krajem 19. stoljeća, bila još jednom obnovljena.</s>
<s>To je pretpostavio i Ivan Srša, dok se do sada obnova kapele iskljuĉivo pripisivala vremenu obitelji Kneţević.</s><s>Tu noviju obnovu teško je preciznije vremenski datirati, no obzirom na stanje kapele 1920 - tih godina, zasigurno je izvedena paralelno ili netom nakon rušenja matiĉne samostanske strukture u vrijeme kada je vlasnik posjeda obitelj Feštetić.</s>
<s>Ĉinjenica je da je kapela nakon rušenja svih struktura koje su bile vezane uz nju morala djelovati neujednaĉeno, pa tada nastaju novi kontrafori na svim njezinim uglovima na kojima su nedostajali, kao i slijepi prozori na sjevernom zidu kapele, kao pandan onima na juţnom zidu.</s>
<s>Sjeverni zid kapele uvijek je bio vezan uz istoĉno samostansko krilo, odnosno kasnije uz istoĉno krilo dvorca, te prije njihova rušenja i nije mogao imati prozore na svojoj vanjštini.</s><s>Kako je rušenjem samostana svetište crkve, odnosno kapela svete Jelene, prvi puta od svoje izgradnje postala slobodnostojeća graĊevina, razumljiva je potreba za ujednaĉavanjem oblikovanja njezinih vanjskih proĉelja.</s>
<s>O izgledu crkvene laĊe najbolje nam svjedoĉi oĉuvani prikaz samostanskog sklopa koji je objavio Josip Bedeković 1752. godine (T.I. 2).</s><s>Na njemu vidimo da je ona bila natkrivena jedinstvenim dvostrešnim krovištem, te da je juţno proĉelje imalo 4 kontrafora.</s><s>Tu situaciju u velikoj mjeri su nam potvrdila sustavna arheološka istraţivanja Treba napomenuti da je crkvena laĊa istraţivana u dva navrata i to 1924. godine i u periodu od 1993. do 1995. godine.</s><s>U istraţivanjima 1924. godine otkrivene su strukture 158</s>
<s>Navod da su u tim istraţivanjima pronaĊena 3 kontrafora741 ne moţe biti toĉan, jer ta istraţivanja nisu obuhvatila vanjštinu uz juţni zid crkvene laĊe.</s><s>Sustavna istraţivanja na tom dijelu provedena su u periodu od 1993. do 1995. godine, a tada je pronaĊen spoj struktura broj 28 i 29 (T.XIX. 28, 29), ali nije pronaĊen spoj MeĊutim, obzirom na oĉuvanu dokumentaciju s istraţivanja 1924. godine moţemo zakljuĉiti da je taj spoj tada determiniran i dokumentiran (T.VII. 1).</s><s>Prema tom nacrtu vidljivo je da je zapadni zid laĊe (struktura broj 34) tada pronaĊen u znatno boljem stanju, najvjerojatnije i više od temeljne stope, jer su na nacrtu naznaĉena vrata (prag?), odnosno glavni ulaz u crkvenu laĊu, što kasnije nije potvrĊeno.</s><s>Uz vanjsko lice juţnog zida laĊe pronaĊeni su kontrafori broj 30, 31, 32 i 33 (T,XIX. 30 33).</s><s>Ostatke crkvene laĊe i kontrafora razliĉiti autori razliĉito tumaĉe.</s><s>Koliko se moţe zakljuĉiti iz izvješća o istraţivanjima i kasnijim publikacijama o ovim istraţivanjima, njihov voditelj Josip Vidović definira laĊu strukturama broj 28, 29 i 60, dok baroknom dogradnjom smatra strukturu broj 34 (definirano prema opisu), a kontrafore ne datira pobliţe, ali navodi da su graĊeni u istoj maniri i od istog materijala kao juţni zid laĊe.742</s>
<s>U Konzervatorskoj studiji gotiĉka laĊa definirana je strukturama broj 28, 34 i 60, dok je struktura broj 29 odreĊena kao zid predvorja (definirano prema opisu), a sva ĉetiri kontrafora definirana su kao gotiĉki (T.XIX. 28, 29, 34, 60).743 Tajana Pleše priklanja se Josipu Vidoviću te strukturu broj 34 definira kao baroknu intervenciju (T.XIX. 34), te navodi da je crkva na slobodnim proĉeljima bila ojaĉana kontraforima.</s><s>Tri kontrafora, broj 30, 31 i 32, datira u kasnosrednjovjekovni period (T.XIX. 30, 31, 32), te napominje da je moguće postojanje i ĉetvrtog kontrafora, koji je uklonjen prilikom izgradnje boĉne kapele svetog Antuna, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski.744</s>
<s>Temeljem dostupne dokumentacije dolazimo do zakljuĉka da je kasnosrednjovjekovna crkvena laĊa bila definirana strukturama broj 28, 29 i 60, te da se ista, barokizacijom objekta proširuje prema zapadu za jedan travej, ĉime njezin zapadni zid postaje struktura Ukupne vanjske dimenzije kasnosrednjovjekovne laĊe, mjereno od zapadnog zida svetišta, iznose okvirno 11,6 x 9,6 metara, a barokne 19,3 x 9,6 metara (na nacrtu iz 1924. godine duljina laĊe iznosi 17,2 metra, što nije potvrĊeno u kasnijim istraţivanjima).</s>
<s>Starija laĊa najvjerojatnije nije bila svoĊena, a jedini podatak o svodovima je taj, da se oni u laĊi grade nakon poţara 1695. godine.</s><s>Strukture koje se pripisuju kontraforima crkvene laĊe su one pod brojem 30, 31, 32 i 33 (T.XIX. 30, 31, 32, 33).</s><s>Tu je dosta problematiĉna struktura 33, jer ona prema postojećoj dokumentaciji svojim volumenom uvelike izlazi van linije zapadnog proĉelja koje je definirano strukturom 34 (T.XIX. 34).</s><s>GraĊevinski gledano najzapadniji kontrafor zasigurno nije izlazio van linije zapadnog proĉelja, a o tome nam svjedoĉi i prikaz kompleksa koji je objavio Josip Bedeković (T.I. 2).</s><s>Jedno od obrazloţenja moglo bi biti da je zapadno proĉelje imalo neku dogradnju na tom dijelu u vidu pilastra (?), ali to bi znaĉilo da ovi kontrafori nisu bili konstruktivni element koji bi se postavio za ojaĉavanje 159</s>
<s>Crkvena laĊa nosivosti zidova i neutralizaciju pritiska svodova, nego je njihova funkcija bila iskljuĉivo dekorativna.</s><s>Ako ih uzmemo kao takve, tada su oni mogli nastati nevezano uz svoĊenje laĊe i to vjerojatno za postizanje stilskog jedinstva proĉelja svetišta i crkvene laĊe.</s><s>Ovi kontrafori zasigurno nisu bili dio prvobitne konstrukcije crkvene laĊe, te najvjerojatnije nastaju nakon njezinog produljenja, ali njihova precizna datacija nije moguća.</s><s>U prilog tezi da su oni kasnija intervencija govori ĉinjenica da se na fotografijama s istraţivanja jasno vidi da nisu bili integralno vezani uz osnovni korpus laĊe, kao i podatak da su kontrafori jednostavno „sjeli“ na već postojeće ukope uz juţni zid crkvene laĊe.</s>
<s>U istraţivanjima provedenim u periodu od 1990. do 2002. godine pronaĊene su tri strukture (T.XIX. 41, 42, 144) koje se mogu determinirati kao ostatci pilastara u unutrašnjosti laĊe, a kao takva se uvjetno moţe prepoznati i struktura br. 43 (T.XIX. 43).</s><s>Strukture 41 i 144 postavljene su nasuprotno, dok ostale nemaju svoje pandane uz suprotne zidove.</s><s>Za bolje shvaćanje koncepta unutrašnjosti laĊe moţe nam posluţiti tlocrt koji pokazuje pronaĊene strukture u arheološkim istraţivanjima provedenim 1924. godine (T.VII. 1).</s><s>Tu vidimo da je tada uz juţni zid laĊe pronaĊeno nekoliko proširenja zida, od kojih samo neka pripadaju pilastrima i to ona koja imaju svoje pandane na suprotnim stranama.</s><s>Većina tih struktura nije nam se oĉuvala.</s><s>Neka od njih rastavljena su još 1924. godine kako bi se iz njih izvadile spolije, a neka su propala tijekom vremena.</s><s>U unutrašnjosti laĊe zanimljiva je struktura broj 38 (T.XIX. 38; T.XXIII. 1) za koju voditelj istraţivanja Josip Vidović, kao i Ksenija Petrić i Tatjana Lolić u Konzervatorskoj studiji drţe da je oploĉenje na spoju laĊe i boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski, koja je u Studiji datirana u 16. stoljeće.745 No, vjerojatnije je da je ovo oploĉenje boĉnog oltara koji je stajao u jugoistoĉnom uglu crkvene laĊe, a koji je uklonjen kako bi se boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski spojio sa crkvom.</s><s>Sjeverno, uz današnji zapadni zid kapele svete Jelene nalaze se strukture broj 36 i 37 (T.XIX. 36, 37) za koje moţemo pretpostaviti da su ostaci temelja nekadašnje stube, koja je odreĊivala prijelaz svetišta u crkvenu laĊu.</s><s>Prema oĉuvanim visinama moţemo ih datirati u barokni period.</s><s>Ovakvo visinsko naglašavanje, odnosno izdizanje svetišta za jednu ili ĉak nekoliko stuba u odnosu na crkvenu laĊu, tipiĉno je u baroknoj sakralnoj arhitekturi na podruĉju MeĊimurja.</s>
<s>Od struktura pronaĊenih u unutrašnjosti laĊe treba se osvrnuti i na kasnosrednjovjekovno oploĉenje oltara uz juţni zid laĊe, odnosno strukturu broj 39 (T.XIX. 39; T.XXII. 4).</s><s>Ono zasigurno pripada kasnosrednjovjekovnom periodu, te nam dobro moţe posluţiti za razumijevanje visina i odnosa oploĉenja i razina funkcioniranja unutar crkvene laĊe, ali i ĉitavog samostanskog kompleksa.</s><s>PronaĊeno je na koti 171,21 metar (u Konzervatorskoj studiji se navodi 171,28746), te bi to okvirno trebala biti razina gotiĉkog oploĉenja, uz uvaţavanje ĉinjenice da je oploĉenje oltara ipak bilo nešto više od okolnog oploĉenja.</s><s>O kasnosrednjovjekovnom oploĉenju, kao i o kasnijim oploĉenjima sve do barokne faze nemamo nikakvih podataka, jer su najvjerojatnije bila uklanjana kod kasnijih intervencija, ali i probijana velikim brojem ukopa u crkvenoj laĊi.</s><s>Barokno oploĉenje od opeĉnih tavela u svetištu je pronaĊeno na koti 172,14 metara, a za ono u laĊi navedeno je da je bilo 20 centimetara niţe, što nas navodi na zakljuĉak da je u baroknom periodu razina oploĉenja u laĊi bila okvirno na koti 171,94 metra (T.XXII. 5).</s><s>Ako uzmemo u obzir da je gotiĉko oploĉenje bilo niţe od onoga na pronaĊenom kasnosrednjovjekovnom oltaru za barem 20 centimetara (što je minimum), tada dolazimo do podatka da je razlika u visini gotiĉke i barokne laĊe bila okvirno 1 metar.</s><s>Kako se 160</s>
<s>Crkvena laĊa doista radi o velikoj razlici, moţemo i razine funkcioniranja u ostalim dijelovima kompleksa barem okvirno sagledavati prema tim kotama i njihovim odnosima.</s><s>U istraţivanjima provedenim 1995. godine u crkvenoj laĊi pronaĊena je i jedna dvostruka zidana grobnica, za koju moţemo samo pretpostaviti da je starija, a oznaĉena je brojem 44 (T.XIX. 44; T.XXIII. 5).</s><s>Ona se evidentno u jednom trenutku prestaje koristiti, te se njezina gornja zona devastira polaganjem novih ukopa iznad nje.</s><s>Obzirom da je bila formirana kao dva ukopna mjesta, a ne kao zidana grobnica u koju se ulazilo prilikom polaganja pokojnika, njezina konstrukcija nije zahtijevala da bude visoka.</s><s>Kako je oploĉenje u unutrašnjosti grobnice utvrĊeno na koti 170,25 metara, te uz pretpostavku da je visina grobnice morala biti manja od 1 metar, moţemo zakljuĉiti da ova grobnica pripada jednoj od starijih graĊevinskih faza.</s><s>Boĉna kapela heksagonalnog tlocrta, takozvani mauzolej obitelji Zrinski Ova kapela povezuje se s obitelji Zrinski, koja je gradi kao boĉnu kapelu pavlinskog samostana i to za pokop ĉlanova svoje obitelji.</s><s>U ovom pavlinskom samostanu bili su pokapani ĉlanovi obitelji Zrinski koji su bili vezani uz Ĉakovec, ali o tome nam podatke ne donose povijesni izvori, jer se oni gotovo u pravilu referiraju samo na glave obitelji i njihovo djelovanje.</s>
<s>Ova graĊevina oĉuvala nam se u svojoj temeljnoj zoni, a otkrivena je u drugoj kampanji ranije spomenutih arheoloških istraţivanja provedenih 1924. godine, te je ponovno otkopana u istraţivanjima 1996. godine.</s>
<s>U istraţivanjima 1924. godine utvrĊeno je da je kripta kapele u potpunosti prazna, odnosno da u njoj više nije bilo kosturnih ukopa.</s><s>Tada je u sjeveroistoĉnom dijelu laĊe pronaĊen jedan ţenski grob s ostacima brokatnog ruha i brokatne ĉipke sa zlatnim i srebrnim ţicama i s nekoliko zrna krunice.</s><s>Pretpostavljeno je da bi mogao pripadati Katarini Frankopan, ţeni grofa Nikole Zrinskog Sigetskog,747 ali za takvu determinaciju nema nikakvih pouzdanih dokaza.748</s>
<s>Obiteljska grobnica obitelji Zrinski graĊevina je heksagonalnog tlocrta, a definirana je T.XXI. 1(47-59); T.XXIII. 6(47-58).</s><s>Bila je izgraĊena s juţne strane samostanske crkve.</s><s>Sjevernom je stranom bila prislonjena uz zid laĊe, a prema prikazu koji je objavljen 1752. godine pokazuje renesansna stilska obiljeţja (T.I. 2).</s><s>Ona se osim u centralnom, heksagonalnom tlocrtu, koji je jedinstven na podruĉju MeĊimurja, oĉitavaju i u diobi proĉelja i oblikovanju prozora.</s>
<s>Jedina poznata graĊevina centralnog tlocrta u MeĊimurju je kapela otkrivena u dvorištu ţupne crkve svetog Jakoba u Prelogu koja je kruţnog tlocrta, a samo na istoĉnoj strani ima manji istak u vidu apside.</s><s>Ona je takoĊer oĉuvana u arheološkom sloju, ali nju se nikako ne moţe dovesti u vezu s oblikovanjem boĉne kapele u šenkoveĉkom kompleksu, jer nastaje ranije i to kao karner,749 iako se u literaturi pogrešno navodi kao kula.</s><s>U sjevernohrvatskim krajevima u sakralnoj arhitekturi renesansa je gotovo nepoznata, a to se objašnjava ĉinjenicom da su Osmanlijska osvajanja, posebno nakon 1526. godine, 161</s>
<s>Crkvena laĊa zaustavila gotovo svaku crkvenu graĊevinsku aktivnost i to ne samo u zaposjednutim krajevima, već i u onima koji nisu bili okupirani.750 Milan Pelc, uz ovaj šenkoveĉki mauzolej, u sjevernohrvatskim krajevima navodi još samo jedan sliĉan primjer boĉne kapele (mauzoleja) koja je bila izgraĊena uz crkvu Presvetog Trojstva u Donjoj Stubici.</s><s>Nju je oko 1570. godine dao podići Franjo Tahy, ali je ona bila kruţnog tlocrta, a kao i šenkoveĉka, nije nam se oĉuvala, pa se o njoj doznaje iz kanonskih vizitacija provedenih u 17. stoljeću.751 Najvjerojatnije se ova kapela ne moţe dovesti u vezu s onom u šenkoveĉkom kompleksu, jer je kruţnog tlocrta i zapravo nastaje dosta ranije od nje.752</s>
<s>Kada govorimo o prostoru MeĊimurja, kasnosrednjovjekovna sakralna arhitektura tu je jasno tipološki definirana i prema svim dostupnim podatcima ne poznaje boĉne kapele, koje se uvode tek u baroknom periodu i u pravilu su polukruţne tlocrtne forme.753 Tlocrt ove šenkoveĉke kapele obiljeţje je vremena, ali i namjene, jer se graĊevine centralnog tlocrta upotrebljavaju na poĉetku i na kraju ţivota i to za krstionice i za grobne kapele.</s><s>U unutrašnjosti je bila razdijeljena u dva prostora s time da se u donjoj zoni nalazila kripta za pokop, a iznad nje kapela posvećena svetom Antunu Padovanskom, ili kako to navodi Toldy, Blaţenoj Djevici Mariji (T.VII. 2).</s><s>Osim jake memorije na obitelj Zrinski u MeĊimurju, dodatna vrijednost ovog objekta je i u tome što je u sakralnoj arhitekturi na podruĉju MeĊimurske ţupanije renesansa gotovo u potpunosti nepoznata.754</s>
<s>Milan Pelc za ovaj tip centralne graĊevine uzore nalazi u prvoj istinskoj renesansnoj kapeli centralnog tlocrta koju je u Esztergomu sagradio ugarski primas i kancelar Ugarskog Kraljevstva kardinal Toma Bakaĉ u periodu od 1505. do 1521. godine, te u centralnoj kapeli – mauzoleju poljskog kralja Sigismunda I. u Krakovu, koja je popularizirala ovakav tip graĊevina meĊu plemićima i dostojanstvenicima diljem Poljskog Kraljevstva, te sugerira utjecaj i na sjevernohrvatske krajeve.755 Treba napomenuti da je na podruĉju MeĊimurja oĉuvan mali broj materijalnih ostataka koji bi svjedoĉili o obitelji Zrinski.</s><s>Najznaĉajniji spomenik koji su nam ostavili grofovi Zrinski je ĉakoveĉki Stari grad, ĉija nam se palaĉa doduše oĉuvala u baroknoj formi, ali zato njegovi renesansni bastioni odaju moć ove nekad slavne velikaške obitelji.756 U pavlinskom samostanu u Šenkovcu samo se obiteljska grobnica grofova Zrinskih, oĉuvana u arheološkom sloju i fragmenti jedne nadgrobne ploĉe od crvenkastog mramora o kojoj će biti rijeĉi kasnije (KAT.</s><s>233), mogu sa sigurnošću pripisati direktnom utjecaju pojedinih ĉlanova te obitelji.</s>
<s>Obiteljska grobnica grofova Zrinski gradi se za sahranu tijela grofa Jurja V. koji umire 1626. godine što se izriĉito navodi u ispravi od 27. sijeĉnja 1627. godine,757 a ne kako navode neki autori da je gradi već sigetski junak grof Nikola Zrinski.758 750 O renesansnoj arhitekturi i umjetnosti na podruĉju Sjeverne Hrvatske detaljnije u : HORVAT, A. 162</s>
<s>Nakon sloma obitelji Zrinski, kako je ranije navedeno, ova kapela sluţi za pokop redovnika, ali treba upozoriti da damnatio memoriae obitelji Zrinski nije uslijedio odmah nakon Adamove smrti, jer su pavlinski redovnici i dalje ĉuvali njihovu grobnicu.</s><s>To dokazuje podatak da su tek nakon poţara 1695. godine iz kapele obitelji Zrinski (takozvanog mauzoleja), koja je ostala bez dotacije i koja je bila zapuštena, skinuti trofeji što su ih grofovi Zrinski oteli Turcima (zastave, bubnjevi, tuljci sa strelicama, lukovi i Iako se navodi da su pavlini nakon Adamove smrti ovu grobnicu upotrebljavali kao svoju,759 to se najvjerojatnije zbilo tek nakon poţara 1695. godine i preureĊenja kapele obitelji Zrinski.</s>
<s>Samostanski sklop bio je formiran tako da su klaustar zatvarala tri samostanska krila, dok je na ĉetvrtoj, juţnoj strani uz crkvenu laĊu bio hodnik.</s><s>Klaustar je sa sve ĉetiri strane bio okruţen hodnikom, za koji se pretpostavlja da je u kasnosrednjovjekovnom periodu bio svoĊen gotiĉkim kriţno - rebrastim svodom.</s><s>Ovaj koncept izgradnje oko unutarnjeg dvorišta zadrţan je tijekom svih graĊevinskih faza, pa ĉak i u vrijeme kada je ovaj sklop pretvoren u dvorac, o ĉemu nam svjedoĉe katastarski planovi, te po jedan geodetski plan O izgledu baroknog samostana najbolje nam svjedoĉi prikaz kompleksa objavljen 1752. godine (T.I. 2), prema kojem moţemo zakljuĉiti da je samostan nakon barokne transformacije imao prizemlje i kat, dok njegov izgled prije tih pregradnji nije moguće pobliţe odrediti.</s>
<s>Josip Vidović i Branka Kovaĉić navode da je u 14. stoljeću izgraĊen prvotni samostan, koji se nalazio sa sjeverne strane zapadnoga crkvenog proĉelja, a da se u 15. stoljeću dograĊuje samostanski kompleks, ukljuĉujući i istoĉno krilo koje je bilo prislonjeno uz sjeverozapadni zid svetišta (u ovom radu to je sjeverni zid svetišta), te da crkva prvotno nije imala sakristiju, već je ona sagraĊena naknadno, vjerojatno istodobno s istoĉnim samostanskim krilom.</s><s>Ako se kraj svetišta, odnosno na prostoru budućeg istoĉnog krila samostanskog kompleksa, nije nalazila zgrada prvotnoga samostana, a grofovi Celjski, prema Bedekoviću grade zapadno samostansko krilo, onda je moguće da je prvotni samostan bio na prostoru neposredno uz zapadno crkveno proĉelje, te je ili postupno rušen, kako bi ustupio mjesto novome samostanu, ili je dograĊivan i proširivan, da bi naposljetku prerastao u kompleks sastavljen od više samostanskih krila.</s><s>O baroknoj fazi ovi autori donose samo osnovne povijesne podatke, bez odreĊivanja samostanskog sklopa, baš kao i za pregradnje izvedene tijekom 19. stoljeća.760 U Konzervatorskoj studiji navodi se da je u 14. stoljeću bilo izgraĊeno samo jedno samostansko krilo i to ono istoĉno, dok se zapadno i sjeverno grade u 15. stoljeću, kao i zvonik,</s>
<s>dimenzije kasnosrednjovjekovnog samostana, pri ĉemu širine samostanskih krila s trijemom iznose pribliţno 14 metara, a dimenzije klaustra su bile 14 x 12 metara.</s><s>Za baroknu fazu navodi se samo da su samostanska krila tada dobila kat, te da je zvonik povišen.761 Iz ovoga moţemo zakljuĉiti da je samostanski sklop koji nastaje u kasnosrednjovjekovnom periodu zadrţao svoje vanjske gabarite i dimenzije klaustra sve do kraja 19. stoljeća.</s><s>163</s>
<s>Tajana Pleše mnogo je opreznija u definiranju, te navodi da se o kasnosrednjovjekovnoj tlocrtnoj dispoziciji samostanskog kompleksa ne zna gotovo ništa, da nije potvrĊena pozicija klaustra kao ni njegove dimenzije, da je u cijelosti ostalo nepoznato odreĊenje zapadnog i sjevernog krila, te juţnog hodnika, a da je jedino donekle moguće tlocrtno odrediti juţni dio istoĉnog krila, koje s oprezom datira u kasnosrednjovjekovni period (prema numeraciji u ovom radu strukture broj 63 i 64).</s><s>Za zapadno krilo navodi vrijeme izgradnje nakon 1695. godine, te da 7 pronaĊenih prostorija u velikoj mjeri odgovara rasporedu prostorija na tlocrtu iz 1888. godine.</s><s>PronaĊeni zdenac definira kao upojni bunar na koji se spajao kanal za odvodnju oborinske vode izveden od batude, te da bi se cjelovitim odreĊivanjem drugih kanala mogao odrediti poloţaj baroknog klaustra.762 Ĉinjenica je da se kasnosrednjovjekovna graĊevinska faza upravo na samostanskom sklopu najslabije moţe determinirati, te da svim atribucijama treba pristupiti iznimno oprezno.</s>
<s>Isti je sluĉaj i sa ostalim periodima i fazama gradnje, te na primjeru samostana, koji je sluţio za svakodnevni ţivot redovnika i kasnije privatnih korisnika, moţemo oĉekivati ĉešće transformacije, pregradnje i dogradnje nego na sakralnim objektima, što dodatno oteţava pravilnu atribuciju pojedinih njegovih dijelova.</s><s>Definiranje struktura temelja samostanskih zgrada ni nakon svih do sada provedenih arheoloških istraţivanja nije u potpunosti razriješeno.</s><s>Razlozi su višestruki, a kao vodeće treba uzeti slabu oĉuvanost temelja, brojne pregradnje i metodologiju primijenjenu kod ranijih istraţivanja.</s>
<s>Kao kljuĉne grafiĉke priloge za definiranje tlocrta samostana treba uzeti geodetski snimak iz 1809. godine, katastarski plan iz 1859. godine, te tlocrt samostana datiran u 1888. godinu (T.II. 3; T.III. 1, 2).</s><s>Njihovim preklopom sa pronaĊenim strukturama u arheološkim istraţivanjima (tlocrt iz 1888. godine ne moţe se preklopiti, jer je evidentno crtan kao shematski prikaz, a ne prikaz stvarnog stanja), dobivamo stvarni suodnos, uz uvaţavanje manjih odstupanja, koja su rezultat razliĉitih mjerila, a i ĉinjenice da su snimljene istraţene arheološke strukture preklapane tijekom više sezona, te u odreĊenim segmentima pokazuju ĉak i veće nepravilnosti.</s><s>Temelji istoĉnog samostanskog krila samo su fragmentarno oĉuvani, što oteţava njihovu pravilnu determinaciju.</s><s>Na osnovu poznatih podataka o ovom krilu, ukljuĉujući i Na temelju oĉuvanih ostataka i sve dostupne dokumentacije, u istoĉnom samostanskom krilu moţemo razluĉiti barem dvije veće graĊevinske faze.</s><s>Starije istoĉno krilo nalazilo se pomaknuto prema zapadu, te njegova vanjska istoĉna linija nije bila odreĊena strukturama 64 i 138, kako se to do sada tumaĉilo.</s><s>Zidove hodnika klaustra definirale su strukture broj 136 i 137, te se na onu broj 137 nastavljao zid sakristije, odnosno struktura broj 85, koja je bila spojena sa svetištem.</s><s>U Konzervatorskoj studiji hodnik istoĉnog krila definiran je strukturama broj 137, 77, 78 i 79 (T.XXIV. 3).</s><s>Takvo tumaĉenje prostora nije logiĉno, jer je njime kruţna komunikacija samostanskog hodnika prekinuta, odnosno takvim definiranjem ona bi se morala odvijati preko sakristije.</s><s>TakoĊer strukture broj 77 i 79 definirane su kao „depo gotiĉke graĊe,“ pa nikako ne mogu pripadati kasnosrednjovjekovnom periodu (T.XXIV.</s><s>Ako sagledamo koncept izgradnje, vidimo da se nesmetana kruţna komunikacija samostanskog hodnika sa svih strana klaustra dobiva jedino ako se hodnik istoĉnog krila 164</s>
<s>dimenzije definira strukturama broj 136 i 137.</s><s>Dodatnu potvrdu tome moţemo naći u ĉinjenici da su ti zidovi u potpunosti uklonjeni, te su definirani samo prema nalazu traga ţbuke.</s><s>Njihovo uklanjanje moţemo najvjerojatnije povezati s proširenjem klaustra prema istoku.</s><s>Trasu pruţanja strukture 136 dodatno potvrĊuje oĉuvano rubno oploĉenje od batude (struktura broj 91) koje je evidentno stajalo uz dvorišni zid hodnika istoĉnog krila, te je sliĉno onome uz zapadno samostansko krilo oznaĉeno brojem 104.</s><s>To nas navodi na zakljuĉak da moramo razdvojiti dvije graĊevinske faze, ĉime odbacujemo tezu iz Konzervatorske studije kojom je samostan zadrţao svoje vanjske gabarite i dimenzije klaustra sve do kraja 19. stoljeća.</s><s>Ako usporedimo dva prikaza, geodetsku snimku iz 1809. godine i katastarski plan iz 1859. godine, vidimo da se gabariti samostana ne poklapaju (T.III. 1).</s><s>Prema prvome okvirna širina samostana iznosi 45, a duljina oko 40 metara, dok na drugome one variraju, pa je tako širina 41 metar, a ako joj se pridoda i erker prigraĊen uz sjeverno krilo, ona iznosi oko 50 metara, dok je duljina u juţnom dijelu oko 46, a na sjevernom ĉak 60 metara.</s>
<s>Kako je geodetska snimka izraĊena za potrebe diobe posjeda u vlasništvu grofa Feštetića i baruna Kneţevića, te se na njoj zapravo detaljno ucrtavaju samo graĊevine grofa Feštetića, postoji mogućnost da je geodeta jednostavno zabiljeţio vanjske gabarite samostana i kapele, bez preciznijih mjerenja i definiranja odnosa, jer se jasno vidi da on nacrt ove graĊevine pravilno pozicionira, no stvarno stanje pokazuje nepravilnosti u njihovim odnosima.</s><s>Ĉini se da je geodeta zamijenio duljinu i širinu samostana, jer vidimo da u duljini nedostaje nekih 5 metara, dok je u širini za okvirno toliko samostan širi od onoga zabiljeţenog 1859. godine.</s><s>Tako dobivamo podatak da vanjske mjere samostana, bez prigraĊenih erkera, iznose 40 x 45 metara, s time da je sjeverno krilo priliĉno razvuĉenog tlocrta, te tamo duljina samostana iznosi oko 60 metara.</s>
<s>Katastarski plan iz 1859. godine zapravo je mnogo vjerodostojniji, te više odgovara stvarnom stanju pronaĊenih struktura na terenu (uz uvaţavanje odstupanja proizašlih iz malog mjerila u kojem je crtan), ali i tlocrtu samostana koji je okvirno datiran u 1888. godinu.</s><s>Vidimo da je tlocrt takoĊer, kao i geodetski plan, crtan na naĉin da prikazuje idealnu tlocrtnu dispoziciju, te da ne uvaţava evidentne nepravilnosti tlocrta.</s><s>Ako ga sagledamo kao shemu, moţe nam dobro posluţiti za definiranje i identifikaciju pronaĊenih zidova.</s>
<s>Tako ispada da je tijekom 19. stoljeća dvorišna, zapadna linija istoĉnog samostanskog krila bila definirana strukturama broj 77, 78 i 79 (T.XIX. 77 - 79), te da su one ĉinile istoĉni zid hodnika.</s><s>Njegovu širinu temeljem nalaza nije moguće definirati, ali se zato mogu odrediti prostorije, pa tako strukture broj 61 i 63 (T.XIX. 61, 63) pripadaju prvoj prostoriji izgraĊenoj istoĉno uz zid zakljuĉka svetišta, dok su drugu prostoriju prema Nadalje tlocrt iz 1888. godine oznaĉava šest manjih prostorija, a na tom dijelu u istraţivanjima su pronaĊene strukture broj 67, 68, 69 i 70 (T.XIX. 67 - 70; T.XXV. gleda tlocrt iz 1888. godine vidimo da taj niz manjih prostorija završava prije linije koja oznaĉava sjeverni rub klaustra, a kada pogledamo preklopljeni katastarski plan sa stvarnim nalazima, vidimo da ta sjeverna linija klaustra ide okvirno rubom istraţenog podruĉja, odnosno linija ide sjeverno od strukture broj 143 (T.XIX. 143).</s><s>Time dobivamo podatak da ĉitav erker na sjevernoj strani istoĉnog samostanskog krila 165</s>
<s>77, 78 i 79 moţemo pripisati mlaĊoj graĊevinskoj fazi samostana (T.XIX. 61, 63 - 71, Za dataciju mlaĊe graĊevinske faze treba uzeti u obzir vlasnika kompleksa baruna Vinka Kneţevića, ali i njegove nasljednike.</s><s>Iz memoara samog baruna Kneţevića jasno moţemo zakljuĉiti da njegova obitelj nije bila pretjerano imućna, što nas navodi na zakljuĉak da najvjerojatnije nisu poduzimali veće graĊevinske zahvate na ovom kompleksu.</s><s>Srušeno je ono što više nije bilo potrebno i što je bilo u lošem stanju, a moţemo samo pretpostaviti da su ono što je graĊevinski bilo dobro samo preuredili.</s><s>Ako prihvatimo ovu tezu, ali i ĉinjenicu da povijesni izvori donose podatak da je barokna obnova obuhvatila rušenje postojećeg i izgradnju potpuno novog istoĉnog samostanskog krila, moţemo zakljuĉiti da strukture definirane kao mlaĊa graĊevinska faza nastaju oko 1676. godine, te zapravo pripadaju baroknoj pregradnji samostana.</s><s>Starijoj fazi izgradnje pripadaju ranije navedene strukture 136 i 137 (T.XIX. 136, 137), te ona oznaĉena brojem 85 (T.XIX. 85), koja je u naravi zapadni zid sakristije, a zasigurno i T.XXV. 3(73, 139, 140)), koje su evidentno uklonjene prilikom proširenja samostana, jer bi se prema novom tlocrtnom rasporedu one morale nalaziti unutar hodnika istoĉnog krila.</s>
<s>Toj fazi najvjerojatnije pripada i struktura definirana kao oploĉenje pod brojem 72 hodnika je u zapadnom samostanskom krilu pronaĊena na koti 171,73 metra, što je veliko odstupanje.</s><s>Ove strukture oprezno moţemo datirati u kasnosrednjovjekovni period, ali znamo da sigurno pripadaju fazi prije proširenja samostana, kojem pripadaju ranije navedene strukture mlaĊe faze.</s>
<s>Šteta što nije potvrĊen stariji vanjski istoĉni zid ovog krila, što nam oteţava dobivanje preciznije slike volumena ĉitavog kompleksa, ali zasigurno je on morao biti okvirno u liniji izmeĊu kontrafora na svetištu broj 9 i 10 (T.XIX. 9, 10).</s><s>Taj dio svakako je potrebno obuhvatiti budućim revizijskim arheološkim istraţivanjima.</s><s>Dodatno, na primjeru istoĉnog samostanskog krila vidimo da su strukture graĊene kamenom većinom mlaĊe i pripadaju fazi nakon proširenja samostana prema istoku, dok one graĊene opekom uglavnom pripadaju starijoj graĊevinskoj fazi, te nam taj podatak moţe olakšati atribuciju ostalih struktura samostana.</s><s>Prvobitna sakristija najvjerojatnije je bila manjih dimenzija, te prostorno definirana Poloţaj njezinog sjevernog zida nije moguće utvrditi, jer su pronaĊeni temelji broj 80, 81 od linije dvorišnog zida juţnog hodnika samostana, koja je definirana strukturom broj 87 Na istoĉnoj strani sakristija je morala završavati okvirno u liniji kontrafora broj 9 (T.XIX. 9), koji prema svemu sudeći nije izvorni kontrafor, nego nastaje nakon rušenja samostana krajem 19. stoljeća.</s>
<s>Dodatnu potvrdu da sakristija, pa i samostan nisu, barem u prvoj fazi, na istoĉnoj strani završavali zidom broj 64 (T.XIX. 64) daje jedan grob i nekoliko dislociranih kostiju koji su pronaĊeni zapadno od njega.</s><s>Oni su postavljeni u prostor omeĊen strukturama broj 62, 9).</s><s>Naime, malo je vjerojatno da su ukopi vršeni u samostanskoj sakristiji.</s><s>Prostor sakristije je evidentno kasnije proširen prema istoku, a razlog moţe biti sama potreba za njezinim povećanjem, ali i pregradnja i dogradnja istoĉnog samostanskog krila, ĉime je i njegov krajnji istoĉni zid pomaknut prema istoku.</s><s>166</s>
<s>Zapadno krilo samostana najbolje nam se oĉuvalo, unatoĉ ĉinjenici da njegov krajnji zapadni zid nije pronaĊen, jer se danas nalazi ispod prometnice koja vodi zapadno uz kompleks.</s>
<s>U istraţenom dijelu pronaĊen je njegov istoĉni zid broj 100 i 106 (T.XIX. 100, 106), kao i istoĉni zid njegovog hodnika broj 102 (T.XIX. 102), koji se nalazio uz klaustar.</s><s>PotvrĊeno je i nekoliko popreĉnih zidova broj 96, 98, 99, 107, 111, 113, 115 i 117 prostorija.</s>
<s>Jedino u ovom krilu potvrĊena su oploĉenja gotovo u svim prostorijama, a njihova visina varira od 171,68 do 171,81 metar, ĉime su ona bliska visini baroknog oploĉenja laĊe, koje je definirano na pribliţnoj koti od 171,94 metra.</s><s>PronaĊene strukture za poĉetak je potrebno usporediti sa tlocrtom koji je okvirno datiran u 1888. godinu (T.III. 2), uz uvaţavanje ĉinjenice da on, obzirom na vrijeme nastanka, biljeţi posljednju graĊevinsku fazu kompleksa iz 19. stoljeća.</s><s>Treba napomenuti da je ovaj tlocrt izraĊen kao svojevrsna shematska idealna rekonstrukcija, na kojoj su pomaci u odnosu na strane svijeta kao i sve nepravilnosti, pa ĉak i dimenzije pojedinih dijelova jednostavno dovedeni u neki idealni suodnos.</s><s>U zapadnom krilu (pod uvjetom da prostoriju u sjeverozapadnom uglu samostana pridodamo zapadnom krilu), gledano s juga prema sjeveru tlocrt biljeţi tri prostorije, stube za pristup katu, produţetak hodnika klaustra prema zapadu kroz zapadno samostansko krilo, te na kraju još jednu prostoriju.</s><s>Prva prostorija omeĊena je strukturama broj 95, 96 i 98 (T.XIX. 95, 96, 98), druga strukturama broj 99,100 i 107 (T.XIX. 99, 100, 107), a treća strukturama broj 106, 107 i Prema nacrtu Ivana Ádáma vidimo da je nakon toga slijedilo stubište koje zasigurno nastaje u vrijeme kad zapadno krilo dobiva kat, a pristupalo mu se iz hodnika klaustra.</s><s>Teško je reći da li je to bilo puno zidano stubište ili je bilo izvedeno kao drvena konstrukcija unutar postojeće zidne mase.</s><s>Ako gledamo nacrt iz 1888. godine vidimo da je njegova širina bila pribliţno ista kao i kod prethodne prostorije.</s><s>Iz toga proizlazi da je stubište na sjevernoj strani bilo omeĊeno strukturom broj 115, na istoĉnoj strukturom broj 106, a na juţnoj strukturom broj 111 (T.XIX. 115, 106, 111).</s><s>MeĊutim, vjerojatnije je da je stubište na sjevernoj strani ipak bilo omeĊeno strukturom broj 113 (T.XIX. 113).</s><s>Nakon toga prema Ádámovom nacrtu slijedi produţetak sjevernog hodnika klaustra i još jedna prostorija.</s><s>Jasnije definiranje ovog dijela samostana morat će nam dati buduća revizijska arheološka istraţivanja, ali i ona kojima bi se obuhvatilo sjeverno samostansko krilo.</s>
<s>Za bolje shvaćanje koncepta zapadnog samostanskog krila posluţit će nam i skica tlocrta njegovog hodnika datirana u 1878. godine s opisom (T.IV. 3 - 6).</s><s>Tu su donesene dimenzije hodnika izvedenog u gotiĉkom stilu: duljina zida 13,50 metara, unutrašnja širina 2,50 metra, unutrašnja visina 3,20 metara, debljina zida 1,10 metara, a meĊusobna udaljenost izmeĊu nosivih stupova bila je 2,50 metra.</s><s>Kada se ta situacija preslika na pronaĊene temelje zapadnog samostanskog krila, vidimo da dolazi do podudarnosti.</s><s>Uvaţavajući širinu zvonika na spoju juţnog i zapadnog hodnika klaustra, vidimo da je posljednji travej navedenog hodnika završavao u liniji strukture broj 124.</s>
<s>Prostor izmeĊu zvonika i linije zida broj 124 moţe se podijeliti na 5 traveja, s time da je najsjeverniji travej zasigurno bio na spoju sa hodnikom sjevernog krila, odakle je hodnik dalje išao prema sjeveru.</s><s>To bi znaĉilo da je kasnosrednjovjekovni hodnik zapadnog krila 167</s>
<s>dimenzije definiran strukturama broj 100, 102, te djelomiĉno 106, do linije zida broj 124 (T.XIX.</s><s>Ĉinjenica je da mjere koje navodi Gózon odgovaraju pronaĊenim strukturama, meĊutim ostaje otvoreno pitanje da li je on zaista znao prepoznati kasnosrednjovjekovnu graĊevinsku fazu.</s><s>Da je on zaista vidio izvorne gotiĉke forme in situ, to bi znaĉilo da se zapadno samostansko krilo tijekom stoljeća samo preureĊivalo, proširivalo i povisivalo, ali da je u osnovi oĉuvalo svoju kasnosrednjovjekovnu jezgru.</s><s>Ivan Ádám nam uz tlocrt donosi i konzole za koje moţemo pretpostaviti da su pripadale samostanskom hodniku, kao i idealnu rekonstrukciju hodnika samostana.</s><s>Iako nam idealna rekonstrukcija moţe posluţiti za doĉaravanje prostornosti samog samostanskog hodnika, ona ipak ne moţe biti iskljuĉiva podloga za njegovo definiranje (T.III. 2; T.IV.</s><s>Drugi je sluĉaj s konzolama, jer se one nalaze na istom listu sa lukom sedilije i prikazom niše za ampule (T.IV. 1), za koje imamo sigurnu potvrdu u svetištu.</s><s>Stoga i prikaze ovih konzola, koje su morale stajati negdje unutar samostanskog kompleksa, moţemo uvaţiti kao toĉne.</s><s>Na prvoj je prikazana jednostavna piramidalna konzola sa štitom, na drugoj prikaz nije ĉitak, a treća je opet jednostavna geometrijska piramidalna konzola.</s><s>Upravo je ova posljednja sliĉna trima pronaĊenim konzolama, ali one su pronaĊene u takozvanim „depoima gotiĉke graĊe“ (strukture broj 77, 79 i 82) iznad kojih nastaju novije strukture, pa se ne moţe raditi o jednoj od ovih konzola (ako pretpostavimo da ih je Ádám još vidio uzidane unutar samostanskog sklopa), jer nije bilo kasnijih pregradnji samostana.</s><s>Temeljem svega navedenog moţemo zakljuĉiti da pronaĊene strukture zapadnog samostanskog krila u velikoj mjeri odgovaraju stanju tijekom 19. stoljeća, te se kao takve mogu sa sigurnošću datirati.</s>
<s>TakoĊer, uvaţavajući mogućnost da obitelj Kneţević nije na ovom kompleksu poduzimala veće graĊevinske zahvate, moţemo samo pretpostaviti da je ovakva situacija bila i u vrijeme kada je ovaj samostan još bio u vlasništvu redovnika.</s><s>Da li odreĊene strukture koje navodi Gózon zaista pripadaju još srednjovjekovnoj graĊevinskoj fazi zasada nije moguće sa sigurnošću ni potvrditi ni demantirati.</s><s>Postojanje zvonika nisu nam jasno potvrdila provedena arheološka istraţivanja, ali on se vidi na svim poznatim prikazima samostana, koja doduše biljeţe njegovu mlaĊu Za definiranje oblikovanja i okvirnih gabarita zvonika uvelike nam pomaţu oĉuvani povijesni prikazi, ali nam oni nisu dovoljni za njegovo precizno pozicioniranje unutar samostanskog kompleksa.</s><s>Kod toga su nam kljuĉne ranije navedene oĉuvane bilješke Imre Gózona (T.IV. 4, 5).</s><s>On donosi da je bio tlocrtno kvadratiĉne forme, unutarnje duljine i širine 2,50 metra, a da je debljina njegovih zidova iznosila 1,20 metara, dok mu je visina u prizemlju bila 3,20 metara.</s><s>Smješta ga na 10 metara udaljenosti od svetišta.</s><s>Poznato je da se zvonik ruši u 19. stoljeću tijekom transformacije objekta u dvorac, a zanimljiv je podatak da je on nakon toga ostao oĉuvan u zoni prizemlja.</s><s>Upravo to potvrĊuje da je zapadno krilo, barem djelomiĉno oĉuvalo svoju baroknu, a moţda ĉak i srednjovjekovnu formu.</s><s>Kako znamo da je Gózon posjetio ovaj kompleks u vrijeme kada je crkveno svetište već pretvoreno u kapelu svete Jelene, te da se njezin zapadni zid nalazi na istoj poziciji kao i danas, to nam olakšava pozicioniranje samog zvonika.</s>
<s>On se naime nalazio na spoju juţnog i zapadnog samostanskog hodnika.</s><s>Potvrda tome moţe biti temelj zida broj 95 (T.XIX. 95), koji je širi od svog nastavka, temeljnog zida broj 100 (T.XIX. 100), kao i ulegnuće na spoju ova dva zida, koje jasno sugerira da se tu 168</s>
<s>Taj zid crta Gózon, ali je potrebno napomenuti da on zasigurno nije bio dio izvorne koncepcije, jer bi se njime prekinula kruţna komunikacija hodnikom oko samostanskog klaustra.</s><s>Stoga taj zid, kao i zid koji je zatvarao zvonik sa istoĉne strane, moramo gledati kao kasniju intervenciju.</s><s>Temelj zida broj 93 (T.XIX. 93) najvjerojatnije je proširenje sjevernog zida laĊe na mjestu zvonika.</s>
<s>Temeljem svega navedenog moţemo zakljuĉiti da je ovaj samostanski kompleks imao zvonik u baroknom periodu, te da se on nalazio na spoju zapadnog i juţnog samostanskog hodnika.</s><s>Zanimljivo je da takvo pozicioniranje, djelomiĉno uz sjeverni zid laĊe, koji većim dijelom izlazi van gabarita crkve i linije njezinog zapadnog proĉelja, odgovara tipologiji srednjovjekovnih pavlinskih samostana.</s><s>To ostavlja otvorenim pitanje da li je Imre Gózon zaista prilikom posjeta ovom samostanskom sklopu vidio u prizemlju oĉuvane dijelove kasnosrednjovjekovnog zvonika.</s><s>Kako je ranije navedeno sjeverno krilo samostana do sada je samo djelomiĉno istraţeno, te se danas njegovi temelji nalaze na privatnim parcelama sjeverno i sjeveroistoĉno od kapele svete Jelene.</s>
<s>Kada gledamo preklop katastarskog plana iz 1859. godine i stvarnih nalaza na terenu, vidimo da zapravo nije istraţen vaţan dio nalazišta za definiranje samostana kao cjeline Od dosada istraţenih struktura sjevernom krilu pripadaju strukture broj 124, 125 i 143, te najvjerojatnije pripadaju starijoj graĊevinskoj fazi s izuzetkom strukture broj 124 koja je izgraĊena od kamena.</s><s>Ona se doduše nalazi na pretpostavljenoj liniji sjevernog zida hodnika sjevernog krila starije faze, ali je malo vjerojatno da bi jedan temelj hodnika bio izgraĊen od opeke, a drugi od kamena.</s><s>Ovaj temelj moţda se moţe pripisati kasnijoj intervenciji, odnosno vremenu kada se klaustar proširuje, odnosno kada se sjeverno krilo gradi nešto sjevernije od prvobitnog.</s><s>Time bi on postao vanjski zid sjevernog krila prema klaustru mlaĊe graĊevinske faze.</s>
<s>Da li je tome tako ili ĉitavo sjeverno krilo mlaĊe faze izlazi van gabarita istraţenog prostora, morat će nam potvrditi buduća istraţivanja.</s><s>Za poĉetak bilo bi potrebno izvršiti snimanje struktura na parceli sjeverno uz istraţeni dio i to georadarom ili nekom srodnom metodom, kako bi upotpunili spoznaju o tlocrtnoj dispoziciji ovog samostansko sklopa.</s><s>Svakako je kljuĉno proširiti arheološka istraţivanja na taj dio, te suvremenim metodologijama i praksom arheološke struke pokušati definirati samostan kao cjelinu.</s><s>Juţni hodnik samostana juţnom je stranom bio prislonjen uz zid crkve, a njegov sjeverni zid formirao je liniju klaustra na njegovoj juţnoj strani.</s><s>On je najvjerojatnije potvrĊen u strukturi broj 87 (T.XIX. 87), ali nije iskljuĉena mogućnost da je ovo ostatak kanala.</s><s>Bez obzira na to, da je to doista linija zida juţnog hodnika uz klaustar potvrĊuje nam oploĉenje od batude (struktura broj 88), koje jasno definira njegovo pruţanje (T.XIX. 88).</s><s>U starijoj, ali i u mlaĊoj graĊevinskoj fazi na ovoj lokaciji zasigurno se nalazio juţni hodnik samostana.</s><s>On je na zapadnoj strani bio definiran spojem sa hodnikom zapadnog samostanskog krila, što se jasno vidi na tlocrtu istraţenih struktura.</s><s>U starijoj fazi vanjski zid hodnika na istoĉnoj strani završavao je strukturom broj 85, a u mlaĊoj je on produţen prema istoku do linije struktura broj 77 i 78, što je vidljivo iz tlocrta koji nastaje 1888.</s><s>Klaustar je sa sve ĉetiri strane bio okruţen hodnikom, za koji se pretpostavlja da je u kasnosrednjovjekovnom periodu bio svoĊen kriţno - rebrastim svodom.</s><s>Samostanski 169</s>
<s>naknadno uklonjen. klaustar imao je barem dvije faze izgradnje, od kojih je u starijoj bio manjih dimenzija, dok je kasnije, izgradnjom novog istoĉnog i sjevernog krila znatno povećan.</s><s>U starijoj fazi najvjerojatnije je bio definiran strukturama broj 87, 102, 125 i 136 (T.XIX. metara.</s><s>U mlaĊoj fazi bio je definiran strukturama broj 77 i 78 na istoĉnoj strani, strukturom 87 na juţnoj, te strukturom broj 104 na zapadnoj strani (T.XIX. 77, 78, 87, Sjeverni zid klaustra ove faze vjerojatno treba traţiti sjeverno od prostora koji je bio obuhvaćen arheološkim istraţivanjima.</s><s>MeĊutim, kako je kod tlocrta istraţenih struktura zbog višestrukog preklapanja došlo i do većih odstupanja, a katastarski plan samostana izraĊen je u malom mjerilu, nije iskljuĉena mogućnost da je sjeverni zid klaustra definiran strukturom broj 124 (T.XIX. 124; T.XX. 124).</s><s>Za preciznije definiranje biti će potrebno snimiti ili istraţiti sjeverno samostansko krilo.</s><s>Okvirne dimenzije klaustra iz mlaĊe faze iznose 16 x 16 metara, s time da je zbog nepravilnog tlocrta klaustar na sjevernoj strani nešto širi.</s><s>Starijoj fazi pripada oploĉenje od batude postavljeno uz zidove klaustra, koje ĉine istoĉnoj i zapadnoj strani, a najvjerojatnije je imalo funkciju odvodnje oborinskih i površinskih voda iz klaustra.</s>
<s>Na oploĉenje se spajao kanal broj 94 (T.XIX. 94), koji je tu vodu odvodio van samostanskog kompleksa.</s><s>Sliĉan kanal zasigurno je odvodio vodu iz klaustra i kroz sjeverno (ili istoĉno krilo), što nam sugeriraju visine oĉuvanog oploĉenja od batude pod Unutar klaustra pronaĊen je zdenac, koji nikako nije mogao biti dio starijeg klaustra, jer se nalazi na trasi njegovog istoĉnog zida.</s><s>Kada pogledamo preklop katastarskog plana i pronaĊenih struktura (T.III. 2) vidimo da njegova pozicija idealno odgovara mlaĊoj fazi klaustra, jer je smješten okvirno u njegovom središtu.</s><s>Da je zdenac mlaĊa struktura potvrdilo je i istraţivanje provedeno 2012. godine kada je u njegovom ziĊu pronaĊen ugraĊen ulomak gotiĉke spolije, mada tu treba uzeti u obzir i ĉinjenicu da je pronaĊen u najvišoj oĉuvanoj zoni zdenca, koji je mogao i kasnije biti pregraĊivan.</s>
<s>O gospodarskim zgradama u vrijeme kad je ovaj kompleks još bio pavlinski nemamo nikakvih podataka, a širi areal nikada nije arheološki istraţen.</s><s>Danas je taj prostor uvelike transformiran recentnom izgradnjom, ĉime smo trajno izgubili spoznaje o ovom samostanskom kompleksu kao cjelini.</s>
<s>O tlocrtnoj dispoziciji i rasporedu gospodarskih objekata svjedoĉe nam kasniji katastarski planovi (T.II. 2, 3), a o njihovom izgledu barem okvirnu sliku nalazimo na prikazima Na katastarskim planovima se jasno vidi da je prostor sjeverno od crkve i samostana bio ureĊen kao vrt, a da su se gospodarske zgrade nalazile na jugozapadnoj, juţnoj i Prema katastarskom planu koji je datiran u 1857. godinu, unutar samostanskog kompleksa bilo je devet gospodarskih graĊevina, dok se jedna zidana graĊevina nalazila na povišenju sjeverozapadno od samostana i crkve, na prostoru toponimskog naziva Varhel (T.II. 2).</s><s>To je najvjerojatnije lokacija podruma, koji nam je fotografirao Lacko Kronast 1921. godine, a koji danas naţalost više ne postoji (T.V. 3).</s><s>170</s>
<s>Slijedeći katastarski plan biljeţi sliĉnu situaciju, uz manje korekcije i dogradnje već postojećih gospodarskih objekata (T.II. 3).</s><s>Vidi se da su sve zgrade bile zidane, izuzev jedne na prostoru toponimskog naziva Varhel koja je bila izgraĊena od drveta.</s><s>Jedinu oĉuvanu fotografiju neke od gospodarskih graĊevina ovog samostanskog sklopa objavio je Emil Laszowski 1928. godine.763 Prema fotografiji se moţe zakljuĉiti da je tada na terenu stajala samo kapela svete Jelene i jedna gospodarska graĊevina, za koju Laszowski navodi da je ubrzo nakon 1924. godine srušena.</s><s>Na fotografiji se vidi da se graĊevina nalazila sjeverozapadno od kapele svete Jelene, te da je to bio zidani jednokatni objekt.</s>
<s>Matiĉni samostan sa crkvom i boĉnom kapelom, takozvanim mauzolejem obitelji Zrinski, te vrtom i gospodarskim graĊevinama bio je okruţen ogradom.</s><s>Ona se jasno vidi na povijesnim prikazima samostanskog kompleksa (T.I. 2 - 4), iz kojih išĉitavamo da je to bila zidana ograda na kojoj su bila barem dva ulaza s naglašenim portalima.</s><s>Dio te ograde fotografirao je Lacko Kronast 1921. godine (T.V. 2), te vidimo da je to bila relativno visoka puna zidana ograda.</s><s>Oĉuvana je još jedna njegova fotografija na kojoj se vidi sjeverna meĊa samostanskog kompleksa, meĊutim na tom dijelu on je ograĊen Prostor koji je nekada bio ograĊen ovim ogradama danas je doveden do neprepoznatljivosti, agresivno je rasparceliran i gotovo u potpunosti pokriven suvremenom izgradnjom.</s><s>Sve to onemogućava njegovu adekvatnu prezentaciju, jer je u naravi sveden na svoj najuţi areal, odnosno prostor koji je bio obuhvaćen arheološkim istraţivanjima, s time da se njegovo sjeverno krilo danas nalazi na privatnoj parceli.</s><s>Time je trajno devastirana njegova ambijentalna vrijednost, koja je sve do sredine prošlog stoljeća još bila gotovo netaknuta.</s>
<s>Od ostalih elemenata u samostanskom okolišu koji su trajno izgubljeni, treba spomenuti srušeni podrum u Varhelu (T.V. 3), koji prema fotografiji prikazuje barokna stilska obiljeţja, te aleju jablanova koja je spajala grad Ĉakovec sa ovim samostanskim kompleksom (T.V. 5).</s><s>Ovakvim alejama bile su ranije definirane sve vaţnije pristupne prometnice gradu Ĉakovcu, meĊutim danas nam se ništa od toga nije oĉuvalo.</s><s>Iako Konzervatorska studija razmatra vraćanje aleje jablanova,764 ta je ideja danas teško izvediva.</s><s>Jedan od razloga je taj što jablan ima jako puno alergena, ali i da se odabere neko srodno stablo, danas sadnja drveća tik uz prometnice predstavlja sigurnosni prometni problem.765</s>
<s>5.4.</s><s>Ukopi unutar samostanskog kompleksa Tijekom svih do sada provedenih arheoloških istraţivanja unutar ovog kompleksa pronaĊen je veći broj kosturnih ukopa, ali njihov toĉan broj nikada nije determiniran.</s><s>Razlog je u tome što su oni u gotovo svakoj kampanji drugaĉije numerirani ili nisu uopće pobrojani, što dodatno oteţava determinaciju njihovog rasporeda i odnosa.</s><s>765 Zahvaljujem dr. sc. Miroslavu Benku iz Hrvatskog šumarskog instituta na pomoći kod razmatranja problematike sadnje aleje jablanova, ali i identifikacije samih stabala.</s><s>171</s>
<s>U ovom poglavlju izvršit će se analiza ukopa na osnovu geodetskih podloga, zapisa voditelja istraţivanja i fotografija (T.XXVIII.).</s><s>Treba još napomenuti da se relativno mali broj pokretnih nalaza sa sigurnošću moţe klasificirati u grobne nalaze.</s><s>U arheološkim istraţivanjima 1924. godine pronaĊen je jedan grob i to u crkvenoj laĊi.</s><s>Determiniran je kao ţenski kostur, zbog ostataka zlatom vezenog brokata oko glave i nogu, a pronaĊeno je i nekoliko zrna krunice.</s><s>I oko desne ruke pronaĊeno je mnogo ostataka brokata.</s><s>Dubina tog ukopa bila je oko 1 metar od tadašnje kote terena (poloţaj ukopa, T.VII. 1(4)).</s><s>Mjesto današnje pohrane pokretnih nalaza nije poznato.</s><s>U prvoj kampanji sustavnih arheoloških istraţivanja provedenoj 1990. godine pronaĊeno je nekoliko grobova.</s><s>Već u izvješću s tih istraţivanja nailazimo na neke nelogiĉnosti, a za poĉetak je to broj pronaĊenih i istraţenih grobova.</s><s>Naime, u Izvješću s istraţivanja navodi se da je pronaĊeno 9 grobova, a kada se analizira geodetska podloga koja je sastavni dio izvješća, jasno se moţe razluĉiti 6 grobnih cjelina, dok jedna skupina devastiranih kostiju i nekoliko pojedinaĉnih kostiju bez konteksta, nikako ne mogu biti tako klasificirani (T.VIII. 3).</s>
<s>Drugi nejasni moment su uvjeti nalaza novĉića kralja Ludovika I. koji je tada posluţio za dataciju ĉitavog kompleksa (KAT.</s><s>1).</s><s>Prema oĉuvanim fotografijama jasno se vidi da on nije naĊen ispod ruku pokojnika u grobu broj 2, kako to navodi voditelj istraţivanja, nego kao dislociran nalaz, bez jasno definirane stratigrafije i konteksta nalaza.</s><s>Iako taj novĉić doista pripada vremenu najstarije faze samostanskog sklopa na ovoj lokaciji, on zbog uvjeta nalaza, ne moţe posluţiti za datiranje ukopa na tom dijelu, a ni izgradnje ĉitavog samostanskog kompleksa, kako to sugerira voditelj istraţivanja.</s><s>Kako je i zašto došlo do pogrešnog navoĊenja nalaza predmetnog novĉića teško je reći.</s><s>Treba još napomenuti da su pokretni nalazi pronaĊeni u grobovima broj 1, 3, 5 i 6, a to su nalazi u katalogu oznaĉeni brojevima 39, 40, 52 i 54 (KAT.</s><s>39, 40, 52, 54).</s><s>Na priloţenoj tabli oznaĉeno je mjesto njihova nalaza (T.XXIX. 39, 40, 52, 54), ali je ucrtano i mjesto nalaza još dva pokretna nalaza prema dokumentaciji voditelja istraţivanja, jer iako je analizom utvrĊeno da su pronaĊeni dislocirani, a ne unutar grobne cjelina, to je okvirno mjesto njihova nalaza (T.XXIX. 1, 88; KAT.</s><s>1, 88).</s><s>Ovi pokretni nalazi koji se zaista mogu povezati s grobovima istraţenim u arheološkoj kampanji 1990. godine datiraju u barokni period, te slobodno moţemo pretpostaviti da su ukopi formirani zapadno od glavnog proĉelja samostanske crkve, neposredno uz i ispod današnje prometnice, kasniji, te da pripadaju 17. i 18. stoljeću.</s>
<s>Tijekom arheoloških istraţivanja 1991. godine istraţivan je prostor juţno od svetišta samostanske crkve.</s><s>Voditelj istraţivanja u izvješću ne navodi toĉan broj ukopa, ali analizom je utvrĊeno da ih je bilo ukupno 13, što cjelovitih, što djelomiĉno oĉuvanih.</s><s>TakoĊer donosi podatak da su ukopi bili vršeni u drvenim rakama, te dio grobova uz svetište datira u 14. i na poĉetak 15. stoljeća, a navodi i masovnu grobnicu koju povezuje s izgradnjom mauzoleja.</s>
<s>Od svih ovih istraţenih grobova, samo se za tri moţe sa sigurnošću potvrditi da su imali pronaĊena je po jedna preĊica, odnosno jednostavna pojasna kopĉa, a u trećem ţeljezni lokot.</s><s>Ovi nalazi datiraju se u period izmeĊu 16. i 18. stoljeća.</s><s>U istraţivanjima provedenim 1992. godine sjeverno uz svetište samostanske crkve pronaĊen je samo jedan cjeloviti ukop, te nekoliko dislociranih kostiju (T.X. 1, 4).</s><s>U grobu nije bilo pokretnih nalaza.</s><s>Kako je već navedeno, ovaj ukop sugerira da je samostanska sakristija izvorno bila manjih dimenzija, te da se proširenjem, ili kako to izvori navode izgradnjom novog istoĉnog samostanskog krila, linija vanjskog zida istoĉnog krila pomiĉe prema istoku.</s><s>To bi znaĉilo da ovaj grob pripada ranijoj fazi 172</s>
<s>Tijekom arheoloških istraţivanja 1993. godine zapoĉelo se sa istraţivanjem crkvene laĊe, te prostora juţno od nje.</s><s>Analizirajući sve dostupne podatke utvrĊeno je da je u ovoj kampanji pronaĊen zapravo samo jedan grob, koji nije naţalost dokumentiran ni na geodetskoj podlozi, niti postoji oĉuvana njegova fotografija.</s><s>Navedeno je da se nalazio u blizini groba istraţenog 1924. godine, u kvadrantu 16/K, te ga je prema tome bilo moguće pozicionirati, a njegov poloţaj na karti definiran je ucrtanim pokretnim nalazima iz ovog groba (T.XXIX. 43, 44, 47, 69).</s><s>Tu je doista pronaĊeno dosta vrijednih pokretnih nalaza, u odnosu na ostale ukope na ovom nalazištu, a navedeni su ogrlica, oglavlje, zlatni prsten i srebrna pojasna garnitura (KAT.</s><s>43, 44, 47, 69), kao i ostaci bluze protkani srebrnim i zlatnim nitima.</s><s>Ovaj ukop zbog plitkoće nalaza i vremenskim odreĊenjem pokretnih nalaza pronaĊenih u njemu moţemo datirati u 18. stoljeće.</s><s>Tijekom kampanje provedene 1994. godine radovi su većim dijelom nastavljeni u prošlogodišnjoj sondi, ali je ona i proširena prema zapadu.</s><s>Voditelj istraţivanja ne navodi koliko je grobova istraţeno, ali detaljnijom analizom utvrĊeno je da su istraţena ukupno 42 groba, od kojih je 16 bilo juţno uz crkvenu laĊu, a 26 u samoj laĊi.</s><s>Dalje navodi da grobovi uz laĊu nisu imali pokretnih nalaza, te da je pronaĊeno tek nekoliko dislociranih nalaza.</s>
<s>Kada se pogleda geodetski snimak ovih grobova i njihov odnos s oĉuvanim temeljima, jasno se moţe vidjeti da su neki grobovi stariji, jer su ih presjekli kontrafori laĊe, ali pobliţa datacija ukopa na ovom mjestu nije moguća.</s><s>Situacija je potpuno drugaĉija u crkvenoj laĊi gdje se za ĉak 18 grobova moţe potvrditi da su sadrţavali pokretne grobne Grob 17 bio je jako dobro oĉuvan, a u njemu je pronaĊena krunica sa dvije svetaĉke medaljice, dva zlatna prstena, od kojih je jedan imao dragi kamen, kao i ulomci mrtvaĉkog sanduka, tekstila, pletenih trakica, dugmadi od pletene ţice, koţe, te tekstila s U grobu 18 pronaĊene su fragmentarno oĉuvane krunica i ogrlica (KAT.</s><s>38, 41; T.XXIX. 38, 41), a u grobu 19 zatvaraĉ koji je najvjerojatnije pripadao molitveniku (KAT.</s><s>102; Grob broj 20 sadrţavao je kriţić (KAT.</s><s>29; T.XXIX. 29), a grob 22 zlatni prsten ukrašen finom filigranskom dekoracijom i bogatu pojasnu garnituru (KAT.</s><s>46, 70; T.XXIX. 46, U grobu 23 pronaĊena je svetaĉka medaljica (KAT.</s><s>22; T.XXIX. 22), dok je grob 24 sadrţavao 16 komada dekorirane dugmadi (KAT.</s><s>53; T.XXIX. 53), a grob 25 karike u Grob broj 26 sadrţavao je karike u formi alkica (KAT.</s><s>83; T.XXIX. 83), grob 29 dugmad krunicu s kriţićem, dugmad od isprepletene fine bronĉane pozlaćene ţice i ukrasnu resu U grobu broj 31 pronaĊeni su svetaĉka medaljica i bronĉane aplike (KAT.</s><s>18, 86; a u grobu 33 fragmentarno oĉuvana pojasna kopĉa (KAT.</s><s>73; T.XXIX. 73).</s><s>U grobu 34 pronaĊena je sliĉna pojasna kopĉa kao u grobu 33, te jedan bronĉani prsten 173</s>
<s>U grobu broj 42 pronaĊeni su fragmentarno oĉuvani kriţić i pojasna kopĉa (KAT.</s><s>31, 72; Svi ovi grobovi datirani su temeljem pokretnih grobnih nalaza u barokni period, odnosno u 17. i 18. stoljeće.</s><s>Treba još napomenuti da je ovo gornji sloj ukopa u crkvenoj laĊi, te da su oni zasigurno mlaĊi od onih pronaĊenih u istraţivanjima naredne godine, kao i od dvostruke zidane grobnice (T.XIX. 44), koja je zapravo ovim ukopima negirana.</s><s>U istraţivanjima 1995. godine nastavljena su istraţivanja unutar crkvene laĊe, a voditelj istraţivanja ne navodi koliko je grobova istraţeno.</s><s>Analizom svih podataka utvrĊeno je da je ukupno istraţen 21 grob.</s><s>Iz ove kampanje samo se jedan pokretni nalaz moţe determinirati kao grobni nalaz, a pronaĊen je u grobu koji je te godine numeriranim brojem 2. U njemu je pronaĊen zanimljiv prsten u obliku putne brojanice (KAT.</s><s>50; T.XXIX. 50).</s><s>Treba još napomenuti da je te godine arheološki istraţeno i svetište samostanske crkve, te da je i u laĊi i u svetištu pronaĊeno mnoštvo pokretnih nalaza koji bi se mogli dovesti u vezu s grobnim nalazima, no za njih nemamo dokumentirane uvjete nalaza.</s>
<s>U dvije arheološke kampanje provedene 1996. i 1997. godine istraţena su ukupno 4 groba u zapadnom samostanskom krilu, te 12 u istoĉnom.</s><s>Samo u jednom grobu, koji je numeriran brojem 2 pronaĊen je grobni nalaz, a to je jedna bronĉana karika nepoznate Grobovi pronaĊeni u zapadnom krilu pozicionirani su izmeĊu struktura broj 100 i 102 (T.XIX. 100, 102), odnosno unutar hodnika zapadnog samostanskog krila.</s><s>Pozicije ukopa u istoĉnom samostanskom krilu ne mogu se sa sigurnošću razjasniti, a svi ukopi pronaĊeni su u jednom relativno uskom prostoru sjeverno od sakristije, te u potpunosti bez pokretnih nalaza što dodatno oteţava njihovu dataciju (T.XV. 1, 4, 5).</s><s>Ukopi izmeĊu struktura broj 136 i 137 (T.XIX. 136, 137) nalaze se u pretpostavljenom hodniku starije faze istoĉnog samostanskog krila, dok se za dva najistoĉnija ukopa moţe samo pretpostaviti da su se nalazili van gabarita starijeg istoĉnog krila.</s><s>Nakon proširenja klaustra i izgradnje novog istoĉnog samostanskog krila, grobovi izmeĊu struktura broj 77, 78, 79 i 137 (T.XIX. 77 - 79, 137) pozicioniraju se u sam klaustar, a red grobova istoĉno uz strukture broj 77, 78 i 79 (T.XIX. 77 - 79) u hodnik svojom izgradnjom devastirale već postojeće ukope na tim pozicijama, zakljuĉak je da su oni ipak stariji.</s><s>S velikim oprezom moţemo samo pretpostaviti da su ovi ukopi mogli nastati uz postojeće svetište samostanske crkve, ali u vrijeme kad istoĉno krilo samostana još nije bilo izgraĊeno.</s><s>To bi moglo potvrditi ranije navedenu tezu koju donose Josip Vidović i Branka Kovaĉić prema kojoj se u 15. stoljeću dograĊuje samostanski kompleks, što je ukljuĉivalo i izgradnju istoĉnog krila.</s><s>Tijekom arheoloških istraţivanja provedenih 1998. godine u istoĉnom samostanskom krilu pronaĊen je samo jedan devastirani grob bez pokretnih nalaza i to neposredno uz U kampanji provedenoj tijekom 2002. godine, koja je obuhvatila dio istoĉnog i zapadnog samostanskog krila, te klaustar, istraţen je samo jedan djelomiĉno oĉuvan grob, a na dvije lokacije pronaĊene su devastirane kosti.</s><s>Lokacija groba definirana je linijom struktura broj 136 i 137 (T.XIX. 136, 137), što ga pozicionira unutar pretpostavljenog hodnika starije faze istoĉnog samostanskog krila.</s><s>On je pravilno orijentiran u odnosu na pretpostavljenu arhitekturu, s glavom okrenutom prema zapadu, baš kao i ranije navedeni ukopi istraţeni 1996. i 1997.godine izmeĊu istih struktura.</s><s>Tijekom revizijskih istraţivanja 2011. godine pronaĊen je samo jedan grob, izmeĊu struktura broj 124 i 125 (T.XIX. 124, 125; T.XX. 124, 125), koji se moţe pozicionirati 174</s>
<s>samostanske arhitekture. unutar hodnika sjevernog samostanskog krila starije graĊevinske faze.</s><s>Naredne godine, tijekom revizijskih istraţivanja otvorena su dva ranije istraţena groba, koji su nakon istraţivanja 1996./1997. i 2002. godine ostavljeni na terenu, te su samo pokriveni i zatrpani</s>
<s>Temeljem svega navedenog moţemo zakljuĉiti da su u svim do sada provedenim arheološkim istraţivanjima otkrivena 103 groba, te veća koliĉina dislociranih kostiju koje nije bilo moguće preciznije odrediti kao grobne cjeline.</s><s>Veliki broj grobova nije imao pokretne grobne nalaze, što oteţava njihovu precizniju dataciju.</s><s>MeĊutim, treba upozoriti i na ĉinjenicu da o istraţivanjima, pogotovo nakon 1993. godine, nemamo oĉuvanu gotovo nikakvu dokumentaciju, osim poloţajnih nacrta s ucrtanim kosturnim ukopima i fotografije.</s>
<s>Gotovo svi pronaĊeni grobni nalazi, izuzev novĉića kralja Ludovika (koji je pronaĊen dislociran) i lokota koji je datiran u 16. stoljeće, mogu se pripisati baroknom periodu, odnosno vremenu 17. i 18. stoljeća.</s>
<s>U svim do sada provedenim arheološkim istraţivanjima na ovom nalazištu pronaĊena je veća koliĉina pokretnih nalaza.</s><s>Radi se o raznovrsnom materijalu, koji svjedoĉi o kontinuitetu ţivota na ovom mjestu do samog kraja 19. stoljeća.</s><s>Naravno da se svi nalazi ne mogu povezati sa samostanom i ţivotom u njemu, ali su nam znaĉajni za spoznaju šire slike naseljenosti ovog prostora od prapovijesti do uvjetno reĉeno danas.</s><s>Takav je sluĉaj sa prapovijesnim nalazima (KAT.</s><s>230 i 231, te najvjerojatnije i KAT.</s><s>229)766 koji su pronaĊeni unutar kompleksa samostana, pa su stoga uvršteni u Katalog.</s>
<s>MeĊutim, kako tu nisu pronaĊene nikakve strukture koje bi ih dovele u naseobinski kontekst, moţemo zakljuĉiti da se oni mogu povezati sa prapovijesnim naseljem Ĉestinka, koje se nalazilo na povišenom terenu neposredno uz ovo nalazište.</s><s>Ţeljko Tomiĉić tvrdi da je u arheološkim istraţivanjima 1924. godine, provedenim uz kapelu svete Jelene, pronaĊena skupina nalaza bjelobrdske kulture,767 dok AnĊela Horvat navodi da je to nesigurno sjećanje Ladislava Kronasta, te ostavlja otvorenu i mogućnost da su ti nalazi zapravo naĊeni prilikom rigolanja vinograda u okolici naselja Donji Vidovec 1925. godine.768 Okvirno su datirani u drugu polovinu 10. i 11. stoljeće, ali kako nisu navedeni u izvješćima s istraţivanja provedenih 1924. godine, te zapravo nije sigurno da potjeĉu s ovog nalazišta nisu ni uvršteni u Katalog u prilogu.</s><s>Radi se o tipiĉnim bjelobrdskim polumjeseĉastim privjescima, ogrlicama od uvijene ţice, ĉetverojagodnim naušnicama, te praporcima i kapljiĉastim privjescima.769 Dvije oĉuvane oltarne pale koje se mogu dovesti u vezu s ĉakoveĉkim pavlinskim samostanom nalaze se u tablama, te nisu ponovno navedene u Katalogu pokretnih nalaza.</s><s>Prva nosi naziv „Grofica Ana Marija Pignatelly u liku Svete Jelene Kriţarice“ (T.I. 1), a ta oltarna pala je poĉetkom 20. stoljeća zateĉena na oltaru u unutrašnjosti kapele sv. Jelene.</s><s>Nije sigurno da li je ona izvorno izraĊena za ovaj samostan ili je ovamo dospjela naknadno, odnosno nakon ukinuća pavlinskog reda, naprosto zbog ĉinjenice da je na njoj prikazana sveta Jelena.</s><s>Danas se ĉuva na Kulturno – povijesnom odjelu Muzeja 769 Danas se ĉuvaju u Arheološkom odjelu Muzeja MeĊimurja Ĉakovec (inv.br.</s><s>MMĈ – 17437, 17438, 17446, 17447, 17581, 17582, 17583, 17584, 17585, 17586, 17587, 17588, 17589, 17590, 17591, 17592).</s><s>175</s>
<s>MeĊimurja Ĉakovec.</s><s>Druga oltarna pala pripisuje se slikaru Gabrielu Talleru i prikazuje „Svetog Pavla Pustinjaka s pavlinima samostana svete Jelene kod Ĉakovca“ (T.I. 5, 6), a danas se ĉuva u Franjevaĉkom samostanu u Ĉakovcu.</s><s>Obje slike moţemo dovesti u vezu s baroknim slikarstvom 18. stoljeća.</s>
<s>U Katalogu pokretnih arheoloških nalaza u prilogu popisano je i detaljnije determinirano 336 nalaza, od kojih je jedan (KAT.</s><s>233) pronaĊen u arheološkim istraţivanjima 1924. godine, dva u arheološkim istraţivanjima 2011. godine (KAT.</s><s>230 i 231), dok su svi ostali pronaĊeni u sustavnim arheološkim istraţivanjima provedenim u periodu izmeĊu Treba napomenuti da je zbog velike koliĉine pokretnih arheoloških nalaza pronaĊenih na ovom lokalitetu izvršena selekcija, te su u Katalog u prilogu uvršteni samo oni najreprezentativniji.</s><s>Tako je ostao neobraĊen dio preteţno novovjekovne graĊe (kraj 18. i 19. stoljeće), a radi se o ulomcima keramike, pećnjaka i stakla, te nešto kamena, ţbuke i opeke.</s><s>U Katalog nisu uvršteni ni ostatci fragmentarno oĉuvane pancirne košulje, koja je starija, ali je toliko korodirala da je praktiĉki neprepoznatljiva.</s><s>Ta graĊa ĉuva se u depou Arheološkog odjela Muzeja MeĊimurja u Ĉakovcu u nekoliko kutija, nije signirana i za većinu ulomaka nije navedena nikakva referenca o vremenu i uvjetima nalaza.</s><s>Sva graĊa ĉuva se u Muzeju MeĊimurja u Ĉakovcu i to prvenstveno na Arheološkom odjelu, dok je samo dio pohranjen na Kulturno - povijesnom odjelu.</s><s>Većina graĊe bila je dostupna za obradu, dok je samo dio nalaza (prvenstveno se tu radi o teţim kamenim ulomcima) koji su pohranjeni u sjeveroistoĉnoj zgradi fortifikacije Starog grada u Ĉakovcu, bio nedostupan, te se njihova determinacija vrši temeljem fotografija.</s><s>Treba napomenuti i da se od veće koliĉine pokretnog arheološkog materijala pronaĊenog u arheološkim istraţivanjima, samo manji dio moţe sa sigurnošću klasificirati u grobne nalaze.</s><s>Neki nalazi, za koje moţemo slobodno pretpostaviti da su bili dio grobne cjeline, ili su pronaĊeni dislocirani ili mjesto njihovog nalaza nije dokumentirano.</s><s>Dodatno treba istaknuti da je o arheološkim istraţivanjima provedenim u periodu od 1990. do 2002. godine oĉuvano jako malo dokumentacije, što dodatno oteţava pravilnu interpretaciju uvjeta nalaza i same arheološke graĊe.</s><s>Pokretni arheološki materijal sa ovog nalazišta do sada nije sustavno obraĊen.</s><s>U katalogu izloţbe Pavlinski samostan u Šenkovcu iz 1997. godine770 popisan je 121 nalaz, ali je dio graĊe pogrešno interpretiran, pa ĉak i pogrešno povezan s mjestom nalaza.</s>
<s>U Konzervatorskoj studiji popisano je 113 nalaza, te su donešene njihove fotografije, ali od podataka imamo samo dimenzije (visina/duţina i širina) i okvirne datacije, bez interpretacija mjesta nalaza ili samih predmeta.771 Dio novĉića (4 komada) obraĊen je u katalogu izloţbe Novac novog vijeka iz fundusa Muzeja MeĊimurja.772</s>
<s>Većina graĊe ponovo je inventirana u novom specijaliziranom softveru za voĊenje primarne muzejske dokumentacije pod nazivom M++, ali samo s navodima osnovnih podataka, bez detaljnijih opisa i interpretacije.773 Tijekom svih dosadašnjih arheoloških istraţivanja pronaĊene su samo tri slobodnostojeće skulpture izraĊene od kamena (KAT.</s><s>232, 235, 236).</s><s>Treba napomenuti da samo za onu koja prikazuje Svetog Ivana Nepomuka (KAT.</s><s>232) moţemo sa sigurnošću tvrditi da 773 Posebno zahvaljujem kolegici Branki Marciuš iz Muzeja MeĊimurja Ĉakovec na uvidu u M++ i ustupanju fotografija nedostupnih arheoloških nalaza.</s><s>176</s>
<s>5.5.</s><s>Analiza i sinteza pokretnih nalaza potjeĉe s ovog nalazišta, dok za druge dvije nemamo takvih podataka, ali su bile pohranjene zajedno sa ostalom graĊom pronaĊenom u arheološkim istraţivanjima provedenim u periodu od 1990. do 2002. godine na ovom nalazištu, te su stoga uvrštene u Katalog u prilogu.</s>
<s>Skulpture su dosta oštećene, a svaka od njih prikazuje po jednog sveca.</s><s>Kako je samo na jednoj oĉuvan sveĉev atribut (KAT.</s><s>235), ostale dvije skulpture teško je pravilno determinirati.</s><s>U svojem oblikovanju ove skulpture odaju barokne forme, te se okvirno mogu datirati u 17. i 18. stoljeće.</s><s>To se prvenstveno uoĉava u njihovom drţanju, te naĉinu oblikovanja odjeće, nabora, obuće i detalja.</s><s>Prvoj skulpturi (KAT.</s><s>232) oĉuvan je samo donji dio koji prikazuje mušku figuru obuĉenu u albu iznad koje je superpelicej, a najvjerojatnije prikazuje Svetog Ivana Nepomuka.</s>
<s>Druga skulptura (KAT.</s><s>235) vjerojatno prikazuje Svetog Ambrozija, a to se moţe zakljuĉiti temeljem košnice koja se nalazi ispred sveĉeve lijeve noge.</s><s>Svetac je prikazan obuĉen u albu, preko koje je superpelicej sa štolom crvene boje.</s><s>Ogrnut je u kazulu crvene boje sa ţutim (zlatnim) rubovima.</s><s>Skulpturi nedostaju glava i ruke ispod laktova.</s><s>Treća skulptura (KAT.</s><s>236) takoĊer je fragmentarno oĉuvana, bez sveĉeve glave, ruku ispod laktova.</s><s>Sveĉevi atributi nisu oĉuvani, pa ga nije moguće sa sigurnošću determinirati.</s><s>Svetac je prikazan obuĉen u albu kojoj je donji rub ukrašenim ĉipkom.</s><s>Preko nje je kazula sa štolom crvenkaste boje sa ţutim (zlatnim) kriţevima na završetcima.</s>
<s>O izvornom smještaju ovih skulptura unutar samostanskog kompleksa nemamo nikakvih podataka.</s><s>Najvjerojatnije nisu stajale u unutrašnjosti crkve, jer su u to vrijeme u meĊimurskim crkvama oltari i skulpture na njima, bili u pravilu izraĊeni od drveta, te bi ove kamene skulpture u tom kontekstu predstavljale iznimku.</s><s>Vjerojatnije je da su stajale na glavnom vanjskom proĉelju crkve ili nekom od proĉelja samostana kao skulpture unutar niša, a postoji mogućnost i da su bile postavljene na slobodnostojeće stupove koji su flankirali pristupni put do samostana u blizini glavnog ulaza u kompleks, kao što je to bio sluĉaj u Lepoglavi.</s>
<s>U arheološkim istraţivanjima 1924. godine pronaĊeni su fragmenti nadgrobne ploĉe od crvenog mramora (KAT.</s><s>233, 234).774 Ona je za vrijeme II. svjetskog rata odnešena u Budimpeštu, jer se smatralo da prikazuje grofa Nikolu VII.</s><s>Zrinskog koji je za MaĊare njihov najveći pjesnik 17. stoljeća, ali je restitucijom kulturnih dobara vraćena 1958. godine i pohranjena u ĉakoveĉki muzej.775 Dimenzije ploĉe, odnosno spojenih ulomaka su, duljina 165, širina 118 i debljina 22 centimetra, s time da je debljina okvira 18 centimetara.</s><s>Na njoj je u reljefu prikazan leţeći muški lik u viteškom oklopu dekoriranom rozetama, s kacigom na glavi, naboranog ĉela, zatvorenih oĉiju i stiliziranog lica s naglašenim, gore uvijenim brkovima.</s><s>Oklop mu prekriva ĉitavo tijelo, a ima pokretne dijelove na ramenima, laktovima, koljenima i ispod pojasa, gdje je djelomiĉno vidljiva i košulja od metalnih alkica.</s><s>Glava mu je poloţena na jastuk, kao i zastava s obiteljskim grbom grofova Zrinskih koju drţi u svojoj desnoj ruci.</s><s>Lijeva ruka poloţena mu je na maĉ koji ima o boku, a do nogu, s njegove desne strane, nalazi se još jedan obiteljski grb.</s><s>Oba grba imaju na štitu s lijeve strane orlova krila, a s desne kulu koju frankiraju dvije zvijezde.</s><s>Kula ima po jedan luĉni otvor u prizemlju i na katu, dva manja ĉetvrtasta stalnom postavu Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.</s><s>177</s>
<s>5.5.</s><s>Analiza i sinteza pokretnih nalaza prozora na katu iznad, te gore završava kruništem.</s><s>Gornji grb koji se nalazi na zastavi nadvisuje kruna, a donji viteška kaciga s krunom iz koje izlazi plašt lijevo i desno svezan u nabore, a iznad krune nalazi se zmaj.</s><s>Nadgrobna ploĉa nema nikakav natpis i nedostaje joj dosta fragmenata.</s>
<s>Nadgrobnim ploĉama u sjevernohrvatskim krajevima prva se sustavno bavila AnĊela Horvat, koja za ovu šenkoveĉku kaţe da je na njoj prikazan lik vojskovoĊe u punoj ratnoj opremi sa zastavom u desnici, kojem je glava utisnuta u jastuk, zajedno sa kacigom i napola otvorenim vizirom, ali ne donosi kojem bi od ĉlanova obitelji Zrinski ona mogla pripadati.776</s>
<s>Nadgrobne ploĉe s likom pokojnika u ovim krajevima obraĊuje i Milan Pelc, koji za ovu šenkoveĉku kaţe da je klesana s vještinom i paţnjom u pojedinostima, te pretpostavlja da pripada grofu Nikoli Zrinskom Sigetskom.777 Marijana Schneider pretpostavlja da je ovo nadgrobna ploĉa grofa Jurja Zrinskog, oca Nikole i Petra, umrlog 1626. godine ili Nikole poginulog u lovu 1664. godine.778 Taj navod ne moţe biti toĉan, a u prilog toj tezi ide podatak koji nam donose povijesni izvori da je u poţaru 29. travnja 1695. godine uništeno nekoliko grobnih spomenika od crvenog mramora, koji su oznaĉavali grobove znamenitih i istaknutih osoba i to do te mjere da su se kod obnove crkve morali odstraniti, te ĉinjenica da je u poţaru bila pošteĊena jedino boĉna kapela svetog Antuna (takozvani mauzolej obitelj Zrinski).779 Navedena nadgrobna ploĉa je 1924. godine pronaĊena razbijena, a njezini dijelovi sekundarno su upotrijebljeni kao graĊevni materijal prilikom izgradnje temelja pilastara koji su nosili svodove laĊe.</s><s>Kako znamo da crkvena laĊa dobiva barokne svodove tek nakon poţara 1695. godine, moţemo sa sigurnošću reći da je ovo jedna od ploĉa koje su stradale u poţaru i koje su zbog veoma lošeg stanja maknute iz crkve.</s><s>To potvrĊuje i podatak da su na ovoj ploĉi prilikom pronalaska opaţeni tragovi djelovanja vatre.780 Kako znamo da je grobna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski graĊena za ukop Jurja V. koji umire 1626. godine, te da ona nije stradala u poţaru, tada ova nadgrobna ploĉa mora pripadati jednom od njegovih prethodnika, koji su pokopani u samostanskoj crkvi, jer se kasnije ĉlanovi te obitelji pokapaju u boĉnoj kapeli, takozvanom mauzoleju obitelji Zrinski.</s><s>Kako je na ovoj ploĉi prikazan muški lik u oklopu, moţemo slobodno pretpostaviti da predstavlja jednog ĉlana te obitelji koji se istaknuo kao vojskovoĊa.</s><s>To bi znaĉilo da je ova nadgrobna ploĉa najvjerojatnije pripadala grofu Nikoli Zrinskom Sigetskom kako je to pretpostavio Milan Pelc ili jednom od njegovih sinova, Jurju IV.</s><s>Ivan I. umire mlad, te šenkoveĉka ploĉa s prikazom vojskovoĊe ne moţe pripadati njemu, kao ni Nikoli V. koji je povuĉeno ţivio u Ozlju gdje je najvjerojatnije i pokopan.</s><s>Krsto se takoĊer u povijesnim dokumentima spominje u Ozlju, a nemamo nikakvih podataka o njegovom vojnom djelovanju, kao ni za Vuka.</s><s>Ivan II. pokopan je u kapeli svetog Benedikta u crkvi cistercitskog samostana u Vyšší Brodu u Bohemiji.</s><s>Prema 781 Geneološko stablo obitelji Zrinski prvi je izradio i objavio Ivan von Bojniĉić u BOJNIĈIĆ, I. (1899), 178</s>
<s>Na ovoj ploĉi nalaze se i dva grba koja je potrebno uzeti u obzir kod njezine determinacije.</s><s>Grbovima i peĉatima obitelji Zrinski bavili su se Ivan Bojniĉić i Emil Laszowski, koji donose podatak da je grofu Nikoli Zrinskom Sigetskom kralj Ferdinad I. 1554. godine dodijelio novi grb, na kojem je spojen dotadašnji grb obitelji Zrinski s onim Ernušta Ĉakoveĉkih.782 Zanimljiv je podatak koji donosi Emil Laszowski, da grof Nikola Sigetski do svoje smrti koristi samo svoj stari grb s dva orlova krila, kao i njegov sin grof Nikola još 1602. godine, a da novi grb koristi njegov sin grof Juraj IV. i to već 1573. godine.783 MeĊutim, taj podatak ne iskljuĉuje mogućnost da je na nadgrobnu ploĉu grofa Nikole Zrinskog Sigetskog, koja je izraĊena nakon njegove smrti, mogao biti uklesan sluţbeni grb, koji mu je osobno dodijelio kralj Ferdinad I. Šenkoveĉka ploĉa u općem pristupu i morfologiji bliska je drugim ploĉama tog tipa, kao naprimjer onoj vlastelina Franje Tahya (1526 - 1573) ili grofa Gašpara Draškovića (1530 - 1591).784 U obzir treba uzeti i nadgrobnu ploĉu Nikole I. Malakoczya (1527 - 1603) koji je bio dugogodišnji prijatelj grofa Jurja IV. i koji umire iste godine kad i on.785 Iako se uoĉavaju sliĉnosti u odabiru motiva, Malakoczyeva pokazuje muški lik u kontrapostu, a u obradi glave iskazuje tendenciju realistiĉnom prikazivanju.</s><s>Za komparaciju je moţda najbolja nadgrobna ploĉa grofa Ivana II., najmlaĊeg sina grofa Nikole Zrinskog Sigetskog, jer i ona i šenkoveĉka nastaju za ĉlanove iste obitelji.</s><s>Obje su izraĊene od istog materijala i prikazuju leţeći muški lik u oklopu, ali u pristupu i obradi uoĉavaju se velike razlike.</s><s>To je najviše izraţeno kod obrade glave, koja je kod šenkoveĉkog junaka još uvijek plošne obrade, sa izrazito idealiziranim i stiliziranim licem, te naglašenim brkovima i naboranim ĉelom.</s><s>Za razliku od nje Ivanova je naglašenog volumena i pokazuje naturalizam u izraţenim portretnim karakteristikama, što je ĉini bliţom ploĉi baruna Nikole Malakoczeya, nego onoj šenkoveĉkoj.</s><s>Statiĉnost i plošnost koja je prvenstveno izraţena u obradi glave lika na šenkoveĉkoj ploĉi, ukazuje da je ona ipak nastala ranije i to tijekom 16. stoljeća, te da je najvjerojatnije pripadala grofu Nikoli Zrinskom Sigetskom, ali ne moţemo sa sigurnošću odbaciti ni mogućnost da je pripadala njegovom sinu grofu Jurju IV.786 Tijekom arheoloških istraţivanja 1924. godine dokumentirana je i nadgrobna ploĉa baruna Vinka Kneţevića, vlasnika samostanskog kompleksa tijekom prve polovine 19. stoljeća, koji umire 1832. godine.</s><s>Ta ploĉa danas je naţalost izgubljena, pa nam je stoga bitan zapis o njoj, odnosno prijepis teksta sa ploĉe, koji je tada izradio Stjepan Szavits Nossan.787</s>
<s>Ploĉa je bila postavljena na boĉnu stranu zidane grobnice baruna Vinka Kneţevića u unutrašnjosti kapele svete Jelene, a tekst je glasio : 784 Ţena velikaša Franje Tahya bila je grofica Jelena Zrinski, sestra grofa Nikole Zrinskog Sigetskog.</s><s>Njegova nadgrobna ploĉa nalazi se danas u Muzeju seljaĉkih buna u Gornjoj Stubici, dok je ona grofa Gašpara Draškovića u ţupnoj crkvi Uznesenja Blaţene Djevice Marije u Bednji.</s><s>785 Nadgrobna ploĉa baruna Nikole I. Malakoczya danas se ĉuva u Lapidariju Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.</s><s>787 Tekst ploĉe zapisan je u Tumaĉu poloţajnom nacrtu, kojeg je izradio Stjepan Szavits Nossan 1924. godine (preslika, Dokumentacija AO MMĈ).</s><s>179</s>
<s>Natpis nadgrobne ploĉe baruna Vinka Kneţevića (tekst zapisao Stjepan Szavits Nossan 1924.g.) Tada je dokumentiran i natpis druge ploĉe koja se nalazila na gornjoj strani zidane grobnice baruna Vinka Kneţevića, koji nam je vaţan, jer je ta ploĉa samo fragmentarno pronaĊena u arheološkim istraţivanjima 1991. godine (KAT.</s><s>237).</s><s>Cjeloviti natpis na ploĉi glasi:</s>
<s>Obje ploĉe datiraju se u 1832. godinu, a na njima su se nalazili samo natpisi, te nije bilo nikakve druge dekoracije.</s><s>Prvu ploĉu dao je postaviti Vinkov sin Ive (Ivan) 29. oţujka, a drugu Vinkova supruga dva dana ranije.</s>
<s>Tijekom istraţivanja 1995. godine pronaĊena je jedna kamena ploĉa koja na sebi ima natpis AIIO DnI 1811, a uz njega je okomito s desne strane postavljen tekst Georg Palier, a ispod ime Andras.</s><s>Prvi dio teksta daje nam 1811. godinu, dok se ime Georg Palier najvjerojatnije odnosi na graditelja zidanog oltara koji je u vrijeme obitelji Kneţević izgraĊen u unutrašnjosti kapele svete Jelene.</s><s>Tekst na ovoj ploĉi je nevješto uklesan, za razliku od onih na ploĉama koje su se nalazile na grobnici Vinka Kneţevića.</s><s>Ulomci arhitektonske plastike pronaĊeni u istraţivanjima 1924. godine, nakon istraţivanja su deponirani u kriptu u unutrašnjosti kapele svete Jelene, koja je naknadno zapunjena zemljom i raznim drugim otpadnim materijalima.</s><s>Tijekom ĉišćenja kripte 1991. godine nije dokumentirano koji su fragmenti od tamo izvaĊeni.</s><s>Stoga se svi segmenti i ulomci arhitektonske plastike vode kao nalazi iz sustavnih istraţivanja 1990. do 2002. godine.</s><s>Tijekom tih istraţivanja pronaĊena su i tri takozvana „depoa gotiĉke graĊe,“ od kojih je prvi istraţen 1992. godine (struktura broj 82) i u njemu su pronaĊena 32 komada gotiĉkih elemenata (rebra, doprozornici, dovratnici, pete svoda, bifore i sliĉno), dok su druga dva pronaĊena 1996. godine (strukture broj 77 i 79).</s><s>Nije dokumentirano koliko su ulomaka sadrţavala, ali prema fotografijama vidimo da su 180</s>
<s>Na fotografijama se vidi da je kamena graĊa fragmentarno imala na sebi oĉuvano i do nekoliko slikanih slojeva, koji su većinom uklonjeni prilikom ĉišćenja.</s><s>PronaĊena arhitektonska plastika na ovom nalazištu nastaje u razliĉitim vremenskim periodima, a najstariji su i najbrojniji ulomci iz kasnosrednjovjekovnog razdoblja, koji pokazuju stilska obiljeţja gotike.</s>
<s>Najbrojniji su ulomci svodnih rebara, od kojih ĉak 50 pripada istom tipu, a to su svodna rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom (KAT.</s><s>271 - 321), dok je oĉuvan samo jedan ulomak svodnog rebra s dvije uţljebine i jednom trakom (KAT.</s><s>PronaĊene su i 3 geometrijske konzole jednostavne profilacije s rozetom na donjoj strani poligona (KAT.</s><s>325).</s><s>Na jednoj od njih dosta je nevješto urezan grb obitelji Celjski, što datira ove konzole u 15. stoljeće.</s>
<s>Tijekom istraţivanja pronaĊeno je i 6 ulomaka gotiĉkog portala jednostavne profilacije (KAT.</s><s>239 - 244), za koje ne moţemo biti sigurni da pripadaju istom portalu.789 Ovaj tip gore zašiljenog portala s jednostavnom profilacijom, sa torusom izmeĊu dvije dvostruke uţljebine, karakteristiĉan je za gotiĉki period.</s><s>PronaĊeno je i nekoliko ulomaka gotiĉkih prozora, od kojih su najzanimljiviji oni koji pripadaju biforama (KAT.</s><s>249 - 255).</s>
<s>Imamo i nekoliko ulomaka jednostavno profiliranih doprozornika (KAT.</s><s>256 - 258, 261, 263), te nekoliko segmenata i ulomaka gotiĉkih prozora sa skošenim rubom koji datiraju Sva kasnosrednjovjekovna arhitektonska plastika pronaĊena unutar ovog samostanskog sklopa fine je obrade, te iznimno visoke kvalitete, a stilskim obiljeţjima ukazuje na vješte majstore koji su poznavali suvremene tokove i dostignuća Petra Parlera i njegovog kruga.</s><s>Od kasnije graĊe treba spomenuti ulomke gore polukruţno završenih prozora (KAT.</s><s>245 - 248) koje okvirno moţemo datirati u 16. i 17. stoljeće.</s><s>Prema grafici objavljenoj 1752. godine (T.I. 2) vidimo da su se prozori sliĉnog oblikovanja nalazili na glavnom proĉelju samostanske crkve, te na boĉnoj kapeli, takozvanom mauzoleju obitelji Zrinski.</s><s>Temeljem dostupne dokumentacije numizmatiĉki nalazi, novĉići,791 pronaĊeni su u arheološkim istraţivanjima 1990, 1993, 1994 i 1995. godine.</s><s>Najstariji novĉić pronaĊen je 1990. godine (KAT.1), a nastaje u vrijeme kralja Ludovika I. (vladao izmeĊu 1342. i 1382. godine).</s><s>Za njega se na nekoliko mjesta navodi da je pronaĊen u grobu, ispod sklopljenih ruku pokojnika,792 ali temeljem fotografija s istraţivanja, jasno je da je taj novĉić pronaĊen kao dislociran nalaz, te kao takav ne moţe posluţiti za dataciju ukopa na tom dijelu nalazišta.</s><s>Uz taj novĉić na ovom nalazištu pronaĊeno ih je još 11, od kojih u 16. stoljeće datiramo novĉić kralja Rudolfa II. s ugarskim grbom na jednoj i sjedećim likom na drugoj strani (KAT.</s><s>2).</s><s>U isto stoljeće datiran je i posebno zanimljiv nalaz nirnberškog ţetona (KAT.</s><s>11), koji ima prikaz stilizirane kugle s kriţem na jednoj i šesterolatiĉnu rozetu na drugoj strani.</s>
<s>Jedan dosta oštećeni novĉić ima na sebi grb Ugarskog kraljevstva, a kako prikaz na drugoj strani i natpisne trake nisu ĉitki, okvirno se datira u 16/17. stoljeće (KAT.</s><s>10).</s><s>U 17. stoljeće moţemo datirati pet novĉića i to dva cara i kralja Ferdinanda II. (KAT.</s><s>3, 7) i jedan kralja Matije II. (KAT.4), te jako oštećeni pfening (KAT.</s><s>6) i oštećeni kreuzer s prikazom vladara u profilu na jednoj i dvoglavog orla na drugoj strani (KAT.</s><s>9).</s><s>Ostala tri novĉića datirana su u 18. stoljeće, s time da je najstariji od njih novĉić kralja Josipa I. iz 1706. godine (KAT.</s><s>8), zatim novĉić kralja Karla Albrechta iz 1730. godine (KAT.</s><s>5), dok je najmlaĊi novĉić Marije Terezije iz 1759. godine (KAT.</s><s>12).</s><s>Tijekom svih provedenih arheoloških istraţivanja pronaĊeno je ukupno 15 svetaĉkih medaljica793 (KAT.</s><s>14 - 28).</s><s>Prema stilskim karakteristikama i naĉinu obrade sve se mogu datirati u 17. i 18. stoljeće, odnosno u barokni period.</s><s>Prema dokumentaciji samo njih 5 pronaĊeno je kao dio grobnih cjelina (KAT.</s><s>18, 21, 22, 26, 27), dok su ostale pronaĊene dislocirane, odnosno van arheološkog konteksta.</s><s>Najĉešći su prikazi Blaţene Djevice Marije, Bogorodice s malim Kristom, Svete Obitelji, Kristove muke, te prikazi raznih svetaca.</s><s>Sve pronaĊene medaljice izraĊene su od bronce, osim jedne (KAT.</s><s>28), koja se sastoji od dva stakalca koja su bila priĉvršćena tankim bronĉanim okvirom, a izmeĊu stakalaca nalazila se sveta sliĉica.</s>
<s>Pomalo zaĉuĊuje što je na ovom nalazištu pronaĊeno samo 6 kriţića,794 od kojih su ĉetiri dvostruki kriţevi tipa caravaca (KAT.</s><s>29, 30, 31, 33), a dva su jednostruka i imaju krakove sa trolisnim završecima (KAT.</s><s>32, 34).</s><s>Oĉuvan je i jedan korpus Krista (KAT.</s><s>35) koji se izvorno mogao nalaziti na raspelu od drveta ili nekog drugog propadljivog materijala, ali je isto tako mogao biti dio lijesa pokojnika.</s><s>Svi pronaĊeni kriţevi mogu se datirati u 17. i 18. stoljeće, jer pokazuju barokne stilske odlike.</s>
<s>Tijekom istraţivanja pronaĊene su dvije relativno dobro oĉuvane krunice,795 od kojih jedna na svom završetku ima veću perlu izraĊenu od bjelokosti sa prikazom Krista sa trnovom krunom i mrtvaĉkom lubanjom, te bronĉanim stiliziranim kriţem na kraju (KAT.</s><s>36), dok druga završava sa dvije svetaĉke medaljice (KAT.</s><s>37).</s><s>Fragmentarno je oĉuvana još jedna krunica koja je imala perle izraĊene od drveta (KAT.</s><s>38), dok za ostale pronaĊene perle, zbog nepoznavanja uvjeta nalaza, ne moţemo sa sigurnošću reći da li su izvorno bile dio krunice ili ogrlice (KAT.</s><s>39, 41 - 43).</s><s>U dosadašnjim istraţivanjima sa sigurnošću se kao ogrlica mogu determinirati samo 54 staklene perle (KAT.</s><s>40).</s><s>Zanimljiv je nalaz oglavlja796 (KAT.</s><s>44) koje se sastoji od oko 400 perli bijele boje, a sluţilo je kao pokrivalo za glavu mlaĊe ţenske osobe.</s><s>U Muzeju MeĊimurja ĉuva se 6 prstena797 koji potjeĉu iz arheoloških istraţivanja na ovom nalazištu, a svi su naĊeni unutar grobnih cjelina i datirani u 17. i 18. stoljeće.</s><s>Za dva prstena (KAT.</s><s>45, 49) navedeno je da su pronaĊeni u grobu 17 i to u kampanji 1993/94. godine, a uvidom u izvješća, nacrte i fotografije moţemo zakljuĉiti da je ovaj grob istraţen 1994. godine, jer je u istraţivanjima 1993. godine otkriven samo jedan grob koji nigdje nije ucrtan, a naredne godine zapoĉelo se s novom numeracijom od broja 1, 793 O svetaĉkim medaljicama detaljnije u: VIDOVIĆ, J. (1997); KNEZ, D. (2001); AZINOVIĆ BEBEK, A. 797 O nalazima prstenja detaljnije u: VIDOVIĆ, J. (1997); RADIĆ, M. (2007); AZINOVIĆ BEBEK, A. 182</s>
<s>drugi.788 pa tako oba ta prstena pripadaju istoj grobnoj cjelini istraţenoj 1994. godine.</s><s>Oba su izraĊena od zlata i jednostavno ukrašena tehnikom rovašenja i udubljivanja, a imaju kvadratiĉna postolja za dragi kamen, od kojih je na prvome on jako oštećen, a na drugome je izgubljen.</s>
<s>Sliĉan je i zlatni prsten koji je na gornjem dijelu jednostavno ukrašen urezivanjem, dok je postolje za dragi kamen raskošnije ukrašeno dekoracijom u vidu arkada koje su ispunjene staklenom pastom, a u tom postolju se nalazi poludragi kamen crvene boje (KAT.</s><s>47).</s><s>PronaĊena su i dva prstena datirana u 17. stoljeće, od kojih jedan ima finu filigransku dekoraciju (KAT.</s><s>46), a drugi ukras u vidu pletenice (KAT.</s><s>48).</s><s>Zanimljiv je i prsten izveden u vidu putne brojanice koji se sastoji od dva dijela (KAT.</s><s>50).</s><s>Prvi dio završava peĉatnim dijelom s natpisom W, a drugi se sastoji od reţnjeva koji se mogu okretati oko dijela s natpisom.</s>
<s>Unutar grobnih cjelina pronaĊeno je i nekoliko tipova dugmadi.798 Tako imamo dugmad izraĊenu od isprepletene fine pozlaćene ţice (KAT.</s><s>51), okruglu dugmad s ispupĉenjima, koja je sluţila za zakopĉavanje obuće (KAT.</s><s>52), dugmad kugliĉaste forme s alkicama i cvjetnim motivom na tjemenu (KAT.</s><s>53), dugmad u obliku ţira (KAT.</s><s>54), dugmad od pletene bronĉane ţice (KAT.</s><s>55), jednostavnu dugmad kugliĉaste forme s alkicom (KAT.</s><s>59) i jednu olovnu kuglicu koja je determinirana kao dugme (KAT.</s><s>64).</s><s>Ova, ali i sva ostala pronaĊena dugmad datirana je u 17. i 18. stoljeće, osim one koja na gornjoj strani ima reljefno prikazan lik propetog lavića, koja se moţe datirati u 19. stoljeće (KAT.</s><s>62).</s><s>Od aplikacija treba istaknuti onu izraĊenu od prepletene ţice u formi cvjetova, okruglih aplika od zlatnog lima i ukrasne trake od zlatnog lima (KAT.</s><s>66), te bronĉane aplike kruţnog oblika sa upisanom kriţnom formom (KAT.</s><s>86), koje sve moţemo datirati u 17.</s><s>Sve pronaĊene ukrasne kopĉe navedene su kao dislocirani nalazi, ali prema fotografijama s istraţivanja, jasno se moţe vidjeti da su ukrasne kopĉe (KAT.</s><s>89) naĊene uz nogu pokojnika, što ih jasno determinira kao dio obuĉe, najvjerojatnije ĉizama.</s><s>Od ostalih kopĉi treba istaknuti ukrasne kopĉe u obliku dva nasuprotno postavljena cvijeta (KAT.</s><s>87), te one izvedene u formi dvopetljastih kopĉi s kukicama i ušicama (KAT.</s><s>88).799 Jednostavne karike u formi alkica raznih dimenzija pronaĊene su na više lokacija unutar nalazišta (KAT.</s><s>80, 81, 83), a najĉešće ih nalazimo na ţenskim košuljama, ali su sluţile i za priĉvršćivanje obuće (ĉizme).</s><s>PronaĊeno je i nekoliko većih karika nepoznate namjene Od pojasnih garnitura posebno se istiĉe pozlaćena pojasna garnitura dekorirana ornamentalnim ukrasom visoke kvalitete (KAT.</s><s>70), te ona izvedena u formi lanĉića (KAT.69).</s><s>U grobnim cjelinama pronaĊene su tri fragmentarno oĉuvane raskošnije izvedene pojasne kopĉe800 (KAT.</s><s>71 - 73).</s><s>Ostale pojasne kopĉe su jednostavne i Tijekom istraţivanja provedenih u periodu od 1990. do 2002. godine pronaĊena je veća koliĉina ulomaka stakla,801 pa tako imamo fragmente raznih boĉica koje okvirno moţemo datirati u period izmeĊu 15. i 20. stoljeća (KAT.</s><s>118 - 139), jedan dekorirani ĉep (KAT.</s><s>140), više tipova ĉaša (KAT.</s><s>141 - 149), po jedan ulomak staklene plitice (KAT.</s><s>151) i 183</s>
<s>drugi.788 zdjelice (KAT.</s><s>152), te dvije tintarnice (KAT.</s><s>116, 117).</s><s>Bogatstvo i raznolikost oblika svjedoĉi o naĉinu ţivota u ovom samostanskom sklopu sve vrijeme njegovog funkcioniranja kao samostana, ali i kasnije, kada je on transformiran u profani objekt.</s><s>PronaĊeni su i ulomci prozorskog stakla, s time da je stariji ulomak tipa okulus (KAT.</s><s>153), dok su mlaĊi ulomci jednostrukog prozorskog stakla (KAT.154).</s><s>O bogatstvu unutrašnjeg ureĊenja prostorija samostanskog sklopa svjedoĉe nam oĉuvani ulomci pećnjaka,802 koji su nekada bili integralni dio kaljevih peći.</s><s>Najstarijem tipu pripadaju pećnjaci s peći koja je na sebi imala prikazane anĊele štitonoše i viteške prikaze i to oni koji su kvalitetnije obrade (KAT.</s><s>178, 194 - 198, 202), dok su tek neznatno mlaĊi oni koji na sebi imaju iste motive, ali su slabije kvalitete u tretiranju motiva (KAT.</s><s>199 - 204).</s><s>Od kasnijih pećnjaka imamo one dekorirane vegetabilnim i geometrijskim motivima (KAT.</s><s>162 - 183, 188, 190, 191, 210), prikazima fantastiĉnih 189), grifona (KAT.</s><s>192), lavova (KAT.</s><s>193, 205) i prikazom glave anĊela kojem iz usta izlaze vegetabilne vitice (KAT.</s><s>207, 208, 209).</s><s>Oĉuvano je i nekoliko ulomaka pećnjaka s jednostavnom dekoracijom ili u potpunosti bez dekoracije (KAT.</s><s>211 - 220), te jedan ulomak s arhitektonskom dekoracijom (KAT.</s><s>218), koji pripadaju najmlaĊoj skupini pećnjaka s ovog nalazišta.</s><s>Od ostalih nalaza treba spomenuti ulomak relikvijara (KAT.</s><s>13), koji na jednoj strani ima dekoraciju s trakama koje su izvedene od malih kuglica, a tvore niše ispod kojih se nalaze razni likovi, dok je na drugoj strani prikaz crkvenog dostojanstvenika okruţenog anĊelima.</s>
<s>Zanimljivi su i nalazi koji su bili dio nošnje kao što su praporac (KAT.</s><s>65), rese sa Sliku i kvalitetu ţivota u samostanu ocrtavaju nam nalazi svakodnevnih uporabnih predmeta, kao što su bogato dekorirani okovi knjige (KAT.</s><s>93, 94),803 ulomak škara ulomci peĉata (KAT.</s><s>100, 101), zatvaraĉ molitvenika (KAT.</s><s>102), pinceta (KAT.</s><s>105), mogu se datirati u period od 16. do 19. stoljeća.</s><s>Tijekom istraţivanja pronaĊena je i veća koliĉina ţivotinjskih kostiju (KAT.</s><s>227), te ulomci gara koji su pronaĊeni u unutrašnjosti svetišta (KAT.</s><s>228).</s><s>Na kraju treba zakljuĉiti da se kao najstariji nalaz koji datira u 14. stoljeće moţe uzeti, unatoĉ dislociranom mjestu nalaza, ranije spomenuti novĉić Ludovika I. 184</s>
<s>U 14. i 15. stoljeće datiraju i nalazi ulomaka arhitektonske plastike svodnih rebara, peta svodova, konzola i portala, koji svjedoĉe o izgledu ovog kompleksa u gotiĉkom periodu.</s><s>Ne moţemo sa sigurnošću potvrditi njihov smještaj unutar samostanskog sklopa, ali najvjerojatnije je dio izvorno ipak stajao u samoj crkvi, ali postoji mogućnost da su pojedini ulomci bili uzidani i u neki segment samostanskog kompleksa.</s><s>Uz njih u gotiĉki period datirano je i nekoliko ulomaka pećnjaka, stakla i jedan kljuĉ.</s><s>Renesansnom periodu, koje u ovom kontekstu zauzima 16., te poĉetak 17. stoljeća, moţe se pripisati nekoliko ulomaka doprozornika, nekoliko novĉića, praporac, jednostavne pojasne kopĉe – preĊice, lokot, te ulomci stakla i pećnjaka.</s><s>Većina nalaza ipak je datirana u barokni period, odnosno u 17. i 18. stoljeće, dok samo pokoji nalaz potjeĉe iz 19. stoljeća, odnosno iz vremena kada je ovaj kompleks transformiran u profanu stambenu rezidenciju.</s><s>185</s>
<s>Ĉakoveĉki pavlinski samostanski kompleks posvećen Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima, kasnije posvećen svetoj Jeleni, do sada je djelomiĉno obraĊen preko objavljenih publikacija i izraĊene dokumentacije, no nigdje nije dana njegova cjelovita slika od osnutka do danas.</s><s>U ovoj disertaciji nastoji se interdisciplinarno, sagledavanjem ove problematike kroz više znanstvenih podruĉja, od povijesti, arheologije, arhitekture i povijesti umjetnosti, dati cjelovita slika samostana i ţivota u njemu.</s><s>To je omogućilo donošenje novih spoznaja i zakljuĉaka, temeljem izvršene analize sve dostupne literature, dokumentacije i materijalnih ostataka.</s>
<s>Ovaj pavlinski samostan djelovao je na podruĉju MeĊimurja u periodu od 1376. do 1786. godine, a utemeljen je na posjedu Varhel u neposrednoj blizini Ĉakovca.</s><s>Kroz ĉitav period svoga djelovanja bio je usko vezan uz Ĉakovec i njegove feudalne gospodare, koji su u pravilu bili i gospodari ĉitavog MeĊimurja.</s><s>Naziv šenkoveĉki pavlinski samostan nije povijesno toĉan, ali je pravilan utoliko što ocrtava današnju prostornu situaciju njegova smještaja.</s>
<s>Za bolje razumijevanje i dobivanje šire slike o ovom samostanskom kompleksu, u uvodnom dijelu dane su osnovne smjernice o njegovom geografskom smještaju i karakteristikama regije u kojoj nastaje i djeluje.</s><s>Nakon toga slijede saţeti pregledi osnovnih izvora i vaţnije literature.</s><s>Uvodno poglavlje sadrţi i nomenklaturu gradiva koja obuhvaća vaţnije osobe, pojmove i mjesta koji se spominju u tekstu, a navode se vezano uz ĉakoveĉki pavlinski samostan.</s><s>Na kraju uvodnog poglavlja dat je i popis kratica koje koreliraju sa tekstualnim dijelom.</s><s>Drugo poglavlje donosi razvoj pavlinskog reda u Hrvatskoj u periodu od 1244. do 1786. godine.</s><s>U njemu se daje saţeti prikaz utemeljenja ovog crkvenog reda u današnjoj MaĊarskoj, te njegovi poĉeci i razvoj na podruĉju današnje Hrvatske.</s><s>Ovdje se samostani geografski dijele na tri osnovne grupe i to slavonsku, hrvatsku i istarsku.</s><s>Ĉakoveĉki pavlinski samostan pripada slavonskoj grupi, koju odlikuje veći broj samostana, koji su uvelike stilski ujednaĉeni i odaju kvalitetu svoje izvedbe.</s><s>Kod ovih samostana prva faza pripada srednjovjekovnom, odnosno u sluĉaju ĉakoveĉkog samostana kasnosrednjovjekovnom periodu, dok je druga faza baroknih stilskih obiljeţja 186</s>
<s>ZAKLJUĈNA SPOZNAJA i datira u 17. i 18. stoljeće.</s><s>Naravno da svi ovi samostani nisu imali obje faze, jer se neki od njih brzo ukidaju, dok neki nastaju kasnije, ali ĉakoveĉki je samostan doţivio ovakvu stilsku transformaciju.</s>
<s>O srednjovjekovnom umjetniĉkom stvaralaštvu u pavlinskom okruţenju, govoreći o slikarstvu, kiparstvu i primijenjenoj umjetnosti, imamo jako malo podataka, jer nam se gotovo ništa od njega nije oĉuvalo, a najvrjedniji oĉuvani ciklus zidnog slikarstva kasnog 14. stoljeće nalazi se upravo u oĉuvanom svetištu crkve ĉakoveĉkog samostana.</s><s>Povijesni izvori, odnosno razni popisi inventara samostana iz razliĉitih vremenskih perioda daju nam samo kratki uvid u bogatstvo unutrašnjeg ureĊenja pavlinskih crkava u srednjovjekovnom razdoblju, kao i u brojne pokretnine koje je svaki pojedini samostan posjedovao.</s><s>Kako je upravo ova graĊa najpodloţnija promjenama, te uvjetovana promjenom ukusa vremena i umjetniĉkih strujanja, ni ne ĉudi slaba oĉuvanost te graĊe iz najstarijeg perioda.</s>
<s>Nakon stoljeća ratova i neprekidne vojne opasnosti, umjetniĉko je stvaralaštvo tijekom baroka doţivjelo procvat, o ĉemu svjedoĉe brojni primjeri datirani u 17. i 18. stoljeće.</s><s>U okvirima pavlinskog reda to se posebice uoĉava u slikarstvu, gdje treba istaknuti djelovanje Ivana Krstitelja Rangera i njegovog kruga, kroz koji je pavlinsko zidno slikarstvo postiglo svoj najviši doseg.</s><s>Na podruĉju MeĊimurja oĉuvan je njegov ciklus zidnih slika u današnjoj kapeli svetog Jeronima u Štrigovi, koja se gradi i ureĊuje u vrijeme kada je upravu nad njom imao ĉakoveĉki pavlinski samostan.</s><s>Iako je na podruĉju Hrvatske oĉuvan veći broj kiparskih ostvarenja koja nastaju za pavlinske sklopove, ipak se u tom dijelu umjetniĉkog stvaralaštva ne moţe jasno razluĉiti pojam „pavlinskog kiparstva.“</s>
<s>U samostanskoj svakodnevici vaţnu ulogu imale su i orgulje, koje nisu sluţile samo za bogosluţje, nego i za svakodnevni oficij.</s><s>Pavlini su sve do vremena ukinuća reda njegovali tradicionalno gregorijansko koralno pjevanje rimske crkve i nisu dopustili da u njega uĊe glazba skladana na svjetovni naĉin.</s><s>Od vrijedne pokretne graĊe samostanskih riznica malo nam se toga oĉuvalo, a najveći razlog tome svakako je naĉin na koji su samostani ukidani, a sva najvrjednija graĊa bila je odvezena u Budim.</s>
<s>Od osnutka, pa sve do ukinuća reda samostani su ĉuvali i svoje vrijedne arhive i biblioteke, a neki od najznaĉajnijih pavlinskih pisaca povijesti reda djelovali su upravo na podruĉju Hrvatske.</s>
<s>Pavlini su bili i nositelji obrazovanja, pa su tako vodili srednje i visoke škole u periodu od poĉetka 16. pa sve do kraja 18. stoljeća.</s><s>Na kraju poglavlja dat je kratki uvid u svakodnevni ţivot pavlinskih zajednica, koje su bile jasno ustrojene i posvećene šutnji, radu i molitvi.</s>
<s>U trećem poglavlju donose se sve poznate ĉinjenice o ĉakoveĉkom pavlinskom samostanu, od njegova osnutka do danas.</s><s>Za lakše snalaţenje na poĉetku se donosi kratki pregled povijesti MeĊimurja, odnosno daju se osnovne smjernice povijesti koje su utjecale na ţivot u samostanu.</s><s>Tu se uz osnovne dogaĊaje, te liĉnosti i obitelji, odnosno gospodare Ĉakovca i MeĊimurja, navode i podatci o administrativnoj pripadnosti MeĊimurja ţupaniji Zala, te crkvenoj pripadnosti Zagrebaĉkoj biskupiji.</s><s>Nakon toga slijede podatci o utemeljenju samostana, te njegovom djelovanju i znaĉaju.</s><s>Ovaj povijesni pregled koncipiran je prema oĉuvanom popisu spisa, koje je izradila i podijelila po tematskim cjelinama Dvorska komora prilikom ukinuća samostana.</s><s>Samostan je osnovao Stjepan II.</s><s>Lacković 1376. godine, a nakon što njegova obitelj gubi MeĊimurje, ono dolazi u vlasništvo obitelji Celjski, koja daruje samostanu selo Šenkovec.</s><s>Nakon toga Fridrik Lamberg poklanja samostanu selo Maĉkovec.</s><s>187</s>
<s>Sredinom 16. stoljeća MeĊimurje dobiva obitelj Zrinski, a to razdoblje najviše su obiljeţili brojni sukobi s pavlinskim samostanom, prvenstveno iz vjerskih razloga, jer su grofovi Zrinski prešli na protestantizam, no tu se nikako ne smije zanemariti i ona komponenta voĊena ekonomskim interesima.</s><s>To se izmeĊu ostalog moţe išĉitati i iz ĉinjenice da su se sporovi sa samostanom nastavili i dugo vremena nakon što su grofovi Zrinski formalno prestali biti protestanti.</s><s>Sliĉan odnos, isprepletan sukobima i sporovima samostan je imao i s obitelji Althan, koja posjeduje MeĊimurje tijekom 18. stoljeća.</s><s>Ĉakoveĉki samostan dobio je 1644. godine u posjed crkvu svetog Jeronima u Štrigovi, zajedno sa svim njezinim posjedima.</s><s>To je bio veći posjed, koji je kasnije još povećavan raznim darovanjima i kupnjama.</s>
<s>Samostan je još od kraja 15. stoljeća imao u svom posjedu mlin s ribnjakom i tri selišta na posjedu Kriţanec, te vinograd Zasad, koji je dobio od Kristofa Fadana Turanskog.</s><s>Treba napomenuti da je samostan tijekom stoljeća ušao u posjed brojnih vinograda, odnosno promontorija, koji su u prvo vrijeme bili mahom koncentrirani na podruĉju današnje općine Sveti Juraj na Bregu, ali kasnije ulaskom u posjed crkve svetog Jeronima, njihovi posjedi šire se i na okolicu Štrigove.</s><s>Vinogradi su stjecani oporukama, darovanjima, misnim zakladama i kupnjom.</s><s>Obitelj Zrinski oduzima samostanu 10 vinograda, za koje se navodi da samostanu pripadaju od njegova osnutka, a nakon gotovo sto godina voĊenja sporova, pavlini su se ih odrekli u zamjenu za 100 vjedara vina.</s>
<s>U posjedu samostana navodi se samo jedan mlin i to onaj ranije navedeni koji im daruje Kristof Fadan Turanski, ali su sredinom 18. stoljeća iznajmili još jedan mlin na Muri.</s><s>Posjedi ĉakoveĉkog samostana osim vinograda ukljuĉivali su i brojne šume i livade, a spor je nastao oko jedne livade preko Mure koju samostan dobiva kao misnu zakladu.</s><s>Naime, ona je obzirom da je njezin vlasnik umro bez potomaka morala pripasti vlastelinstvu Donja Lendava, a taj spor je riješen sporazumno, na naĉin da livada ostane samostanu, ali uz plaćanje zakupnine.</s>
<s>Samostan je stoljećima uţivao razne povlastice, prvenstveno one za trgovanje i to onu za nedjeljni trg pred samostanom, te povlasticu sajma na blagdan Svete Jelene, te u dane prije i poslije tog blagdana.</s><s>Te povlastice ukinuo im je grof Juraj IV.</s><s>Zrinski, ali su kasnije vraćene samostanu, od strane skrbnika njegovih unuka grofova Nikole i Petra.</s><s>Iste im opet oduzima grof Petar Zrinski, ali to je bilo privremenog karaktera.</s><s>Od ostalih povlastica samostana treba spomenuti i pravo na vinotoĉje, koje je povrijedio komorski upravitelj MeĊimurja krajem 17. stoljeća, kada je pred samostanom podigao krĉmu.</s>
<s>Do poĉetka 18. stoljeća samostan je već stekao pozamašnu imovinu, a znatan dio prihoda je osim od upravljanja vlastitom imovinom, dobiven i brojnim darovanjima, misnim zakladama i oporukama.</s><s>Potrebno je naglasiti i još jedan znaĉajan prihod samostana, a to su bile pozajmice plemićima, ali i obiĉnom puku.</s><s>Kamate koje je samostan od njih godišnje uprihodio ĉinile su znaĉajan udio u ukupnim samostanskim prihodima.</s><s>Zanimljiv je i podatak da je prilikom ukinuća samostana ukupna suma glavnica i kamata ĉak prelazila i procijenjenu vrijednost crkve i samostana sv. Jelene.</s><s>Za pavlinske samostane u Hrvatskoj bitna je 1700. godina, kada se odvajaju od Ugara, te osnivaju vlastitu Hrvatsko – njemaĉku pavlinsku provinciju.</s><s>Tu se kao problematiĉan 188</s>
<s>zabiljeţeno je 12 procesa. nametnuo upravo ĉakoveĉki pavlinski samostan, za koji su Ugari tvrdili da se nalazi na njihovom podruĉju, ali je u konaĉnici ipak dokazano da MeĊimurje pripada Hrvatskoj.</s><s>Najstariji oĉuvani popis inventara samostana datira u period oko 1500. godine, a u njemu je popisana pokretna imovina samostana koja je sluţila za liturgiju.</s><s>Netom prije ukinuća samostana, nastaje drugi oĉuvani popis inventara, koji je datiran u 1782. godinu.</s><s>Taj nam je popis znaĉajan jer se u njemu definira sva nepokretna i pokretna imovina koja je tada direktno pripadala samostanu, ali zbog naĉina na koji je ovaj samostan kasnije ukinut, ništa nam se od vrijedne pokretne graĊe nije oĉuvalo.</s><s>Nešto ranije, toĉnije 1739. godine zapoĉeto je pisanje oĉuvanog Urbara kmetova na posjedima Maĉkovec, Leskovec i Zasad, kojim su bile regulirane obaveze pavlinskih podanika prema samostanu.</s>
<s>Iz popisa redovnika iz 1770. godine doznajemo da je samostan imao 16 redovnika, što je relativno puno, jer je u pavlinskim samostanima obiĉno bilo samo 12 redovnika.</s><s>Samostan je ukinut dekretom cara i kralja Josipa II. 1786. godine, a tom je prigodom sastavljen i oĉuvani Zapisnik o ukinuću samostana, u kojem je detaljno opisan tijek i naĉin popisivanja i preuzimanja samostanske imovine.</s><s>U nešto više od ĉetiri i pol mjeseca popisana je sva pokretna i nepokretna samostanska imovina što je ukljuĉivalo crkvu u Šenkovcu i Štrigovi, samostan, gospodarske graĊevine, zgrade na svim posjedima, te sve pokretnine u njima.</s><s>Sve vrjednije otpremljeno je u Budim, a ostala pokretna imovina prodana je na draţbi.</s>
<s>Samostanske zgrade preuzima Dvorska komora, koja na neadekvatan naĉin upravlja njima, što dovodi do njihovog propadanja.</s><s>Barun Vinko Kneţević dobiva u posjed ovaj samostanski kompleks 1802. godine, te ga obnavlja, ali zbog dotrajalosti ruši crkvenu laĊu, zvonik i boĉnu kapelu, takozvani mauzolej obitelji Zrinski.</s>
<s>Nakon Kneţevića kompleks, sada dvorac, dobiva obitelj Feštetić, u ĉije vrijeme se on ruši, a ostaje jedino svetište samostanske crkve pretvoreno u kapelu svete Jelene, te jedna gospodarska graĊevina.</s>
<s>Nakon toga navodi se nekoliko vlasnika i korisnika, a danas je kapela s neposrednim okolišem u vlasništvu Muzeja MeĊimurja Ĉakovec.</s><s>O izgledu samostana u prvim stoljećima nemamo podataka, a pavlinski pisci opisuju ga tek od vremena poţara krajem 17. stoljeća, kada se sastojao od crkve, samostana, boĉne kapele heksagonalnog tlocrta i gospodarskih graĊevina, a o tome svjedoĉi i nekoliko oĉuvanih prikaza samostana.</s>
<s>Ovaj sklop prepoznat je kao iznimno vrijedan, pa su još 1924. godine na njemu provedena prva arheološka istraţivanja.</s><s>S radovima se tada stalo, ali se 1990. godine zapoĉelo s istraţivanjima i obnovom kapele.</s><s>U tim radovima u unutrašnjosti kapele, odnosno svetišta pavlinske crkve, pronaĊen je vrijedan gotiĉki oslik datiran na kraj 14. stoljeća.</s>
<s>Kapela je u potpunosti obnovljena, a ciklus gotiĉkih slika je prezentiran.</s><s>Paralelno s ovim radovima zapoĉelo se s arheološkim istraţivanjima najuţeg areala samostanskog sklopa.</s><s>U njima su u zoni temelja otkriveni crkvena laĊa i boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski, te veći dio samostanskog sklopa.</s><s>Kako graĊevinske faze razvoja samostanskog sklopa zbog slabe oĉuvanosti i brojnih pregradnji nisu bile u potpunosti definirane, tijekom 2011. i 2012. godine provedena su revizijska arheološka istraţivanja, koja treba i dalje nastaviti kako bismo dobili jasniju sliku za pravilnu prezentaciju ovog vrijednog samostanskog sklopa.</s><s>189</s>
<s>Treba još napomenuti da rezultati istraţivanja 1924. godine, te istraţivanja provedenih od 1990. do 2002. godine nisu nikad adekvatno valorizirani i determinirani, što dodatno oteţava pravilnu prezentaciju arheoloških struktura na terenu.</s><s>Ĉetvrto poglavlje donosi rezultate analitiĉke obrade povijesnih izvora, te se na poĉetku obraĊuje tekst zakladnice ĉakoveĉkog samostana i to ponajviše u dijelu koji se odnosi na meĊe darovanog posjeda.</s>
<s>UtvrĊeno je da posjed Varhel nije bio malen, a prostirao se oko samostanskog kompleksa i to na naĉin da je na jugu graniĉio s posjedom Ĉakovec, na zapadu je meĊa prolazila preko podruĉja toponimskog naziva Lonĉarske jame, na sjeveru je granica utvrĊena okvirno na liniji juţno od današnjeg naselja Brezje, dok je istoĉna granica išla istoĉno od današnje ceste Ĉakovec – Štrigova, te se sredinom današnjeg naselja Šenkovec spuštala natrag prema samostanu.</s><s>Danas se tu, kao vjerojatno i nekada, nalaze livade, šume i oranice, a prostor je ujedno i bogat vodom, što je zasigurno pri odabiru lokacije za izgradnju samostana bilo odluĉujuće.</s>
<s>Na povišenju sjeverno od samostana utvrĊeno je postojanje prapovijesnog i ranosrednjovjekovnog arheološkog nalazišta, što sugerira naseljenost ovog podruĉja i prije dolaska pavlina, a koje zasigurno moţemo povezati i s imenom samog posjeda, Varhel.</s>
<s>U prvim stoljećima, odnosno vrijeme velikaških obitelji Lacković, Celjski i Ernušt od druge polovine 14. do sredine 16. stoljeća, ĉakoveĉki pavlini posjedovali su crkvu i samostan koji su bili posvećeni Blaţenoj Djevici Mariji i svim svetima na posjedu Varhel, sela Šenkovec i Maĉkovec, mlin s ribnjakom na posjedu Kriţanec, vjerojatno selo Zasad, vinograd Zasad, tri selišta na posjedu Kriţanec, te najvjerojatnije vinograde Zasad, Markovĉinu, Ferkanovci, Pleškovec, Vuĉetinec (Bratovĉina), Lopatinec, Dragoslavec, Merhatovec, Prekopu i Bratski vrh.</s><s>U periodu izmeĊu 1505. i 1559. godine došlo je do promjene titulara samostana, te je on sada posvećen svetoj Jeleni, a zanimljivo je da se i stari i novi titular koriste još dugo vremena u ispravama i to zajedno ili pojedinaĉno.</s><s>Prvi spomen novog titulara nalazimo 1559. godine u vrijeme kada MeĊimurjem upravlja obitelj Zrinski, koja njime gospodari sve do kraja 17. stoljeća.</s>
<s>Uz ranije steĉene posjede, samostan je sredinom 17. stoljeća, odnosno nakon oduzimanja ranije navedenih vinograda, imao u vlasništvu selo Leskovec, vinograd u Malom Leskovcu, dva vinograda pod nazivom Švarc na brijegu Leskovec, vinograd Kljuĉar na brijegu Zasad, te još dva vinograda na brijegu Zasad, vinograd na brijegu Martinušec, dva vinograda Forgaĉ na brijegu Sveti Juraj u Lopatincu, vinograd na brijegu Vušinšćak, vinograd Rimšćak, vinograd Šafarsko, vinograd Raskriţje, vinograd Praporĉan, te vinograd na brijegu Vuĉetinec.</s>
<s>Posljednje razdoblje samostana obiljeţilo je vlasništvo obitelji Althan nad MeĊimurjem, a obuhvaća period 18. stoljeća.</s><s>Samostan je u svom vlasništvu i dalje imao posjed Varhel s ĉakoveĉkim samostanom u Šenkovcu, selo Šenkovec, selo Maĉkovec, selo Zasad, vinograd Zasad (najvjerojatnije vinograd Fadan), kapelu sv. Jeronima u Štrigovi s rezidencijom, selo Leskovec, vinograd u Malom Leskovcu, dva vinograda Švarc na brijegu Leskovec, vinograd Kljuĉar na brijegu Zasad i još dva vinograda na brijegu Zasad, vinograd na brijegu Martinušec, dva vinograda Forgaĉ u Svetom Jurju u Lopaticu, vinograd na brijegu Vušinšćak, vinograd Rimšćak, vinograd Šafarsko, vinograd Raskriţje, vinograd Praporĉan, vinograd Prekopa i vinograd na brijegu Vuĉetinec.</s><s>Zapisnik o ukinuću samostana 1786. godine navodi da se imovina samostana tada sastojala od ĉakoveĉkog samostana u Šenkovcu, te sela Šenkovec, Maĉkovec, Zasad i 190</s>
<s>Leskovec, zatim kapele sv. Jeronima u Štrigovi s rezidencijom i vinograda Rimšćak, Švarc, Falussy, Juraj, Forgaĉ, Fadan, Viniczaj i Tomaško.</s><s>Nakon ukinuća samostana, iz kojeg je sve vrijedno bilo otpremljeno u Budim ili prodano na draţbi, slijedile su godine kad je ĉitav kompleks postupno zapuštan bez ikakvih novih ulaganja.</s>
<s>Tijekom druge polovine 19. stoljeća vlasništvo nad posjedom Sveta Jelena preuzima obitelj Feštetić, a u njihovo vrijeme ruši se samostanski sklop.</s><s>Peto poglavlje donosi analizu materijalnih ostataka arhitekture, s time da se na poĉetku obraĊuju svi poznati i dostupni prikazi samostana, katastarski planovi i nacrti i to u kontekstu stvarnih nalaza iz arheoloških istraţivanja.</s><s>Nakon toga izvršena je analiza svih pronaĊenih i postojećih struktura, koje su sve numerirane i izmjerene, te je data njihova pronaĊena visina, prema postojećim nacrtima.</s><s>Ukupno su determinirane 144 strukture, koje su zatim numerirane na grafiĉkom prikazu radi lakšeg snalaţenja.</s>
<s>Slijedi analiza pojedinih cjelina samostanskog sklopa, pa su tako zasebno obraĊeni svetište samostanske crkve, odnosno kapela svete Jelene, crkvena laĊa, boĉna kapela heksagonalnog tlocrta, takozvani mauzolej obitelji Zrinski, istoĉno samostansko krilo, sakristija, zapadno samostansko krilo, zvonik, sjeverno samostansko krilo, juţni hodnik samostana, klaustar, gospodarske graĊevine i ogradni zid kompleksa, odnosno njegov okoliš.</s>
<s>Nakon toga obraĊeni su ukopi unutar samostanskog kompleksa, te je zakljuĉeno da su do sada pronaĊena 103 ukopa, te veća koliĉina dislociranih kostiju koje nije bilo moguće pobliţe odrediti.</s>
<s>Najstariji nalaz je novĉić Ludovika I. koji datira u 14. stoljeće, a 14. i 15. stoljeću pripisuju se i nalazi ulomaka arhitektonske plastike.</s><s>Uz njih u gotiĉki period datira i nekoliko ulomaka pećnjaka, stakla i jedan kljuĉ.</s><s>Renesansnom periodu, koje u ovom kontekstu zauzima 16., te poĉetak 17. stoljeća, moţe se pripisati nekoliko ulomaka doprozornika, nekoliko novĉića, praporac, jednostavne pojasne kopĉe – preĊice, lokot, te ulomci stakla i pećnjaka.</s><s>Većina nalaza ipak je datirana u barokni period, odnosno u 17. i 18. stoljeće, dok samo pokoji nalaz potjeĉe iz 19. stoljeća.</s>
<s>O osnutku ĉakoveĉkog samostana, obzirnom na oĉuvane povijesne izvore, nemamo nikakvih dvojbi.</s><s>Vrijeme izgradnje crkve i samostana uslijedilo je ubrzo nakon njegova utemeljenja, mada tu ne smijemo iskljuĉiti ni mogućnost da je dio samostanskog kompleksa već bio izgraĊen prilikom dolaska redovnika.</s><s>Kako je već navedeno postoje dvojbe koji dio samostana je bio izgraĊen već u vrijeme obitelji Lacković.</s><s>Temeljem provedenih konzervatorsko – restauratorskih istraţivanja u unutrašnjosti današnje kapele svete Jelene utvrĊeno je da i stariji i mlaĊi zidni oslik nastaju u tom periodu, što nam govori da su crkveno svetište, ali najvjerojatnije i crkvena laĊa bili izgraĊeni i oslikani već u vrijeme obitelji Lacković.</s><s>191</s>
<s>Mnogo je problematiĉnije takvo odreĊenje za samostanski sklop, koji nam se oĉuvao u arheološkom sloju.</s><s>Analizom svih dostupnih podataka tu se mogu razdvojiti samo dvije osnovne graĊevinske faze, koje naţalost zbog niske razine oĉuvanosti struktura moţemo odrediti kao stariju i mlaĊu.</s>
<s>Starija faza najvjerojatnije pripada vremenu prije barokizacije objekta, moţda ĉak djelomiĉno i kasnosrednjovjekovnom periodu, dok se mlaĊa moţe pripisati baroknoj pregradnji, ako u obzir uzmemo mogućnost da obitelj Kneţević nije poduzimala veće graĊevinske zahvate na samostanskom kompleksu tijekom 19. stoljeća (T.XXXIII. 1, 2, Kapela svete Jelene, odnosno svetište nekadašnje samostanske crkve ima poligonalni zakljuĉak, a oĉuvani kasnosrednjovjekovni ciklus oslika u njezinoj unutrašnjosti najbolji je svjedok bogatstva i umjetniĉkih dostignuća koja su primijenjena kod ureĊenja ovog samostanskog sklopa već u prvo vrijeme njegova djelovanja.</s><s>Ovakva razina umjetniĉkog stvaralaštva zasigurno je korištena i u drugim dijelovima samostanskog kompleksa, ali naţalost taj segment danas je trajno izgubljen. u punoj visini, a gotiĉki prozori nalazili su se na zidovima broj 4, 5 i 6 (T.XIX. 4 - 6; T.XXVII. 7), dok sjeverni zid svetišta, zid broj 2 (T.XIX. 2) nije imao prozore, nego vrata koja su vodila u sakristiju, odnosno u istoĉno samostansko krilo.</s><s>U unutrašnjosti svetišta uz vrijedan zidni oslik oĉuvane su i prezentirane gotiĉka sedilija i niša za ampule.</s>
<s>Danas se na vanjštini svetišta, odnosno kapele svete Jelene, nalazi šest kontrafora, dok je sedmi oĉuvan u arheološkom sloju.</s><s>MeĊutim, kao oĉuvane kasnosrednjovjekovne kontrafore moţemo sa sigurnišću definirati one pod brojem 11, 12 i 13 (T.XIX. 11 - 13).</s><s>U zapadnom dijelu unutrašnjosti svetišta oĉuvana je grobnica zidana opekom (T.XIX. 22; T.XXI. 2, 3), koju treba datirati u barokni period, a u tom razdoblju povisuju se i svodovi u svetištu, te najvjerojatnije nastaje temelj potkoviĉastog tlocrta koji je nosio barokni oltar.</s>
<s>Poĉetkom 19. stoljeća zatvara se svetište na zapadnoj strani zidom broj 1 (T.XIX. 1), te nastaje zidani oltar u zakljuĉku svetišta (T.VII. 1(1)), koji je datiran u 1811. godinu.</s><s>Kasnosrednjovjekovna crkvena laĊa bila je jednobrodna i definirana strukturama broj 28, 29 i 60 (T.XIX. 28, 29, 60), a kasnije se u barokizaciji objekta produljuje prema zapadu za jedan travej, ĉime njezin zapadni zid postaje struktura broj 34 (T.XIX. 34).</s><s>Uz vanjsko lice juţnog zida laĊe pronaĊeni su kontrafori broj 30, 31, 32 i 33 (T.XIX. 30 33).</s><s>Ti kontrafori zasigurno nisu bili dio prvobitne konstrukcije crkvene laĊe, ali njihova precizna datacija nije moguća.</s>
<s>U unutrašnjosti laĊe zanimljiva je struktura broj 38 (T.XIX. 38; T.XXIII. 1) koja je najvjerojatnije oploĉenje boĉnog oltara koji je stajao u jugoistoĉnom uglu crkvene laĊe, a koji je uklonjen kako bi se boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski spojio sa crkvom.</s>
<s>Sjeverno, uz današnji zapadni zid kapele svete Jelene nalaze se strukture broj 36 i 37 (T.XIX. 36, 37) za koje moţemo pretpostaviti da su ostaci temelja nekadašnje stube, koja je odreĊivala prijelaz svetišta u crkvenu laĊu.</s><s>Od struktura pronaĊenih u unutrašnjosti laĊe treba spomenuti i kasnosrednjovjekovno oploĉenje oltara uz juţni zid laĊe, struktura broj 39 (T.XIX. 39; T.XXII. 4), te jednu dvostruku zidanu grobnicu, za koju moţemo samo pretpostaviti da je starija, a oznaĉena Boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski graĊevina je heksagonalnog tlocrta, a 192</s>
<s>kompleksa samostanske crkve, na spoju sa svetištem.</s><s>Sjevernom je stranom bila prislonjena uz zid laĊe, a prema prikazu koji je objavljen 1752. godine pokazuje renesansna stilska obiljeţja (T.I. 2).</s><s>Sastojala se od dva vertikalno odijeljena prostora, kapele koja je korelirala sa crkvenom laĊom i kripte ispod nje.</s>
<s>Samostanski sklop bio je formiran sjeverno uz crkvu, a saĉinjavala su ga tri samostanska krila i hodnik na ĉetvrtoj strani.</s><s>Klaustar je sa sve ĉetiri strane bio okruţen hodnikom, koji je omogućavao nesmetanu komunikaciju unutar samostana.</s><s>U istoĉnom samostanskom krilu temeljem oĉuvanih ostataka i sve dostupne dokumentacije, moţemo razluĉiti barem dvije veće graĊevinske faze, koje moţemo determinirati kao stariju i mlaĊu.</s>
<s>Starijoj fazi izgradnje pripadaju strukture broj 85, 136, 137 (T.XIX. 85, 136, 137), a 3(72)).</s><s>Šteta što nije potvrĊen stariji vanjski istoĉni zid ovog krila, što nam oteţava dobivanje preciznije slike volumena ĉitavog kompleksa, ali zasigurno je on morao biti okvirno u liniji izmeĊu kontrafora broj 9 i 10 (T.XIX. 9, 10).</s><s>MlaĊoj graĊevinskoj fazi pripadaju strukture broj 61, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, sakristija, koja je prvobitno zasigurno bila manjih dimenzija, te prostorno definirana morala je završavati okvirno u liniji kontrafora broj 9 (T.XIX. 9).</s><s>Kasnije se proširuje Zapadno samostansko krilo je najbolje oĉuvano, te je u njemu utvrĊena razina funkcioniranja mlaĊe graĊevinske faze, koja je odreĊena pronaĊenim oploĉenjima unutar prostorija, koja variraju od 171,81 do 171,68 metara.</s><s>Ono nije ĉitavo istraţeno, a u istraţenom dijelu utvrĊen je njegov krajnji istoĉni zid odreĊen strukturama broj 100 i 106 vanjski zapadni zid danas nalazi ispod prometnice.</s><s>Unutar ovog krila definirano je više prostorija koje su bile odvojene popreĉnim zidovima, 113, 115, 117).</s><s>Ovakav tlocrtni raspored uvelike potvrĊuje nacrt samostana koji je oko 1888. godine izradio Ivan Ádám (T.III. 2), te dokumentira posljednju fazu samostana, a najvjerojatnije on u velikoj mjeri odgovara i stanju ovog samostanskog krila u baroknom periodu.</s>
<s>Temeljem oĉuvanih povijesnih prikaza samostana i skice tlocrta s dimenzijama koju je izradio Imre Gózon, moţemo zakljuĉiti da je ovaj samostanski sklop sigurno imao zvonik u baroknom periodu, a moţda ĉak i u ranijoj graĊevinskoj fazi.</s><s>Prema svim dostupnim podatcima on se morao nalaziti na spoju zapadnog i juţnog samostanskog hodnika, a potvrĊen je jedino u proširenju zida broj 95 i vjerojatno u temelju broj 93 (T.XIX. 95, Sjeverno krilo samostana do sada je samo djelomiĉno istraţeno, jer se njegov produţetak prema sjeveru nalazi na parceli koja je u privatnom vlasništvu, te nije bilo moguće izvršiti istraţivanja na tom dijelu.</s><s>Do sada su kao zidovi starije graĊevinske faze ovog samostanskog krila prepoznate strukture 124, 125, 143, te 123 (T.XIX. 124, 125, 143, Juţni hodnik samostanskog sklopa nalazio se uz sjeverni zid crkvene laĊe.</s><s>On je najvjerojatnije potvrĊen u strukturi broj 87 (T.XIX. 87), a njegovu sjevernu vanjsku liniju definira oploĉenje od batude, struktura broj 88 (T.XIX. 88).</s><s>U starijoj, ali i u 193</s>
<s>kompleksa mlaĊoj graĊevinskoj fazi na ovoj lokaciji zasigurno se nalazio juţni hodnik samostana, s time da je u mlaĊoj, zbog proširenja klaustra, on produljen prema istoku.</s><s>Klaustar je sa sve ĉetiri strane bio okruţen hodnikom, a temeljem analize pronaĊenih struktura utvrĊene su njegove dvije graĊevinske faze.</s><s>U starijoj fazi bio je manjih dimenzija, a pretpostavlja se da su ga definirale strukture povećan i definiran strukturama broj 77 i 78 na istoĉnoj strani, strukturom 87 na juţnoj, te strukturom broj 104 na zapadnoj strani (T.XIX. 77, 78, 87, 104).</s><s>Sjeverni zid klaustra ove faze vjerojatno treba traţiti sjeverno od prostora koji je bio obuhvaćen arheološkim istraţivanjima, ali postoji mogućnost da je on odreĊen strukturom broj 124 (T.XIX. 124; MlaĊoj fazi zasigurno pripada i zdenac, struktura broj 126 (T.XIX. 126), dok starijoj pripada oploĉenje od batude postavljeno uz zidove klaustra, koje ĉine strukture 88, 91 i Ĉitav samostanski sklop bio je okruţen ogradom, a unutar nje nalazili su se crkva, samostan, boĉna kapela, takozvani mauzolej obitelji Zrinski, veći broj gospodarskih graĊevina i vrtovi.</s>
<s>Van ograĊenog prostora bio je samo podrum koji se nalazio na povišenju sjeverno od samostana i koji je zasigurno sluţio za ĉuvanje vina, jer niti jedna od istraţenih struktura samostana nije imala podrum.</s>
<s>6.2.</s><s>Mogućnosti i dopune prezentacije kompleksa Znaĉaj i vrijednost ovog samostanskog kompleksa zasluţuju adekvatnu, znanstveno utemeljenu i primjerenu prezentaciju, koja će doprinijeti njegovoj popularizaciji u širim razmjerima, ĉime će se lokalno stanovništvo, ali i šira regija bolje upoznati sa svojom vlastitom baštinom.</s>
<s>Ĉinjenica je da velik dio javnosti nema nikakve spoznaje o ovom kompleksu, a ponekad i onaj dio koji bi morao biti upoznat sa ĉinjenicom da je kapela zapravo svetište samostanske crkve i jedini nadzemni ostatak pavlinskog samostanskog kompleksa, istu percipira samo kao samostojeću kapelu.</s>
<s>Današnje stanje nalazišta nije adekvatno njegovom znaĉaju, kapela je sa svojim vrijednim kasnosrednjovjekovnim oslikom utopljena u naglašenu suvremenu izgradnju, mauzolej je nadgraĊen privremenom i zaista neprimjerenom nadstrešnicom, arheološke strukture su zatrpane, a ĉitav kompleks zatvoren je za posjetitelje.</s><s>Muzej MeĊimurja kao vlasnik zaista ĉini sve u skladu sa svojim skromnim mogućnostima, te barem redovito odrţava okoliš kapele, ali to ni pribliţno nije ono što bi bio neki minimum za ovako znaĉajan kompleks.</s><s>Kao zakljuĉak ovog rada potrebno je definirati i mogućnosti prezentacije samostanskog sklopa in situ.</s><s>Jedini sigurno definirani parametar je svetište samostanske crkve koje je u potpunosti istraţeno i prezentirano, te nije moguće vršiti nikakve dodatne intervencije na njemu.</s><s>Ono je, sa svojim vrijednim kasnosrednjovjekovnim oslikom oĉuvanim i prezentiranim u unutrašnjosti, glavni revitalizacijski faktor budućeg arheološkog parka.</s><s>U svetištu je prikazana sva slojevitost izgradnje, pa tako uz gotiĉke zidove i oslik imamo ostavljene barokne svodove i oploĉenje, kao i ulomak oslika iz 19. stoljeća.</s><s>Smatramo da je i za ostatak samostanskog sklopa kod promišljanja najbolje prezentacije potrebno zadrţati taj princip.</s>
<s>Naime, zbog slabe oĉuvanosti arheoloških struktura, posebice kod samostana, nije moguće vraćanje najstarije graĊevinske faze, a u konaĉnici za time nema ni potrebe, jer 194</s>
<s>kompleksa je u prezentaciju potrebno ukljuĉiti i boĉnu kapelu, koja nastaje u zasebnoj graĊevinskoj Dakle, prijedlog je da se prikaţe slojevitost ovog samostanskog kompleksa, ali ne na naĉin da se prikazuju sve pronaĊene strukture, jer bi to zasigurno dovelo do opterećenja prostora ĉime bi on postao neĉitak, a posjetitelji bi se nepotrebno zbunjivali.</s><s>One se mogu prikazati na popratnim info tablama i eventualnim idealnim rekonstrukcijama, ĉime će se struĉnoj publici pruţiti sve informacije o ovom arheološkom nalazištu.</s><s>Kako su sve arheološke strukture gotovo u pravilu pronaĊene u zoni temelja, bilo koji vid njihove prezentacije osim one u parternoj zoni nije prihvatljiv, jer nemamo nikakvih podataka o visinama, rasporedima i dimenzijama komunikacija izmeĊu prostorija, a da ni ne ulazimo u nemogućnosti rekonstrukcija koje bi ukljuĉivale prezentacije prozora i neke sliĉne intervencije.</s>
<s>Temeljem uvrijeţenih pravila konzervatorske struke za bilo kakve rekonstrukcije, restitucije ili izvoĊenja faksimila graĊevina ili njihovih pojedinih dijelova, potrebno je spoznati sve relevantne parametre, te imati jedan suodnos stvarnih nalaza, odnosno materijalnih ostataka i ostalih poznatih elemenata, kao što su naprimjer povijesni prikazi ili nacrti.</s>
<s>Kod prezentacije kompleksa potrebno je uzeti u obzir i njegov današnji devastirani okoliš, te ĉinjenicu da sjeverno samostansko krilo nije istraţeno i da se danas nalazi na parceli s kućom koja je u privatnom vlasništvu, te da ga u dogledno vrijeme neće biti moguće ni istraţiti ni prezentirati.</s>
<s>Ovo arheološko nalazište prezentirat će se u formi arheološkog parka na otvorenom, te je prije projektiranja popratnih sadrţaja potrebno utvrditi stvarne potrebe vlasnika, odnosno Muzeja MeĊimurja.</s>
<s>Tu svakako treba uzeti u obzir skuĉen prostor koji je danas dostupan za prezentaciju, te planirati samo jedan osnovni objekt manjih dimenzija koji bi sluţio za prodaju ulaznica i eventualno kao suvenirnica, dok se ostali popratni sadrţaji mogu planirati tek nakon otkupa neke od okolnih parcela, bilo one rubne sjeverne, bilo neke od onih koje na jugu dijele ovaj kompleks od prometnice uz današnju crkvu i školu.</s><s>Dodatno je potrebno napomenuti da je ovaj osnovni objekt potrebno planirati na dijelu na kojem nemamo oĉuvane arheološke strukture.</s>
<s>To su osnovne smjernice za prezentaciju ovog samostanskog sklopa, koje odabrani projektant mora uzeti u obzir, a sve dodatne detalje i eventualne probleme kod projektiranja potrebno je dogovoriti i definirati s vlasnikom i konzervatorskom sluţbom.</s><s>Kako je dakle svetište samostanske crkve, odnosno kapela svete Jelene, ranije definirano i prezentirano, budući projekt prezentacije uvaţit će ga u postojećoj formi.</s><s>Crkvena laĊa oĉuvana je u zoni temelja, ali je potrebno napomenuti da njezin sjeverni zid nije pronaĊen u arheološkim istraţivanjima, što otvara pitanje njegove prezentacije.</s><s>On je svakako bitan za poimanje volumena crkvene laĊe i njezinu ĉitkost u prostoru, te ga je, ako je to moguće, potrebno prezentirati.</s><s>Prema zapisima voditelja arheoloških istraţivanja provedenih od 1990. do 2002. godine on je tada otkriven u negativu, odnosno pronaĊen je trag ţbuke koji ga definira.</s><s>MeĊutim, ovdje treba uzeti u obzir i istraţivanja provedena 1924. godine, kada su otkriveni pilastri u unutrašnjosti laĊe uz njezin sjeverni zid, koji su dokumentirani, te jasno definiraju unutrašnju liniju tog zida.</s><s>Ti pilastri su tada u većoj mjeri rastavljeni kako bi se iz njih izvadile spolije, ali i u istraţivanjima 1993. i 1994. godine pronaĊena su dva pilastra, strukture broj 42 i 43 (T.XIX. 42, 43), koji nam jasno pokazuju unutarnju liniju sjevernog zida laĊe.</s>
<s>Kako se radi o strukturi koja definira stariji, kasnosrednjovjekovni prostor, za odreĊivanje debljine zida prilikom prezentacije, kao komparativni materijal mogu posluţiti strukture broj 28 i 29 (T.XIX. 28, 29), koje su bile dio iste cjeline i produkt istog graĊevinskog zahvata.</s>
<s>Sada se otvara pitanje da li na terenu prezentirati samo kasnosrednjovjekovnu laĊu ili i njezino proširenje prema zapadu, jer naĉelno postoje opravdani razlozi i za jedan i za drugi pristup.</s>
<s>Obzirom na ranije utvrĊeni princip koji prikazuje slojevitost gradnje i kontrafore uz juţni zid laĊe za koje nemamo utvrĊeno preciznije vrijeme nastanka, smatramo da je najuputnije da se prikaţe i jedna i druga faza, s napomenom da se zid broj 29 (T.XIX. 29) izvede drugaĉije, te da njegova konaĉna visina bude nešto niţa od ostalih zidova laĊe, kako se on ne bi pogrešno ĉitao na terenu kao zid predvorja crkvene laĊe, jer on to nikada i nije bio.</s><s>Ne treba ga se ĉak ni izvesti u punoj duljini, već je dovoljno da se zadrţi u pronaĊenoj formi, jer on ovdje samo naznaĉuje izvorni prostor laĊe.</s><s>Na vanjštini je potrebno prezentirati sve pronaĊene kontrafore uz juţni zid laĊe, jer su oni jasno definirali juţno proĉelje još u baroknom periodu.</s><s>Zbog veće razlike u visinama izmeĊu kasnosrednjovjekovnog oploĉenja, koje je okvirno definirano oploĉenjem gotiĉkog oltara na koti 171,21 metar i u naravi je nešto niţe od njega i baroknog oploĉenja utvrĊenog okvirno na koti 171,94 metra, potrebno je odrediti razinu hodne površine u crkvenoj laĊi.</s>
<s>Kako u laĊi imamo oploĉenje gotiĉkog oltara, bilo bi dobro da se kota terena vrati na stariju razinu.</s><s>MeĊutim, tu nastaju problemi kako izvesti komunikaciju s drugim funkcionalnim cjelinama ovog sklopa i kako pomiriti kasnije intervencije na svetištu, toĉnije kontrafore na njegovom zapadnom proĉelju, s novonastalom situacijom.</s><s>Naime, visina praga današnjeg ulaza u svetište je na koti 172,44 metra, oploĉenje u svetištu izvedeno je na koti 172,14 metara, zidovi boĉne kapele na spoju s laĊom su okvirno na koti 171,76 metara, a oploĉenje u zapadnom krilu varira od 171,68 do 171,80 metara.</s>
<s>Dodatno, u unutrašnjosti laĊe imamo strukture koje bi bilo potrebno ukloniti da se spusti kota terena na kasnosrednjovjekovnu razinu, a to su strukture broj 36, 37 i 38 (T.XIX. 36, Tu je i pitanje kontrafora na zapadnom zidu svetišta, koji nastaju u 19. stoljeću i zadana su forma, a postavljeni su dijagonalno u odnosu na laĊu.</s><s>Spuštanje kote terena u laĊi osim što bi zahtijevalo dodatno rješenje njihove statike, u sluĉaju veće visinske razlike narušilo bi i jasnu vizualnu percepciju spoja laĊe i svetišta, jer bi oni djelomiĉno ostali „u zraku,“ obzirom da se primjerice juţni zid laĊe djelomiĉno podvlaĉi pod juţni kontrafor, dok ostatak kontrafora nije tako duboko temeljen.</s><s>Zbog svega navedenog najbolje je rješenje da se u laĊi hodna površina odredi okvirno na koti pronaĊenog baroknog oploĉenja, kako bi se lakše postiglo jedinstvo ĉitavog prostora, te kako bi smo izbjegli veće visinske razlike izmeĊu pojedinih funkcionalnih cjelina samostanskog sklopa.</s>
<s>Opravdanost ovakvog pristupa, osim što u tehniĉkom smislu olakšava izvedbu ĉitavog prostora je i u ĉinjenici, da je barokno oploĉenje izvedeno u svetištu, ĉime se ta dva prostora objedinjuju, te u tome što je i laĊa svojom duljinom prezentirana u baroknoj formi.</s>
<s>Boĉna kapela heksagonalnog tlocrta, takozvani mauzolej obitelji Zrinski, oĉuvana je danas u zoni temelja, te je i nju uputno prezentirati parterno, jer za drugaĉiji pristup nemamo dovoljno elemenata.</s>
<s>Ona se izvorno sastojala od dva prostora, kripte i kapele iznad nje, ali na ţalost o kapeli nemamo nikakvih relevantnih podataka, jer nije toĉno utvrĊena razina njezina oploĉenja, pa se u ovom sluĉaju moţe prezentirati samo kripta.</s><s>Obzirom na jaku memoriju na obitelj Zrinski u MeĊimurju, te ĉinjenici da je ova kripta sluţila za pokop ĉlanova te obitelji, budući projektant morat će osmisliti neku nadgradnju ovog prostora, kako bi se naglasio znaĉaj ovog mjesta.</s><s>Ta nadgradnja morala bi biti riješena u suvremenim materijalima i dati jedan novi moderan izriĉaj, bez nuţnih reminescencija na oblikovanje i volumen nekadašnje kapele.</s><s>Naime, njezin izvorni volumen u kontekstu ĉitavog samostanskog sklopa bio je dobro uklopljen, ali sada kada na terenu imamo oĉuvano samo svetište samostanske crkve, on bi bio izrazito prenaglašen, te bi se kao takav nametnuo i nepotrebno bi narušio sklad i koncepciju budućeg arheološkog parka.</s>
<s>TakoĊer, oblikovanje i koncept te nadgradnje mora pratiti i stilski ujednaĉiti ĉitav budući arheološki park, jer će i drugi dijelovi zahtijevati izvedbe odreĊenih nadgradnji, obzirom da je većina arheoloških struktura izvedena u opeci, koja zbog postojećih vremenskih uvjeta nije najprikladnija za prezentaciju na otvorenom.</s><s>Visina prezentiranih zidova boĉne kapele morat će se odrediti naknadno, jer se prema fotografijama jasno vidi da su oni na spoju s laĊom i to kod juţnog kontrafora zapadnog proĉelja kapele viši u odnosu na ostale.</s><s>Buduću visinu potrebno je odrediti prema najvišoj oĉuvanoj visini.</s>
<s>U unutrašnjosti kripte se zadrţavaju zidovi koji su nosili meĊukatnu konstrukciju, a njihova prezentirana visina se odreĊuje na isti naĉin.</s><s>Kota u unutrašnjosti kripte odreĊuje se prema visini pronaĊene podnice, za koju je voditelj istraţivanja 1996. godine zapisao da je okvirno 1,5 metar od hodne površine, što je u naravi okvirno na koti 170,30 metara.</s><s>Budući projektant morat će riješiti i ulaz u kriptu i to iz prostora laĊe.</s><s>Kako se ne bi oštećivale izvorne strukture, najuputnije rješenje je izvesti pristupne stube, takoĊer od nekog suvremenog i laganog materijala, a njihovo oblikovanje potrebno je ujednaĉiti s nadgradnjom boĉne kapele.</s>
<s>Samostan je u ovoj fazi istraţenosti kompleksa zapravo najproblematiĉniji za prezentaciju, jer osim što su njegove strukture jako slabo oĉuvane, tu je i ĉinjenica da nije u cijelosti istraţen, što zbog neriješenog vlasništva, što zbog toga što se dio zapadnog krila samostana proteţe ispod današnje prometnice.</s><s>To otvara pitanje opravdanosti njegove prezentacije u ovoj fazi.</s><s>No, potrebno je napomenuti da je upitno kada će uopće biti moguće zapoĉeti s istraţivanjima van danas zadanih prostornih gabarita, pa stoga smatramo da je sada najbolje prezentirati ono što je istraţeno (nakon provedenih dodatnih revizijskih arheoloških istraţivanja), a kasnije se ta prezentacija moţe proširivati i nadopunjavati novim spoznajama.</s><s>Kako su u istraţenom dijelu samostanskog sklopa definirane dvije graĊevinske faze, najuputnije rješenje je prezentacija mlaĊe faze, jer za stariju imamo jako malo podataka, stoga će ovaj prijedlog prezentacije biti baziran na tome.</s>
<s>Zapadno samostansko krilo u istraţenoj formi najlakše je za prezentaciju, jer su njegove strukture najbolje oĉuvane.</s><s>Vanjski zapadni zid danas je van areala predviĊenog za prezentaciju, odnosno nalazi se ispod današnje prometnice, ali njega neće ni biti moguće istraţiti, obzirom da se nalazište ne moţe širiti na tu stranu, jer je postojeća prometnica izrazito uska.</s>
<s>197 komunikacija izmeĊu prostorija, nego su one imale samo jedan ulaz i to onaj iz hodnika.</s><s>Ovakva komunikacija uobiĉajena je kod samostanskih sklopova koji su bili koncipirani oko unutrašnjeg dvorišta i povezani zajedniĉkim otvorenim ili zatvorenim hodnikom.</s><s>Zidovi broj 95, 100 i 106 (T.XIX. 96, 100, 106) morali bi se prezentirati maksimalno u razini oploĉenja, jer nisu pronaĊeni pragovi ni bilo kakav drugi trag koji bi sugerirao raspored i širinu otvora prema hodniku klaustra.</s><s>U hodniku je visina hodne površine donekle definirana strukturom broj 101 (T.XIX. 101), ali i visinama oploĉenja u prostorijama zapadnog samostanskog krila.</s><s>Vanjski zid prema klaustru, struktura broj 102 (T.XIX. 102) moţe se takoĊer povisiti u odnosu na pronaĊenu kotu, a moţe se i produţiti i to maksimalno do linije temelja zida 124 (T.XIX.</s><s>Obzirom da su u ovom samostanskom krilu pronaĊena izvorna oploĉenja izvedena opekom i kako se predlaţe njihova prezentacija, bilo bi uputno planirati neku nadgradnju u vidu nadstrešnice iznad njih, da bi se zaštitila od kiše i snijega, koji bi uvelike mogli pospješiti njihovu degradaciju.</s><s>Istu je potrebno stilski ujednaĉiti sa nadgradnjom iznad boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski, jer je ovaj arheološki park potrebno sagledati kao jedinstvenu i nedjeljivu cjelinu.</s><s>Zvonik koji je morao stajati na spoju zapadnog i juţnog hodnika klaustra nije potvrĊen u arheološkim istraţivanjima, izuzev u proširenju zida broj 95 (T.XIX. 95) i najvjerojatnije u temelju broj 93 (T.XIX. 93), koji će se prezentirati.</s><s>U istoĉnom samostanskom krilu od struktura koje su definirane kao mlaĊa graĊevinska 63 - 71, 78).</s><s>Potrebno je prezentirati i produţetak strukture broj 64, koji je potvrĊen samo u ţbuci kao i struktura 138 (T.XIX. 138).</s><s>Ove strukture uvelike potvrĊuju raspored arhitekture koji nam donosi tlocrt iz 1888. godine.</s><s>Nije potvrĊen istoĉni zid hodnika, te njega neće biti moguće prezentirati, ali bi prije prezentacije bilo dobro izvršiti revizijska arheološka istraţivanja na njegovoj pretpostavljenoj lokaciji ili ga pokušati definirati georadarom.</s>
<s>Hodne površine definiraju se okvirno prema onima u zapadnom krilu, jer drugih podataka nemamo, obzirom da su strukture u istoĉnom krilu pronaĊene samo u zoni temelja.</s><s>Sakristija mlaĊe faze, koja se nalazila u istoĉnom krilu definirana je strukturama Sjeverno krilo samo je djelomiĉno istraţeno, a od istraţenih struktura na tom dijelu samo se struktura broj 124 (T.XIX. 124) uvjetno moţe pripisati mlaĊoj fazi izgradnje ovog krila.</s>
<s>Za jasnije definiranje biti će potrebno neinvanzivnom metodom, georadarom, snimiti susjednu sjevernu parcelu, što će omogućiti njihovo jasnije definiranje unutar samostanskog sklopa.</s>
<s>U ovoj fazi predlaţe se da se ne prezentira sjeverno samostansko krilo, nego da se taj prostor kasnije definira i zajedniĉki prezentira nakon što se u potpunosti istraţi sjeverno krilo.</s>
<s>Juţni hodnik u ovoj fazi definiran je pretpostavljenom linijom sjevernog zida crkvene laĊe i strukturom broj 87 (T.XIX. 87).</s><s>Kako je linija zida hodnika prema klaustru zadrţana kroz obje faze, samo je u mlaĊoj hodnik produljen prema istoku, predlaţe se prezentacija strukture broj 87 (T.XIX. 87).</s><s>Visina hodne površine definira se okvirno prema onima u zapadnom krilu, jer drugih podataka nemamo, obzirom da je sjeverni zid hodnika pronaĊen samo u zoni temelja.</s><s>Ovaj zid se moţe produljiti i spojiti sa strukturom 102, jer su one zasigurno ĉinile cjelinu, što je potvrĊeno oploĉenjem od batude na njihovoj vanjskoj strani.</s>
<s>Dodatno, zvonik najvjerojatnije nije izlazio van linije ovih zidova na njihovom spoju, jer skica tlocrta Imre Gózona (T.IV. 3) i tlocrt Ivana Ádáma (T.III. 2), jasno pokazuju takvu situaciju.</s><s>Ovaj zid moţe se produljiti prema istoku, ali je prije toga potrebno definirati da li on korelira sa strukturama broj 81 i 82 (T.XIX. 81, 82), odnosno da li one predstavljaju njegov produţetak.</s><s>Za strukturu broj 82 je to popriliĉno vjerojatno, jer je ispod nje pronaĊen „depo gotiĉke graĊe,“ a još dva takva „depoa“ pronaĊena su inkorporirana u zapadni vanjski zid istoĉnog krila mlaĊe faze, a to su strukture broj 77 i 79 (T.XIX. 77, Klaustar je definiran zidovima zapadnog i istoĉnog krila, te zidom juţnog hodnika klaustra.</s><s>Problem nastaje kod definiranja hodne površine unutar klaustra, jer ona u mlaĊoj fazi nije zabiljeţena, dok je u starijoj odreĊena oploĉenjem od batude uz zidove klaustra.</s><s>Taj podatak nije definiran i mala je vjerojatnost da ćemo ga dobiti istraţivanjem sjevernog krila.</s><s>Sukladno tome, hodna površina prilikom prezentacije morat će se odrediti prema onoj u zapadnom samostanskom krilu, koje nam je najbolje oĉuvano.</s><s>Kako mlaĊoj graĊevinskoj fazi pripada i zdenac pronaĊen u klaustru, struktura broj 126 (T.XIX. 126; T.XX. 126), potrebno ga je ukljuĉiti u konaĉnu prezentaciju klaustra.</s><s>Obzirom da kruna zdenca nije pronaĊena, on će se morati prezentirati u zateĉenoj formi.</s><s>Prije bilo kakvih zahvata na ureĊenju i prezentaciji arheoloških struktura na ovom nalazištu biti će potrebno izraditi odgovarajuću projektnu dokumentaciju, a u pripremnoj fazi moţe se odrediti oblikovanje ograda sa sve ĉetiri strane definirane zone prezentacije.</s><s>Naime, okoliš je u potpunosti devastiran recentnom izgradnjom, koja je uistinu prenaglašena i neprimjerena u odnosu na ostatke samostanskog sklopa, pa je potrebno zonu arheološkog parka i fiziĉki i vizualno odijeliti od njega.</s><s>Obzirom da je za postizanje adekvatne vizualne barijere potrebno planirati relativno visoke ogradne zidove, smatramo da ih nije primjereno izvoditi u vidu punih zidanih ograda, jer bi se na taj naĉin stvorio kontra efekt, a ujedno bi se onemogućilo i daljnje širenje zone prezentacije.</s><s>Najprimjerenije rješenje bilo bi da se izvedu zelene barijere, odnosno da se prostor ogradi vegetacijom, ĉime se ipak postiţe pitomiji i prozraĉniji suodnos budućeg arheološkog parka i njegova okoliša.</s><s>Toĉno definiranje rješenja treba prepustiti krajobraznom arhitektu, koji će preko varijantnih rješenja i kroz suradnju s konzervatorskom sluţbom zasigurno najbolje riješiti ovaj problem.</s><s>Obzirom da ovakvo rješenje zahtjeva i nekoliko godina da vegetacija poprimi ţeljene forme i stvori funkcionalnu fiziĉku barijeru, definiranje ograde budućeg arheološkog parka uistinu je prioritet u ovoj fazi.</s><s>Ono se moţe nesmetano realizirati bez obzira na ostale radove, jer su vanjski gabariti u ovoj fazi jasno definirani.</s><s>Dodatno je potrebno napomenuti da se projektna dokumentacija za prezentaciju ovog samostanskog sklopa moţe na idejnoj razini razraĊivati prema postojećim geodetskim podlogama.</s><s>Na njima su ucrtane sve pronaĊene strukture, ali njihov odnos potrebno je uzeti s odreĊenim zadrškama, jer je kod spajanja sondi od 1990. do 2002. godine došlo i do većih odstupanja.</s>
<s>Temeljem izdanih konzervatorskih propozicija806 i stvarnih potreba vlasnika kapele sv. Jelene i njezinog okoliša, tijekom 2014. godine zapoĉelo se s izradom idejnog projekta prezentacije arheološkog parka srušenog pavlinskog samostana u Šenkovcu.807 IzraĊeno je više varijatnih rješenja, te ovdje donosimo nekoliko grafiĉkih prikaza iz onog koje je ocijenjeno kao najprihvatljivije s konzervatorskog aspekta (T.XXXIV. 1 – 4).</s><s>Ono 806 Konzervatorske propozicije za izradu idejnog projekta prezentacije arheološkog nalazišta „Prezentacija arheološkog nalazišta Sveta Jelena u Šenkovcu – Kompleks srušenog pavlinskog samostana,“ izradila je Marijana Korunek (rujan, 2014. godine).</s>
<s>199 pokazuje slojevitost arheološkog nalazišta, ali ipak u najvećoj mjeri definira barokne prostorne odnose, jer za stariju fazu, pogotovo kod samostanskih zgrada nemamo dovoljno podataka.</s><s>Ovo idejno rješenje zbog definiranja mogućnosti prezentacije sagledava ĉitav prostor kao cjelinu, no daljnja razrada projektne dokumentacije i konaĉna realizacija morat će se odvijati po fazama.</s><s>Posebice se to odnosi na samostan, gdje je prvo potrebno provesti dodatna revizijska arheološka istraţivanja.</s><s>U tijeku je izrada glavnog projekta za sanaciju i prezentaciju zidova crkvene laĊe i boĉne kapele, koje su nam jasno definirane, te njihovo djelomiĉno natkrivanje.</s><s>Realizacijom ovog projekta samostanski kompleks će se otvoriti za javnost, a kasnija revizijska istraţivanja moći će se nesmetano vršiti na ostalom prostoru ovog kompleksa.</s><s>Prije izrade izvedbene projektne dokumentacije za bilo koji dio samostanskog sklopa najuputnije je taj prostor ponovo otkopati i sve strukture snimiti nekom od suvremenih metoda dokumentiranja, kao što je to sluĉaj kod sondi istraţenih 2011. i 2012. godine.</s><s>Ponovno snimanje je nuţno, jer ćemo tako dobiti uvid u stvarno stanje oĉuvanih struktura, koje će se ponovo pregledati i preciznije definirati, jer je njihova determinacija u ovom radu u velikoj mjeri vršena prema postojećoj nacrtnoj dokumentaciji i fotografijama.</s><s>To ostavlja i mogućnost da se, ukoliko se to utvrdi potrebnim, pravovremeno izvrše korekcije, prije izvoĊenja konaĉne prezentacije na terenu.</s><s>I za kraj potrebno je reći da su unatoĉ dugogodišnjim arheološkim istraţivanjima ovog samostanskog kompleksa mnoga pitanja još uvijek ostala otvorena.</s><s>Na neka ćemo zasigurno dobiti odgovor nakon što se provedu revizijska istraţivanja i istraţi sjeverno samostansko krilo, a neka će naţalost zbog slabe oĉuvanosti arheoloških struktura trajno ostati bez odgovora.</s>
<s>Nicolaus Benger: Chronotaxis monasteriorum ordinis fratrum eremitarum s. Pauli primi eremitae in provinciis Istriae et Chroatiae, rukopis bez toĉnog vremena nastanka</s>
<s>Nicolaus Benger: Cathalogus authorum seu scriptorum ex religiosis Ordinis s. Pauli Eremitae, rukopis bez toĉnog vremena nastanka Kamilo Doĉkal, Povijest pavlinskog samostana sv. Jelene u Ĉakovcu, rukopis, Zagreb 1951.</s>
<s>Alispánok és szolgabírák előtti perek 1761-1848 NACIONALNA I SVEUĈILIŠNA KNJIŢNICA, ZAGREB (NSK) Ioannes Kristolovec: Descriptio synoptico monasteriorum s. Pauli primi Eremitae in Illyrio fundatorum, tum per Turcas ab antiquo destructorum, quem in praesens existentium cum suis memorabilibus per Rssmum Patrem Fr. Ioannem Kristolovecz protoeremitici Ordinis s. Pauli Generalem concinata, additis ad calcem notis historicis Patris Fratris Nicolai Benger 1738., u De Ordine s. Pauli Primi Eremitae Notae historicae, rukopis, bez toĉnog vremena nastanka, koji je 1738. godine nadopunio Nikola Benger, Rijetkosti R 3591</s>
<s>Josip Bedeković, Natale solum magni ecclesiae doctoris sancti Hieronymi (in ruderibus Stridonis occultatum, probatorum nihilominus historicorum, et geographicorum opinionibus, ac brevis illycanae chronologiae adjutamento erutum atque cum vita ejusdem purpurati Dalmatae), Wiener Neustadt, 1752.</s><s>Nicolaus Benger, Annalium eremi – coenobiticorum Ordinis s. Pauli primi Eremitae (volumen secundum, duos in libros partitum, quibus ab anno Christi 1663 usque ad annum 1727 ejusdam Proto-Eremitici Ord.</s><s>Progressus), Posonii, 1743.</s><s>Andreas Eggerer, Fragmen panis corvi proto - eremitici seu Reliquiae annalium eremicoenobiticorum Ordinis Fratrum Eremitarum s. Pauli primi Eremitae, Viennae, 1663. 203</s>
<s>Elemér Mályusz, A szlavoniai és horvátországi középkori pálos kolostor oklevélei az Országos Levéltárban, Levéltári Közlemények 3, Budapest 1925, 124 - 131.</s><s>Franciscus Orosz, Synopsis annalium eremi – coenobiticorum ff. eremitarum ordinis S. Pauli primi eremitae orimum anachoretarum authoris et magistri vitam, translationis et miracula completens, Sopronii, 1747.</s>
<s>Milan Kruhek, Vladimira Pavić, Ksenija Petrić, Stari grad Ĉakovec – utvrda, povijesna studija graĊevinskog razvoja, Regionalni zavod za zaštitu spomenika kulture u Zagrebu, Zagreb 1989 (elaborat).</s>
<s>Ivan Srša, Izvještaj o konzervatorsko – restauratrskim radovima koji su izvedeni na nutarnjim zidovima kapele sv. Jelene u Šenkovcu kraj Ĉakovca u tijeku 1992.g., Zagreb 1992 (dokumentacija AO MMĈ)</s>
<s>Ivan Srša, Izvještaj o konzervatorsko – restauratorskim radovima na zidovima kapele sv. Jelene u Šenkovcu kraj Ĉakovca u tijeku 1994. i 1995.g., Zagreb 1996 (dokumentacija Ivan Srša, Rezultati konzervatorskih istraţivanja u kapeli svete Jelene u Šenkovcu kraj Ĉakovca, Népek a Mura mentén – Vőlker an der Mur - Ljudi uz Muru – Ljudje ob Muri, Ivan Srša, Ĉakovec Novi dvor (knjiga I i knjiga II), Hrvatski restauratorski zavod iz Zagreba, 2006, elaborat (KOVŢ)</s>
<s>Joško Zaninović, Ivanovci (Malteški vitezovi) na tlu Hrvatske do 1526. godine, Croatica Ivan Zelko, Murska Sobota kot sedeţ arhidiakonata in cerkvenoupravna pripadnost Prekmurja v srednjem veku, Kronika: ĉasopis za slovensko krajevno zgodovino, l. 11, št.</s><s>Zrínyi Károly, Csáktornya monográfiája: a vár és város történetes az 1901 – iki népszámlálás, Csáktornya 1905.</s>
<s>Lovro Ţupanović, Prinos hrvatskih pavlina, posebice Amanda Ivanĉića, glazbenoj umjetnosti, u katalog izloţbe Kultura pavlina u Hrvatskoj 1244 - 1786., Zagreb 1989, pp.</s>
<s>1.Grofica Althan u liku sv. Jelene Kriţarice, ulje na platnu, 18. stoljeće (KPO MMĈ, inv.br.9; foto: dokumentacija MMĈ); 2.Prikaz samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih, odnosno svete Jelene u Šenkovcu kraj Ĉakovca (objavljeno u: BEDEKOVIĆ, J. (1752), izmeĊu stranica 270 i 271); 3.Prikaz pavlinskog samostana iz 18. stoljeća (objavljeno u: GUZSIK, T. (2003), p.134); 4.Veduta s pavlinskim samostanom Blaţene Djevice Marije i svih svetih, odnosno svete Jelene kod Ĉakovca, 19. stoljeće (objavljeno u: LUKINOVIĆ, A. (1989), p.369); 5.Oltarna pala Sv. Pavao Pustinjak s pavlinima samostana svete Jelene kod Ĉakovca, ulje na platnu, pripisuje se Gabrielu Talleru, 18. stoljeće, ĉuva se u Franjevaĉkom samostanu pala Sv. Pavao Pustinjak s pavlinima samostana svete Jelene kod Ĉakovca, detalj (objavljeno 1. Skica granica katastarske općine Šenkovec iz 1857. godine, detalj (PO MMĈ; foto: dokumentacija MMĈ); 2.Katastarski plan naselja Šenkovec iz 1857. godine (1959.?), detalj (PO MMĈ, inv.br.16; foto: dokumentacija MMĈ); 3. Katastarski plan naselja Šenkovec iz 1859. godine, detalj (Drţavna geodetska uprava, Podruĉni ured za katastar Ĉakovec).</s>
<s>1.Geodetski snimak ostataka samostanskog sklopa pronaĊenih u arheološkim istraţivanjima provedenim od 1990. do 2002. te 2011. i 2012. godine (preklop izvršila Maja Grgurić), preklopljen sa tlocrtom samostana iz 1809. godine i katastarskom snimkom iz 1859. godine (preklop izvršila Marijana Korunek); 2.Tlocrt samostanskog sklopa, oko 1888. godine, Ivan 1.Skica tlocrta samostanskog kompleksa s detaljima, oko 1888. godine, Ivan Ádám (objavljeno u: JÉKELY, Z. (2010), p.170); 2.Idealna rekonstrukcija gotiĉkog samostanskog kapele i gotiĉkog hodnika, Gózon Imre, 1878. godine; OMF, inv.br.</s><s>K-7522 (u fototeci RZZSK inventirano 1988. godine); MKF, inv. br. 46770; 4 - 6. Opis tlocrta pod brojem 3, autor Gózon Imre, 1878. godina; OMF, inv.br.</s><s>BR.</s><s>K - 7523 (u fototeci RZZSK inventirano 1.Kapela svete Jelene u Šenkovcu, stanje 1921. godine (dokumentacija AO MMĈ; foto: Lacko Kronast); 2.Bunar na kolu kod svete Jelene, stanje 1921. godine (dokumentacija AO MMĈ, No.444; foto: Lacko Kronast); 3.Podrum pavlinskog kompleksa smješten na Varhelu, stanje 1921. godine (dokumentacija AO MMĈ, no.449; foto: Lacko Kronast); 4.Most i ulaz u šumu kod svete Jelene, stanje 1921. godine (dokumentacija AO MMĈ, no.447; foto: Lacko Kronast); 5.Aleja jablanova izmeĊu Ĉakovca i Šenkovca, stanje 1921. godine (AO MMĈ, no.440; foto: Lacko Kronast); 6.Glavno proĉelje kapele svete Jelene, radovi na objektu; snimljeno u kolovozu 1990. godine (MKF, inv. br. 54841); 7.Detalj s kontraforom i plastiĉnom profilacijom – radovi na kapeli svete Jelene; snimljeno u kolovozu 1990. godine (MKF, inv. br. 54842); 8.Detalj s kontraforom radovi na kapeli svete Jelene; snimljeno u kolovozu 1990. godine (MKF, inv. br. 54843).</s><s>1.Raspored scena gotiĉkog oslika na sjeverozapadnom zidu, izradili Ivan Srša i Teodora Kuĉinac, 1992. godine (MKP, inv.br.</s><s>44917, 44918); 2.Raspored scena gotiĉkog oslika na zakljuĉku kapele, izradili Ivan Srša i Teodora Kuĉinac, 1992. godine (MKP, inv.br.</s><s>44938, 44939); 3.Raspored scena gotiĉkog oslika na jugoistoĉnom zidu, izradili Ivan Srša i Teodora TABLA VII.</s>
<s>1.Poloţajni nacrt ostataka nekadašnje pavlinske crkve u svetoj Jeleni kraj Ĉakovca sa još postojećim svetištem (ing. Stjepan Savić - Nossan), 1924. godina (1. Oltar; 2. Sarkofag baruna Kneţevića; 3. Grobnica sa ostacima limenog lijesa i kostura, navodno Kneţević; 4. Ţenski kostur sa ostacima zlatom vezenog brokata; 5. Grb Zrinskih uklesan u crvenom mramoru; 6. Razbijeni dijelovi nadgrobnog spomenika od crvenog mramora, Nikola Zrinski) (MKP, inv.br.</s><s>32659); 2.Idealna rekonstrukcija mauzoleja iz terenskog dnevnika E. Laszowskog, 1924. godina (LASZOWSKI, E. (1924b); 3 – 6.Skice E. Laszowskog u terenskom dnevniku, 1924. godina (LASZOWSKI, E. (1924a) / 3.- 4. skice tlocrta mauzoleja Zrinskih; 5.</s>
<s>1.Raspored sondi u arheološkim istraživanjima provedenim od 1990. do 2002. godine, determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek); 2.Geodetski snimak sonde 1990. godine determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek).</s><s>2.Pogled na djeĉju grobnicu i novopronaĊeni kontrafor 1991. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ-KOVAĈIĆ 2004, p.21); 3.Pogled na zid laĊe i polukružni kontrafor 1991. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. KOVAĈIĆ, B. (2004), p.24); 4.Prikaz sonde istražene 1991. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Geodetski snimak sonde iz 1992. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.28); 2.Pogled na sondu iz 1992. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.30); 3.Pogled na temelje u zapadnom dijelu sonde 1992. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.31); 4.Prikaz sonde istražene 1992. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek). godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.37); 3.Pogled na temelje gotiĉkog oltara u laĊi (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.37; 4.Prikaz sonde istražene 1993. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Geodetski snimak sonde iz 1994. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. KOVAĈIĆ, B. (2004), p.37); 3.Pogled na temelje u zapadnom dijelu sonde 1994. istražene 1994. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek); 5. Profili u sondi istraženoj 1994.godine - A (kontrolni profil ostavljen u laĊi/zapadni profil), B (detalj profila sjevernog ruba sonde) i C (profil kontrafora struktura 31/istoĉna strana), dokumentacija AO MMĈ.</s>
<s>1.Geodetski snimak sonde iz 1995. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.47); 2.Pogled na sondu unutar svetišta 1995. godine (foto: Bojan Damiš); 3.Pogled na istoĉni dio sonde u laĊi sa sjevera, stanje 1995. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. KOVAĈIĆ, B. (2004), p.49); 4.Pogled na istoĉni dio sonde u laĊi za zapada, stanje 1995. godine (foto: Siniša Novak); 5.Pogled na obzidane grobnice, stanje 1995. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.50); 6.Prikaz sonde istražene 1994. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Sonda u unutrašnjosti svetišta istražena u arheološkim istraživanjima 1995. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek); 2.Sonda kojom je obuhvaćena boĉna kapela (tzv. mauzolej obitelji Zrinski) istražena u arheološkim istraživanjima 1996. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek)</s>
<s>1.Geodetski snimak sonde iz 1996/97. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.52); 2.Pogled na temelje mauzoleja, stanje 1996. godine (foto: Bojan Damiš); 3.Oploĉenje u klaustru, stanje 1996. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. istražena u arheološkim istraživanjima 1996. i 1997. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Hodnik klaustra zapadnog krila samostana istražen 1997. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. godine (foto: Siniša Novak); 5.Sonda istražena u arheološkim istraživanjima 1998. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Tlocrt struktura pronaĊenih 1999. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.66); 2.Sonda istražena u arheološkim istraživanjima 1999. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek); 3.Geodetski snimak sonde iz 2002. godine (preuzeto iz VIDOVIĆ, J. - KOVAĈIĆ, B. (2004), p.68); 4.Pogled s istoka TABLA XVIII.</s>
<s>1.Sonda istražena u arheološkim istraživanjima 2002. godine; determinirano prema svim dostupnim podatcima (Marijana Korunek); 2.Pogled na spoj istoĉnog zida klaustra zapadnog krila i kanala od opeke, stanje 2002. godine (foto: Siniša Novak); 3.Oploĉenje zapadnog krila samostana, stanje 2002. godine (foto: Siniša Novak).</s>
<s>Sve strukture pronaĊene u arheološkim istraţivanjima provedenim u periodu od 1990. do 2002. godine, numeracija (Marijana Korunek); na ovom tlocrtu boĉna kapela, tzv. mauzolej obitelji Zrinski nije pravilno ucrtan</s>
<s>Sve strukture pronaĊene u revizijskim arheološkim istraţivanjima 2011. i 2012.g. (sonde 1 i 2), preklopljene na grafiĉku podlogu s istraţivanja provedenih u periodu od 1990. do 2002. godine, (preklop izvršila Maja Grgurić), novootkrivene strukture broj 142 i 143, numeracija (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Tlocrt boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski, izraĊen nakon arheoloških istraţivanja 1996. godine, numeracija (Marijana Korunek); 2.Zidana grobnica u unutrašnjosti svetišta prije ĉišćenja, stanje 1991. godine (foto:Bojan Damiš); 3. Zidana grobnica u unutrašnjosti svetišta nakon ĉišćenja, stanje 1991. godine (foto: B. Damiš); 4. Pogled na istraţene temelje uz juţni zid svetišta, stanje 1991. godine, foto: B. Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 5. Pogled na zapadni dio sonde istraţene 1991. godine, (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Pogled na sondu istraţenu 1992. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 2.Strukture pronaĊene 1992. godine na spoju svetišta, laĊe i samostana (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 3.Pogled na sondu istraţenu 1993. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 4.Ostaci opeĉnog oploĉenja gotiĉkog oltara, stanje 1993. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 5.Odnos oploĉenja laĊe od opeĉnih tavela s ostalim strukturama (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Pogled na strukturu u jugoistoĉnom uglu laĊe, stanje 1993. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 2.Zapadni dio sonde istraţene 1994. godine, spoj laĊe i zapadnog krila samostana (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 3.Pogled na sondu u unutrašnjosti svetišta, stanje 1995. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 4.Pogled na produbljenu sondu u unutrašnjosti svetišta, stanje 1995. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 5.Sonda u laĊi 1995. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 6.Ostaci boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Pogled na zapadni dio sonde istraţene 1996/1997. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 2.Dio zapadnog krila samostana (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 3.Pogled na istoĉni dio sonde istraţene 1996/1997. godine (foto: Bojan Damiš), numeracija (Marijana Korunek); 4.Depo gotiĉke graĊe prije vaĊenja spolija, stanje 1997. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 5.VaĊenje gotiĉkih kamenih elemenata iz takozvanog depoa gotiĉke graĊe 1997. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek).</s>
<s>1. Pogled na sondu istraţenu 1998. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 2. Strukture pronaĊene u zapadnom dijelu sonde 1998. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 3.Strukture pronaĊene u zapadnom dijelu sonde 1998. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 4. Pogled na sondu istraţenu 2002. godine (foto: Siniša Novak), numeracija pronaĊenih struktura (Marijana Korunek); 5.Pogled na sondu istraţenu 2002. godine (foto: Siniša Novak), numeracija pronaĊenih struktura (Marijana Korunek); 6. Oploĉenja i temelji zidova zapadnog krila samostana, stanje 2002. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek); 7.Hodnik klaustra zapadnog krila samostana, stanje 2002. godine (foto: Siniša Novak), numeracija (Marijana Korunek).</s>
<s>1.Pogled na kapelu svete Jelene u Šenkovcu (foto: Marijana Korunek); 2. Pogled na kapelu svete Jelene u Šenkovcu s pristupne ceste (foto: Marijana Korunek); 3. Zapadno proĉelje kapele svete Jelene i konstrukcija iznad boĉne kapele, takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski (foto: Marijana Korunek); 4. Pogled na sjeverno proĉelje kapele svete Jelene (foto: Marijana Korunek); 5. Pogled na juţno proĉelje kapele svete Jelene (foto: Marijana Korunek); 6. Sedilija i niša za ampule u unutrašnjosti kapele svete Jelene (foto: Marijana Korunek); 7. Oslik zakljuĉka svetišta u unutrašnjosti kapele svete Jelene (foto: Marijana Korunek).</s>
<s>Na tlocrtu istraţenih arheoloških struktura pavlinskog samostana u Šenkovcu ţutom bojom oznaĉena su mjesta na kojima su pronaĊeni kosturni ukopi i to oni pronaĊeni u istraţivanjima provedenim od 1990. do 2002. godine, kao i oni determinirani 2011. i 2012. godine, izraĊeno temeljem svih dostupnih podataka (Marijana Korunek).</s>
<s>Na tlocrtu istraţenih arheoloških struktura pavlinskog samostana u Šenkovcu ţutom bojom oznaĉena su mjesta na kojima su pronaĊeni pokretni arheološki nalazi, numeracija (Marijana TABLA XXX.</s>
<s>1.Kapela svetog Jeronima u Štrigovi, pogled sa zvonika ţupne crkve (foto:Marijana Korunek); 2.Vrijedan barokni oslik u unutrašnjosti kupole svetišta kapele svetog Jeronima u Štrigovi (foto: Marijana Korunek); 3.Kurija Banfi u današnjem naselju Banfi, stanje prije obnove (foto:Josip Kovaĉ); 4. Drvena vrata s dekoriranim okvirom na ulazu u podrum kurije Banfi, stanje prije obnove (foto: Josip Kovaĉ); 5.Pogled prema naselju Štrigova (desno) i kuriji Banfi (lijevo),dok su u pozadini štrigovski vinogradi (foto: Ţeljko Trstenjak).</s>
<s>1. Pretpostavljena shema tlocrta starije graĊevinske faze samostanskog sklopa s prigraĊenim volumenom takozvanog mauzoleja obitelji Zrinski, izraĊeno temeljem svih dostupnih podataka (Marijana Korunek); 2. Pretpostavljeni tlocrt mlaĊe graĊevinske faze samostanskog sklopa, izraĊeno temeljem svih dostupnih podataka (Marijana Korunek); 3. Pretpostavljeni tlocrt dvorca obitelji Kneţević u 19. stoljeću, izraĊeno temeljem svih dostupnih podataka (Marijana Korunek).</s>
<s>Izvod iz radne verzije idejnog rješenja prezentacije arheološkog parka srušenog pavlinskog samostana u Šenkovcu (Jelica Peković, d.i.a.): 1. Prijedlog tlocrta prizemlja; 2. Prijedlog tlocrt krovnih ploha; 3. Pogledi (prijedlog) - novi elementi i odnos s postojećom oĉuvanom arhitekturom; 4. Vizualizacija prijedloga prezentacije.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990.g. (kvadrant Napomena: Tijekom arheoloških istraţivanja pronaĊen je samo jedan primjerak novca kralja Ludovika I. (vladao: profilu okruţena natpisnom trakom, dok je na reversu dvostruki</s>
<s>NOVAC (DENAR) istraţivanja na nekoliko mjesta navodi da je novĉić pronaĊen u grobu 2, ali temeljem fotografija s istraţivanja jasno je da je pronaĊen kao dislociran nalaz, te ne moţe posluţiti za dataciju ukopa na tom dijelu nalazišta.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (kvadrant Napomena: Na ovom nalazištu pronaĊen je samo jedan primjerak novca cara i kralja Rudolfa II. (vladao: 1576. 1612.g.).</s><s>Popriliĉno je oštećen, te mu nedostaje dio natpisne trake.</s><s>Na aversu je grb Ugarskog kraljevstva okruţen</s>
<s>NOVAC (DENAR) nedostaje), dok je na reversu prikaz sjedećeg lika, najvjerojatnije Bogorodice s malim Kristom, koja je okruţena natpisnom trakom (●1590:HV; dalje nedostaje), a lijevo i desno nalazi se oznaka kovnice K - B.</s>
<s>Napomena: U arheološkim istraţivanjima pronaĊena su dva primjerka novca cara i kralja Ferdinanda II. (vladao: kraljevstva iznad kojeg je godina 1626. (okruţen je natpisnom</s>
<s>trakom dok su lijevo i desno oznake kovnice K – B), a na reversu je prikaz Bogorodice s malim Kristom koja u ruci drţi ţezlo,</s>
<s>Napomena: Tijekom arheoloških istraţivanja pronaĊen je samo jedan primjerak novca kralja Matije II. (vladao: 1608. - 1619.g.).</s><s>Na aversu je grb Ugarskog kraljevstva okruţen natpisnom trakom (●MAT●II●D●G●HV●BO● REX●1612), dok su lijevo i desno oznake kovnice K – B, a na reversu je prikaz Bogorodice s malim Kristom koja u ruci drţi ţezlo, a okruţena je natpisnom trakom NOVAC (KREUZER)</s>
<s>Napomena: Na ovom nalazištu pronaĊen je samo jedan primjerak novca Karla Albrechta (vladao: 1726. 1745.g.).</s><s>Na aversu je prikaz vladara u profilu, bujne valovite kose, koji je okruţen natpisnom trakom (oštećeno), a na reversu je ovalni štit s bavarskim grbom podijeljenim na 4 dijela, kojem je u središtu kraljevska kugla s kriţem (simbol vladara), takoĊer okruţen dok je dolje izmeĊu godine kartuša s oznakom vrijednosti 3. Pogrešno datiran u period izmeĊu 1600. i 1700.g.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (kvadrant Napomena: Ovo je jako oštećen primjerak novca na kojem se jedva naziru figura i vez u maniri frizatika.</s><s>Zbog slabe oĉuvanosti teško ga je preciznije atribuirati.</s>
<s>Napomena: U arheološkim istraţivanjima pronaĊena su dva primjerka novca cara i kralja Ferdinanda II. (vladao: 1618.-1637.g.).</s><s>Ovaj na aversu ima profilno prikazanu glavu kralja okrunjenu vijencem od lovorovog lišća, koja je okruţena natpisnom trakom (FERD●II●D●G●R ISA●G●H●B●REX), a iznad je oznaka majstora, dok je ispod u kartuši oznaka vrijednosti 3. Na reversu je dvoglavi orao s austrijskim i burgundskim grbom na prsima iznad kojeg je kruna kraljevstva, koji je takoĊer okruţen natpisnom trakom (ARCHID●AV - DV●BV●C● NOVAC (KREUZER)</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1993.g. (kvadrant Napomena: Na ovom nalazištu pronaĊen je samo jedan primjerak novca cara i kralja Josipa I. (1687.- 1711.g.).</s><s>Na aversu je profilno postavljen lik cara okruţen natpisnom dok je ispod lijevo u kartuši oznaka vrijednosti 3. Na reversu je prikazan dvoglavi orao sa krunom, ţezlom i maĉem okruţen natpisnom trakom (ARCHID●AU () UX●BUR●SI●17 - 06).</s><s>Prvi dio godine nije jasno ĉitak, ali najvjerojatnije se radi o 1706. godini.</s><s>Ispod se u kartuši nalazi oznaka autora F – N. Pogrešno datiran u 1606.g.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1993.g. (kvadrant Napomena: Ovaj primjerak novca ima na aversu lik vladara s</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (kvadrant Napomena: Središnji prikaz na aversu ovog primjerka novca, kao i natpisna traka koja ga okruţuje, jako su oštećeni i ne mogu se determinirati.</s><s>Na reversu je jednostavno oblikovani grb Ugarskog kraljevstva okruţen natpisnom trakom, koja kao i ona na aversu, nije ĉitka.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (kvadrant Napomena: Na aversu ovog ţetona prikazana je stilizirana kugla s kriţem, kao simbol vladara, koja je okruţena sa tri luka, a s vanjske strane i natpisnom trakom.</s><s>Na reversu je u središtu šesterolatiĉna rozeta koju okruţuju 3 krune i 3 ljiljana naizmjeniĉno postavljena u krug, te natpisna traka s vanjske strane na kojoj se moţe proĉitati ime IORG SCHU..., što je najvjerojatnije Georg Schultes (1515 1559, Nürnberg).</s><s>Pogrešno determiniran kao novac Zrinskih.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (kvadrant Napomena: Na ovom nalazištu pronaĊen je samo jedan primjerak novca Marije Terezije (vladala: 1740. 1780.g.).</s><s>On na aversu ima profilno postavljeno poprsje Marije</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak relikvijara koji je obraĊen sa obje strane, a najvjerojatnije je stajao na knjizi (ili sliĉnom predmetu).</s><s>S jedne strane ima prikaz dviju niša izvedenih od kugliĉaste dekoracije u kojima se nalaze anĊeo i nepoznati svetac, iznad kojih je anĊeo, a ispod glava s aureolom, koji su takoĊer okruţeni bordurama od kugliĉaste dekoracije.</s><s>Na drugoj strani je prikaz crkvenog dostojanstvenika kojeg okruţuju anĊeli.</s><s>Nedostaje glava koja je bila umetnuta i najvjerojatnije izraĊena od drugog materijala.</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica ima na jednoj strani profilni prikaz Kristove glave s natpisom EGO SUM VIA VERITAS ET VITA, dok je na drugoj strani prikaz Marijine glave u profilu s natpisom FECIT MIHI MAGNA QVI POT EST.</s><s>Medaljica je kvalitetne obrade.</s>
<s>Napomena: Na jednoj strani ove svetaĉke medaljice je prikaz Marije Kraljice, koja u naruĉju drţi malog Krista, a na drugoj Blaţena Djevica Marija u nebo uzeta.</s><s>I na aversu i na reversu su vidljivi su natpisi, ali su neĉitki.</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica ima na jednoj strani prikaz Blaţene Djevice Marije u nebo uzete sa krunom od zvijezda,</s>
<s>Napomena: Na jednoj strani ove svetaĉke medaljice je prikaz Svete Obitelji iznad koje je Duh Sveti, a uokolo prikaza nalazi se relativno neĉitak natpis (ANNA BERG), dok je na drugoj strani Marija Kraljica s malim Kristom, koju okruţuje natpis (S : MARIA CELLENSIS).</s>
<s>Dimenzije: visina 2,6; širina 1,6; debljina 0,1 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.</s><s>246)</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica ima na jednoj strani prikaz Bogorodice s djetetom okruţene zvijezdama koju nose dva anĊela, dok je na drugoj strani prikaz sv. Alberta, koji u rukama drţi palmu i knjigu, a okruţuje ga natpis SVETAČKA MEDALJICA</s>
<s>Napomena: Na jednoj strani ove svetaĉke medaljice je prikaz Bogorodice s malim Kristom (Marija Loretska) iznad koje je luk s ĉijih se krajeva lijevo i desno od centralne scene spušta po jedno kandilo, dok je s druge strane prikaz sv. Franje kako kleĉi u pustinji.</s><s>Medaljica ima tri istaka u obliku kuglica, koji sa alkicom na vrhu ĉine formu kriţa.</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica je fragmentarno oĉuvana.</s><s>Na jednoj strani je prikaz sv. Filipa, dok je na drugoj lik sveca (nedeterminirano).</s>
<s>Dimenzije: visina 4,4; širina 2,7; debljina 0,3 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.</s><s>249)</s>
<s>Napomena: Na jednoj strani ove svetaĉke medaljice su likovi sv. Pavla Pustinjaka i sv. Antuna Opata okruţeni natpisom</s>
<s>Dimenzije: visina 3,4; širina 2,3; debljina 0,2 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.</s><s>250)</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica ima s jedne strane prikaz Raspeća, koji je okruţen horizontalno postavljenim tekstom u deset redaka (slabo ĉitak), dok je s druge strane prikaz nepoznatog pape, koji je okruţen tekstom SVETAČKA MEDALJICA</s>
<s>Napomena: Na jednoj strani ove svetaĉke medaljice je prikaz svetice (ne moţe se determinirati), dok je na drugoj prikaz nepoznatog sveca (sv. Antun Padovanski ?) s palmom, simbolom muĉeništva u ruci, te natpisom SVETAČKA MEDALJICA</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica ima s jedne strane prikaz Veronikinog rupca na kojem je prikaz Kristove glave, dok je s druge strane Bogorodica s malim Kristom u ĉetvrtastom okviru kojeg nose dva anĊela.</s><s>Medaljica je dosta istrošena.</s>
<s>Dimenzije: visina 4,8; širina 3,4; debljina 0,1 cm; teţina Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1993.g. (dislociran kutije 180; stari inv.br 253)</s>
<s>Napomena: Na jednoj strani ove svetaĉke medaljice je prikaz Svete Obitelji iznad koje je golubica Duha Svetoga, a sve ih nadvisuje Bog Otac koji lebdi na oblacima.</s><s>S druge strane je Bogorodica s malim Kristom (oboje obuĉeni u raskošnu i bogato dekoriranu odjeću), koje krune dva anĊela, dok je ispod njih prikaz Benediktovog štita s kraticama, a ĉitavu scenu okruţuje natpis SVETAČKA MEDALJICA</s>
<s>Dimenzije: visina 3,8; širina 2,2; debljina 0,3 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br 238)</s>
<s>Napomena: Ova svetaĉka medaljica ima s jedne strane prikaz profilno postavljenog Krista koji nosi kriţ, a boĉno je postavljen natpis (REDEMPTOR), dok je s druge strane prikaz glave Bogorodice u profilu, koja je okruţena aureolom saĉinjenom od zraka sunca.</s>
<s>Dimenzije: visina 4,4; širina 3,2; debljina 0,2 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: S jedne strane je prikazan kriţ okruţen simbolima Kristove muke i natpisom (PAS●CHRIS ●CONPOR ●ME), dok su s druge strane simboli Kristova muĉeništva okruţeni natpisom (PAS●CHRIS●SALV● NOS).</s><s>Pogrešno je determinirana kao nalaz iz groba 17, a pretpostavlja se da je do zabune došlo zbog starog kataloškog broja 17.</s>
<s>Dimenzije: duljina 3,3; širina 2,9 cm; teţina 5,83 g. Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (dislociran Napomena: Ovaj medaljon (medaljica) sastoji se od dva stakalca izmeĊu kojih je stajala sveta sliĉica koja je propala.</s><s>Stakalca su meĊusobno bila priĉvršćena tankim bronĉanim okvirom.</s>
<s>Dimenzije: visina 5,5, širina 2,7 cm, debljina 0,2 cm Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Ĉuvanje/oznaka: AO MMĈ (nije ponovo inventirano; ĉuvaonica arheološkog odjela; stari inv. br. 232) Napomena: Ovo je dvostruki kriţ (carvaca) koji na sebi ima korpus razapetog Krista i natpis na obje strane.</s><s>Na prednjoj strani je na donjoj popreĉnoj stranici kriţa natpis (DOMINE MEMENTO MEI),a natpis na drugoj strani je KRIŽIĆ</s>
<s>Dimenzije: visina 7,9; širina 3,8; debljina 0,2 cm; teţina Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (kvadrant Napomena: Ovaj dvostruki kriţ (carvaca) nema na sebi prikaz Kristova raspeća, nego se simbolima i natpisima oslikava Kristova muka (kaleţ, sunce, trnova kruna, posuda, vrata pakla, vrag, bodeţ, ĉavli).</s>
<s>Dimenzije: visina 5,6; širina 4,6; debljina 0,4 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.235)</s>
<s>Napomena: Ovo je dvostruki kriţ (carvaca) s korpusom Krista.</s><s>Na donjoj popreĉnoj stranici kriţa nalazi se natpis DOMINE MEMENTO.</s><s>Natpis postoji i s druge strane, ali je neĉitak.</s><s>Kriţu nedostaje donji vertikalni krak.</s><s>Kvalitetna obrada i stilizacija.</s>
<s>Napomena: Ovaj bronĉani kriţ ima na sredini umetak od drveta u obliku kriţa, koji na sebi ima stilizirani prikaz razapetog Krista.</s><s>Najvjerojatnije se radi o relikviji.</s><s>S prednje strane su pojedinaĉno postavljena slova koja daju rijeĉ ISVS (s time da se I nalazi na lijevom popreĉnom kraku kriţa, dok su ostala slova na donjem vertikalnom kraku).</s><s>Na poleĊini su slova koja daju rijeĉ MARIA.</s>
<s>Napomena: Ovo je dvostruki kriţ (carvaca) kojem nedostaje gornji vertikalni krak.</s><s>Kvalitetna stilizacija i obrada.</s>
<s>Napomena: Na ovom kriţu trolisnih završetaka krakova nalazi se korpus Krista, iznad kojeg je natpis INRI.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je samo korpus Krista koji se izvorno mogao nalaziti na drvenom raspelu, ali postoji mogućnost i da je bio integralni dio mrtvaĉkog sanduka.</s>
<s>Materijal/tehnika: kriţ – bronca, lijevanje; perle i razdjelna zrna – drvo, tikovina tokarenje perla s prikazom Krista bjelokost, ruĉna obrada</s>
<s>Dimenzije: perle Ø 1,0 cm, meĊudesetice Ø 1,2 cm, kriţvisina 4,5, širina 2,7 cm; cjelina - duljina 47,3 cm i teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.</s><s>241)</s>
<s>Napomena: Ova krunica se sastoji od 66 zrna (perle), te 44 manja razdjelna zrna.</s><s>Na kraju krunice je veća perla od bjelokosti sa prikazom Krista sa trnovom krunom, koja na drugoj strani ima mrtvaĉku lubanju.</s><s>Krunica završava bronĉanim stiliziranim kriţem kojem nedostaje središnja ispuna u formi kriţa, a koja je najvjerojatnije bila od drveta.</s>
<s>Materijal/tehnika: medaljice – bronca, lijevanje; perle staklo, tokarenje; razdjelna zrna – bronca, lijevanje Dimenzije: perla Ø 0,7 cm; cjelina - duljina 33,0 cm i Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.</s><s>240)</s>
<s>Napomena: Krunica se sastoji od 61 zrna tamnosmeĊe boje (perle), 57 komada bronĉanih odjeljaka (razdjelna zrna), dvije cijele i jedne polovice desetice od bronce i dvije svetaĉke medaljice.</s><s>Na jednoj medaljici je prikaz Svete Obitelji, te Boga Oca i Duha Svetoga, dok je na drugoj samostan Maria Zell sa prikazom Marije Kraljice s malim Kristom, a ispod je natpis MARIA - ZELL.</s>
<s>Dimenzije: zrno Ø 0,8 cm; cjelina - duljina 9,3 cm i teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.</s><s>239)</s>
<s>Dimenzije: Ø 0,5-0,8 cm; ukupna duljina 4,2 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.267)</s>
<s>Napomena: Ukupno je pronaĊeno 25 perli, od kojih je 24 smeĊe boje, dok je samo jedna crne boje i nešto je većih dimenzija.</s><s>Postoji mogućnost i da se radi o fragmentarno oĉuvanoj krunici.</s>
<s>Dimenzije: Ø 0,3-0,7 cm; ukupna duljina 6,0 cm; teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 180; stari inv.br.266)</s>
<s>Napomena: PronaĊene su 54 perle raznih dimenzija, od kojih su 24 crne, 23 bijele, 4 plave i 3 zelene boje.</s>
<s>Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 17 perli raznih dimenzija, od kojih je 12 crne, a 5 zelenkaste boje.</s><s>Postoji mogućnost i da se radi o fragmentarno oĉuvanoj krunici.</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je 48 perli raznih dimenzija, od kojih je 37 bijele, a 11 crne boje.</s><s>Postoji mogućnost i da se radi o fragmentarno oĉuvanoj krunici.</s>
<s>Materijal/tehnika: zlato, lijevanje; dragi kamen Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje 1994g. kutije 180; stari inv.br.257)</s>
<s>Napomena: Ovaj prsten ima kvadratiĉno postolje za dragi kamen, a jednostavno je ukrašen tehnikom rovašenja i udubljivanja na gornjem dijelu uz kvadratiĉno postolje.</s><s>Dragi kamen je jako oštećen, a najvjerojatnije se radi o zelenom oniksu.</s>
<s>Napomena: Prsten na sebi ima finu filigransku dekoraciju u formi cvjetnih motiva unutar kojih je postavljeno raznobojno poludrago kamenje.</s>
<s>Napomena: Na gornjem dijelu prsten je jednostavno dekoriran urezivanjem, dok je postolje za dragi kamen raskošnije ukrašeno dekoracijom u vidu arkada, koje su ispunjene staklenom pastom.</s><s>U tom postolju se nalazi poludragi kamen crvene boje.</s>
<s>Napomena: Ovo je jednostavni prsten kojem je ĉitava vanjska površina ukrašena motivom pletenice.</s><s>Vidljivi su tragovi pozlate.</s>
<s>Napomena: Prsten ima kvadratiĉno postolje za umetak dragog kamena, koji se naţalost nije oĉuvao.</s><s>Ĉitav prsten ukrašen je jednostavnom ornamentalnom dekoracijom, koja je izvedena tehnikama rovašenja i udubljivanja.</s>
<s>Napomena: Ovo je zanimljiv prsten u obliku putne brojanice, koji se sastoji od dva dijela.</s><s>Prvi dio završava peĉatnim dijelom s natpisom W, a drugi dio sastoji se od reţnjeva, koji se mogu okretati oko dijela s natpisom.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronĉana ţica, uvijanje, pozlata fragmenti trake za zakopĉavanje dugmadi: duljina 1,6 - 2,2 Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 19 komada dugmadi od isprepletene fine pozlaćene ţice, te 2 fragmenta djelomiĉno oĉuvane trake, koja je sluţila za njihovo zakopĉavanje (dva fragmenta inv.br.</s><s>1345/20 i 1345/21).</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje, pozlata Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 19 komada ovog tipa dugmadi.</s><s>Ona je pronaĊena do nogu pokojnika, te se moţe zakljuĉiti da je sluţila za zakopĉavanje obuće.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje, pozlata Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 181; stari inv.br.296)</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je 16 komada dugmadi kugliĉaste forme s alkicama, koje na tjemenu imaju cvjetni motiv.</s><s>Djelomiĉno je oĉuvana i koţa kojom je dugmad priĉvršćivana za tkaninu (inventirano 14 komada).</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje, pozlata; konac Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 10 komada dugmadi u obliku ţira.</s><s>Ova dugmad ima zakovice za uĉvršćivanje.</s><s>Fragmentarno je oĉuvan i konac za priĉvršćivanje.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronĉana ţica, uvijanje; konac Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 15 komada dugmadi od pletene ţice, te 15 pletenih niti u koje se ona kopĉala.</s><s>Sva dugmad je jednostavne kruţne forme, osim jednog dvostrukog komada (kojem su kruţne forme spojene pletenom ţicom).</s><s>PronaĊen je i jedan fragment u obliku alkice nepoznate DUGMAD</s>
<s>Materijal/tehnika: bronĉana ţica, uvijanje; konac Dimenzije: dugmad Ø 1,7 cm ; ukupna teţina 4,40 g. Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: PronaĊena su 4 komada dugmadi od pletene ţice, te pletena traka za zakopĉavanje.</s><s>Sva dugmad je jednostavne kruţne forme.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje; koţa Dimenzije: dugmad Ø 1,3 cm; ukupna teţina3,35 g. Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>Napomena: PronaĊena su 2 komada dugmadi izraĊene od bronce, te koţna traka za zakopĉavanje.</s><s>Sva dugmad je jednostavne kruţne forme.</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je samo jedno jednostavno bronĉano dugme ovog tipa.</s><s>Ima alkicu za priĉvršćivanje.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje; koţa Dimenzije: visina 2,0; širina 1,4 cm; teţina dugmeta varira Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je 6 komada dugmadi izraĊene od bronce, te koţna traka za zakopĉavanje; sva dugmad je jednostavne kugliĉaste forme s alkicom za priĉvršćivanje.</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je samo jedno bronĉano dugme ovog tipa, kojem je gornja strana formirana u obliku cvijeta.</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je samo jedno bronĉano dugme polukruţnog presjeka, koje je u sredini dekorirano sedmerolatiĉnim cvijetom.</s>
<s>Materijal/tehnika: drvo, tokarenje, rezbarenje Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je 5 komada dugmadi izraĊene od drveta, koja na gornjoj strani imaju reljefno prikazan lik propetog lavića.</s>
<s>Napomena: Ovo je kuglica nepoznate namjene izraĊena od lijevanog olova, kojoj je rub ukrašen utisnutim ĉetvrtastim poljima.</s><s>Pretpostavlja se da je ulomak dugmeta (?).</s>
<s>Napomena: Praporac je jednostavne kruţne forme s alkicom za priĉvršćivanje.</s><s>Pogrešno je determiniran kao dugme.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (dislociran Napomena: Ovo je fragmentarno oĉuvana aplikacija, koja se sastoji od prepletene ţice u formi cvjetova, okruglih aplika od zlatnog lima i ukrasne trake od zlatnog lima.</s><s>Najvjerojatnije je bila dio dekoracije odjeće.</s><s>PronaĊeno je 19 fragmenata, ali je inventirano njih samo 12.</s><s>Voditelj istraţivanja pretpostavio je da se aplikacija izvorno nalazila na liku malog Isusa, koji je stradao u poţaru, ali ta tvrdnja nije obrazloţena, a nisu opisani ni uvjeti nalaza.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (grob 17, 17365, 17366, 17367; br. kutije 182; stari inv.br.305) Napomena: Svi ovi nalazi pripadaju grobu 17.</s><s>Taj grob bio je jako dobro oĉuvan, pa je bilo moguće spasiti dio graĊe od propadljivog materijala, koju u većini sluĉajeva nije moguće oĉuvati (ulomak mrtvaĉkog sanduka, ulomci tekstila, ulomak tekstila s karikama za vezivanje, ulomak pletene trakice, dugmad od pletene ţice).</s>
<s>Materijal/tehnika: ţica, pozlata; konac, pletenje Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: Ovo je ukrasni dio muške nošnje od pletene pozlaćene ţice.</s><s>Oĉuvana su 4 fragmenta.</s>
<s>Dimenzije: duţina 66,5 cm; teţina 19,92 g. Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 181; stari inv.br.330)</s>
<s>Napomena: Ovo je lanĉić sastavljen od niza spojenih kariĉica koje su dekorirane urezanim linijama i uvijanjem.</s><s>Voditelj istraţivanja determinirao ga je kao pojas, odnosno ulomak pojasa kojem nedostaje zatvaraĉ, a moţemo samo pretpostaviti da je takva determinacija proizašla iz mjesta njegova nalaza.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje, pozlata Dimenzije: duţina 20,0 Ø dugmeta 1,5 cm; ukupna teţina Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: Pojasna garnitura sastoji se od preĊice sa pomiĉnom ploĉicom, jeziĉca, gumba, 2 okova i 7 ukrasnih aplika.</s><s>Oĉuvan je i fragment tkanine koja je nosila ovu pojasnu garnituru.</s><s>Ĉitava garnitura dekorirana je ornamentalnim ukrasom visoke kvalitete.</s>
<s>Dimenzije: visina 7,8; širina 6,7 cm; teţina 18,35 g. Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: Bronĉana kopĉa sa djelomiĉno oĉuvanom koţom.</s><s>PronaĊena su još dva manja fragmenta, koji su popriliĉno amorfni i ne mogu se spojiti sa ovim velikim komadom kopĉe (inventirani su kao MMĈ - 1340/2 i KOPČA (ULOMAK)</s>
<s>Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: U grobu je pronaĊeno 11 fragmenata ove kopĉe, a koţa na kojoj su se izvorno nalazili je tijekom ĉišćenja izgubljena.</s>
<s>Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊena su 4 fragmenta ove kopĉe, s djelomiĉno oĉuvanom koţom, te jednom zakovicom.</s>
<s>Napomena: Ova preĊica sa oĉuvanim trnom ima na sebi jednostavnu dekoraciju izvedenu u formi urezanih linija.</s>
<s>Dimenzije: visina 2,3; širina 2,6 cm; teţina 13,58 g. Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1991.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano, osim napomene da je pronaĊena uz zid mauzoleja)</s>
<s>Napomena: Ovo je jednostavna preĊica kruţne forme s oĉuvanim trnom.</s><s>Nema nikakve dekoracije.</s>
<s>Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊena su 54 komada karika u formi alkica.</s><s>One su se prišivale na odjeću (najĉešće ih nalazimo na ţenskim košuljama), ali su sluţile i za priĉvršćivanje obuće KARIKE</s>
<s>Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 16 karika u formi alkica.</s><s>One su se prišivale na odjeću (najĉešće ih nalazimo na ţenskim košuljama), ali su sluţile i za priĉvršćivanje obuće (ĉizme).</s>
<s>Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊeno je 12 komada karika u formi alkica.</s><s>One su se prišivale na odjeću (najĉešće ih nalazimo na ţenskim košuljama), ali su sluţile i za priĉvršćivanje obuće KARIKA</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak bronĉane karike okruglog oblika, nepoznate namjene (moţda preĊica).</s><s>Kako nije pronaĊena u arheološkom kontekstu preciznija datacija nije moguća.</s>
<s>Napomena: Ţeljezna alka nepoznate namjene.</s><s>Kako nije pronaĊena u arheološkom kontekstu preciznija datacija nije moguća.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje; ţica, uvijanje Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje Napomena: PronaĊene su 4 cjelovito oĉuvane aplike, dok su ostale u fragmentima.</s><s>Kruţnog su oblika sa upisanom kriţnom formom.</s><s>Pretpostavljeno je da se radi o privjescima,</s>
<s>UKRASNE KOPČE postavljene rupe za kukice.</s><s>Kukice od pletene ţice pronaĊene su samo s jedne strane, pa postoji mogućnost da su se s druge strane aplike priĉvršćivale koncem.</s><s>U izvješću i dokumentaciji se navodi da su ovo nalazi iz groba 38, ali se zapravo radi o nalazima iz groba 31.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (dislocirani Napomena: PronaĊeno je 11 komada dugmadi u obliku dva nasuprotno postavljena cvijeta.</s><s>Kako nisu pronaĊene unutar grobne cjeline nije moguće preciznije odrediti da li su bile dio odjeće ili obuće.</s><s>Oĉuvan je i dio vezivne niti.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje, kovanje Dimenzije: pojedinaĉni dijelovi kopĉe: duljina 0,6 – 1,5;</s>
<s>(dislocirani nalazi, kvadrant 39/M, dubina 1,25; 35/F, Napomena: PronaĊeno je 9 kompleta i 12 fragmenata dvopetljastih kopĉi s kukama i ušicama.</s><s>Mogle su biti dio odjeće ili obuće (nisu pronaĊene unutar grobne cjeline).</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (dislocirani Napomena: PronaĊeno je 25 komada ovog tipa dugmadi.</s><s>IzraĊena su u formi jednostavnih, spojenih kruţnica.</s><s>U sredini imaju ukras u obliku cvijeta.</s><s>Mogla su biti dio odjeće ili obuće (nisu pronaĊene unutar grobne cjeline).</s>
<s>Napomena: PronaĊena su 2 komada polukruţno zaobljenih ruĉki mrtvaĉkog sanduka, koje su ukrašene kanelurama.</s><s>Na dijelu gdje su se priĉvršćivale za mrtvaĉki sanduk imale su dekoracije u formi rozeta.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990.-2002.g. (više kvadranata, razne dubine – nije dokumentirano) Ĉuvanje/oznaka: AO MMĈ (inv.br.</s><s>MMĈ – 17370 Napomena: Tijekom arheoloških istraţivanja pronaĊena je veća koliĉina ţeljeznih ĉavala raznih dimenzija i oblika.</s><s>PronaĊeni su ili kao dio grobne cjeline (lijes) ili dislocirani.</s>
<s>Napomena: Ovakav tip okova ĉesto se nalazi na knjigama, ali i na drvenim škrinjama.</s><s>Bogata ornamentika.</s>
<s>Napomena: Ovakav tip okova ĉesto se nalazi na knjigama, ali i na drvenim škrinjama.</s><s>Bogata ornamentika.</s>
<s>Dimenzije: visina 2,3; širina 5,9 cm; teţina 10,36 g. Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano, osim napomene da je pronaĊen unutar svetišta)</s>
<s>Napomena: Ovo je predmet nepoznate namjene.</s><s>Kako nije pronaĊen u arheološkom kontekstu, preciznija datacija nije moguća.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je dio jedne drške škara sa prstenastim završetkom, dok ostali dijelovi nedostaju.</s>
<s>Materijal/tehnika: ţeljezo, lijevanje, pozlata Dimenzije: visina 7,3; širina 5,6 cm; teţina 83,00 g Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 184; stari inv.br.290)</s>
<s>Napomena: Ovo je ţeljezni lokot trokutaste forme, koji ima polukruţni zatvaraĉ.</s><s>Otvor za kljuĉ je kruţnog oblika.</s>
<s>Napomena: Oĉuvana je golenica kljuĉa i njegov završetak sa zubima, koji sluţe otkljuĉavanju, dok nedostaju glava i Objavljeno u: neobjavljeno.</s>
<s>Napomena: Ova plomba ima s jedne strane prikaz okrunjenog dvoglavog orla, a s druge natpis PRESS.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevanje, posrebreno Uvjeti nalaza: grobni nalaz, arheološko istraţivanje kutije 184; stari inv.br.</s><s>312)</s>
<s>Napomena: Koštana ukosnica veoma fine obrade, ukrašena je jednostavno urezanim linijama i ima nazubljene krajeve na duţim stranama.</s>
<s>Napomena: Ukosnica izraĊena od kosti veoma jednostavne obrade.</s><s>Prema stanju oĉuvanosti moţe se zakljuĉiti da je dugo bila u uporabi.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevano; kost, rezbareno Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1994.g. (dislociran kutije 184; stari inv.br.277)</s>
<s>Napomena: Britva ima koštane korice, koje su priĉvršćene sa 3 zakovice.</s><s>Metalni dijelovi su relativno loše oĉuvani.</s>
<s>Materijal/tehnika: bronca, lijevano; kost, rezbareno Dimenzije: duţina 8,7; širina 1,0 cm; teţina 18.66 g. Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (dislociran kutije 184; stari inv.br.278)</s>
<s>PRIBADAČE kvalitetnim vegetabilnim ornamentom, dok je u sredini bila drvena drška, koja je loše oĉuvana.</s><s>Ima 3 zakovice.</s>
<s>(inventirano je njih 23 i sve su stavljene kao nalazi iz 1990.g.).</s><s>U većini sluĉajeva naĊene su u grobnim cjelinama i to kao dio odjeće pokojnika (drugih podataka naţalost nemamo).</s>
<s>Napomena: Ovo je spojnica nepoznate namjene, a zbog nepoznavanja konteksta nalaza na lokalitetu, nije ju moguće preciznije datirati.</s>
<s>Napomena: Ovo je spojnica nepoznate namjene, a zbog nepoznavanja konteksta nalaza na lokalitetu, nije ju moguće preciznije datirati.</s>
<s>Napomena: Ovo je spojnica nepoznate namjene, a zbog nepoznavanja konteksta nalaza na lokalitetu, nije ju moguće preciznije datirati.</s>
<s>Napomena: Ova potkova dio je muške obuće.</s><s>Ima 4 rupice za priĉvršćivanje, unutar kojih su oĉuvane dvije zakovice.</s>
<s>Napomena: Tintarnica je tlocrtno kruţne forme tijela s kratkim vratom i prstenastim obodom.</s><s>IzraĊena je od bezbojnog prozirnog stakla.</s><s>Na jednoj strani ima utor za odlaganje pera nakon pisanja.</s>
<s>Napomena: Ovo je tintarnica ĉetvrtaste forme tijela i kratkog, gore zadebljanog vrata.</s><s>IzraĊena je od stakla zelene boje.</s><s>Na jednoj strani ima utor za odlaganje pera nakon pisanja.</s>
<s>Napomena: Ovo je boĉica od bezbojnog prozirnog stakla koja na prednjoj strani ima u reljefu natpis Brázay.</s><s>Brázay Kálmán osniva kompaniju 1871.g., a ona djeluje sve do kraja II. svjetskog rata.</s><s>Oĉuvano je samo tijelo boĉice cilindriĉnog oblika.</s><s>Pogrešno determinirana kao tintarnica.</s>
<s>Napomena: Ovo je elegantna boĉica izduţenog vrata i cilindriĉnog tijela, sa prstenastim obodom ĉetvrtastog presjeka.</s>
<s>Napomena: Ovo je boĉica ĉetvrtaste forme tijela i kratkog, gore zadebljanog vrata.</s><s>IzraĊena je od stakla zelene boje.</s>
<s>Napomena: Ovo je boĉica cilindriĉne forme tijela, koja koniĉno prelazi prema kratkom, gore zadebljanom vratu.</s><s>IzraĊena je od bezbojnog stakla.</s><s>Pogrešno determinirana kao tintarnica.</s>
<s>Napomena: Ovo je boĉica pravokutnog tijela, koja se u koniĉnoj formi spaja sa kratkim, gore zadebljanim vratom.</s><s>IzraĊena je od stakla zelene boje.</s><s>Pogrešno determinirana kao tintarnica.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je izduţeni cilindriĉni vrat boĉice, koji prelazi u ljevkasti obod.</s><s>Ulomak ima na sebi malu drškicu, a dekoriran je horizontalno postavljenim plastiĉnim ukrasom u obliku vijenca.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je izduţeni cilindriĉni vrat boĉice, kojem je obod formiran u vidu prstena polukruţnog presjeka.</s><s>Najvjerojatnije je to ulomak dvokonusne boce.</s>
<s>Napomena: Ova boĉica imala je kratki vrat koniĉne forme, a bila je izraĊena od stakla zelene boje.</s>
<s>Napomena: Ovo je boĉica sa kratkim vratom koniĉnog oblika, koji na gornjem dijelu, ispod oboda ima prstenastu dekoraciju.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je gornji dio boĉice s kratkim koniĉnim vratom izraĊen od tankog stakla zelene boje, koji ima prstenasti završetak oboda.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je ulomak vrata boĉice izraĊene od prozirnog stakla, koji na sebi ima dekoracije u vidu reljefnih traka izmeĊu kojih su bobiĉasta ispupĉenja.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je fragment dna staklene posude pravokutne forme, izraĊen on bezbojnog stakla.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak dna boce ili ĉaše trbušastog oblika, izraĊene od prozirnog, stakla, sa relativno debelim stjenkama.</s>
<s>Napomena: Ovo je bila izduţena, elegantna boĉica, od koje je oĉuvan izduţeni bikoniĉni vrat.</s><s>IzraĊena je od bezbojnog stakla.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je izduţeni vrat boĉice koniĉne forme, koji ispod oboda ima prstenasto zadebljanje, a izraĊen je od tamnog stakla.</s><s>Najvjerojatnije ulomak boce Objavljeno u: neobjavljeno.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je izduţeni vrat boĉice bikoniĉne forme, sa obodom u formi prstenastog zadebljanja.</s><s>IzraĊen je od bezbojnog stakla.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je gornji dio boĉice s kratkim koniĉnim vratom izraĊen od stakla zelene boje, koji ima prstenasti završetak oboda.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je gornji dio boĉice s kratkim cilindriĉnim vratom izraĊen od stakla zelene boje.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je gornji dio boĉice s kratkim cilindriĉnim vratom izraĊen od stakla zelene boje, koji ima prstenasti završetak oboda.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je gornji dio boĉice s kratkim cilindriĉnim vratom koji se u gornjem dijelu trbušasto širi, te suţuje u obod.</s><s>IzraĊen je od stakla zelene boje.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je gornji dio boĉice s kratkim bikoniĉnim vratom izraĊen od stakla zelene boje, koji ispod oboda ima prstenasto zadebljanje.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je ĉep boĉice sa donjim cilindriĉnim dijelom, koji se gore suţava, te iz njega izlazi vrh ĉepa kapljiĉaste forme.</s><s>IzraĊen je od bezbojnog stakla.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak ĉaše blago bikoniĉnog oblika, koja se suţavala prema obodu, a koja je bila dekorirana bobiĉastim ispupĉenjima i kobaltno plavom niti na obodu.</s>
<s>Napomena: Ovo je ĉaša cilindriĉnog oblika, koja se prema gore koniĉno širi.</s><s>Nedostaje joj jedan manji ulomak.</s><s>Gornji dio ĉaše ukrašen je urezivanjem jednostavnih motiva kao što su linije, cik - cak ukrasi, valovnice i sl.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je ulomak ĉaše tipa krautstrunk dekoriran bademastim aplikacijama, kojima je šiljak zavrnut i stisnut uz tijelo.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak elegantne noge ĉaše (nodus), koji je bogato ukrašen vegetabilnom dekoracijom.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak elegantne noge ĉaše (nodus), koji je dekorirana prstenastim zadebljanjem i vegetabilnom dekoracijom.</s>
<s>Napomena: Ovo je ĉaša poligonalnog tijela, koja je izraĊena od prozirnog stakla, sa relativno debelim stjenkama.</s>
<s>Napomena: Oĉuvani su fragmenti ĉaše cilindriĉnog tijela, koja ima kobaltno plavu nit na obodu koji je izveden u formi prstenastog zadebljanja.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak ĉaše koja je najvjerojatnije imala tijelo trbušaste forme.</s><s>Bila je izraĊena od optiĉki puhanog stakla.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je fragment staklene zdjelice koniĉne forme sa dvoprstenastim obodom.</s><s>IzraĊeno od bezbojnog stakla.</s>
<s>Napomena: Oĉuvan je fragment okulusa.</s><s>Okulusi su stavljani u olovne okvire, te su sluţili za ostakljivanje prozora (u poĉetku u sakralnim objektima, kasnije i u profanim).</s>
<s>Materijal/tehnika: staklo, puhanje, brušenje Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1998.g. (kvadrant 1 Napomena: Oĉuvano je nekoliko fragmenata prozorskog stakla, koji su svi naĊeni na prostoru juţno od današnje kapele sv. Jelene.</s>
<s>Materijal/tehnika: glina, izraĊeno u kalupu Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1993.g. (dislociran kutije 184; stari inv.br.270)</s>
<s>Napomena: Lula je izraĊena od bijele gline, bogato dekorirana duborezom.</s><s>Nedostaje joj gornji dio.</s>
<s>Materijal/tehnika: glina, izraĊeno u kalupu Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1993.g. (dislociran kutije 184; stari inv.br.271)</s>
<s>Napomena: Lula je izraĊena od bijele gline, bogato dekorirana ukrasom izvedenim kotaĉićem.</s><s>Nedostaje joj gornji dio.</s>
<s>Napomena: Lula je oĉuvana u cijelosti, ali bez poklopca.</s><s>Ukrašena je ubadanjem i urezivanjem.</s><s>Sa svake strane urezani su cvjetni motivi fine obrade.</s>
<s>Materijal/tehnika: glina, izraĊeno u kalupu Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1993.g. (dislociran kutije 184; stari inv.br.274)</s>
<s>Napomena: Ova fragmentarno oĉuvana lula oktogonalnog je presjeka i ima na sebi smeĊu caklinu.</s>
<s>Napomena: Ovaj poklopac lule ima oĉuvan trn za zatvaranje i otvaranje, te zasun dekoriran jednostavnim ornamentom.</s><s>Poklopac završava u obliku kupolastog oktogona sa ukrasima u formi trolista.</s><s>Prorezi za zrak na donjoj strani poklopca oblikovani su u formi gotiĉkih prozora.</s>
<s>Napomena: Ĉistaĉ lule ima tri umetka, lopaticu, strugalicu i noţić, a ukrašen je jednostavnom ornamentikom.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka sa vijenca kaljeve peći, koji na sebi ima vegetabilnu dekoraciju izvedenu od niza hrastovih listova.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka sa vijenca kaljeve peći, koji na sebi ima vegetabilnu i geometrijsku dekoraciju.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka sa vijenca kaljeve peći, koji na sebi ima vegetabilnu dekoraciju izvedenu od niza hrastovih listova.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka sa vijenca kaljeve peći, koji na sebi ima vegetabilnu dekoraciju izvedenu od niza hrastovih listova.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka sa vijenca kaljeve peći, koji na sebi ima vegetabilnu dekoraciju izvedenu od niza hrastovih listova.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka sa vijenca kaljeve peći, koji na sebi ima vegetabilnu dekoraciju izvedenu od niza hrastovih listova.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka koji je bio podijeljen u polja, unutar kojih su bili razni prikazi.</s><s>Oĉuvan je manji fragment na kojem je vidljiv dio draperije i polukruţne dekorirane forme.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom fantastiĉnog bića (najvjerojatnije prikaz dvoglavog orla).</s><s>Oĉuvan je manji fragment.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka podijeljen u ĉetverostrana polja unutar kojih su prikazi rozeta i šesterostrana polja ispunjena mreţom.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak uglovnog pećnjaka, koji na sebi ima vegetabilnu i geometrijsku dekoraciju.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka koji na sebi ima stiliziranu vegetabilnu i geometrijsku dekoraciju.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka koji na sebi ima stiliziranu vegetabilnu i geometrijsku dekoraciju.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak pećnjaka koji na sebi ima stiliziranu vegetabilnu i geometrijsku dekoraciju.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom okrunjenog dvoglavog orla i vegetabilnom dekoracijom.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom muškog lika okrenutog u lijevu stranu (dio veće nepoznate scene).</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom grifona.</s><s>Oĉuvano je tijelo lava s valovitom gustom grivom, rep i straţnje orlovske noge s kanĊama.</s>
<s>Napomena: Ulomak nišastog pećnjaka kojem je straţnji dio u obliku zdjele (izraĊen na lonĉarskom kolu), a prednja strana je dekorirana arhitektonskim detaljima.</s><s>Ovaj tip pećnjaka obiĉno je stajao na gornjem dijelu kaljeve peći, a na prednjoj strani je imao figuru u punoj plastici.</s>
<s>Napomena: Ulomak perforiranog pećnjaka koji je na sebi imao arhitektonsku dekoraciju.</s><s>Najvjerojatnije ulomak nišastog pećnjaka kojem je straţnji dio u obliku zdjele, a prednja strana je dekorirana arhitektonskim detaljima.</s>
<s>Napomena: Ovo je zeleno ocakljeni pećnjak s punom prednjom stranom, kojem je oĉuvan desni gornji ugao na kojem je ulomak krila.</s><s>Najvjerojatnije prikaz anĊela Gabrijela iz scene Navještenja.</s>
<s>Napomena: Ovo je zeleno ocakljeni pećnjak s punom prednjom stranom, kojem je oĉuvan desni gornji ugao na kojem je ulomak krila.</s><s>Najvjerojatnije prikaz anĊela Gabrijela iz scene Navještenja.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom anĊela štitonoše.</s><s>Oĉuvan je donji dio anĊela i natpisne trake koje su ga okruţivale (natpis nije ĉitak).</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom anĊela štitonoše.</s><s>Oĉuvan je anĊeo koji nosi dva štita, a okruţen je natpisnim trakama (natpis nije ĉitak).</s>
<s>Napomena: Ulomak nišastog pećnjaka kojem je straţnji dio u obliku zdjele, a prednja strana je dekorirana arhitektonskim detaljima.</s><s>Ovaj tip pećnjaka obiĉno je stajao na gornjem dijelu kaljeve peći, a na prednjoj strani je imao figuru u punoj plastici.</s><s>Na oĉuvanom ulomku vidljiv je donji dio haljine anĊela štitonoše, te vrh niše koja se nalazila ispod njega, a na njoj se nalazi štit.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom anĊela štitonoše.</s><s>Oĉuvan je gornji dio pećnjaka s glavom anĊela, koja je okruţena štitovima s grbovima i natpisnim trakama (natpis Objavljeno u: neobjavljeno.</s>
<s>Ĉuvanje/oznaka: visina 22,7; širina 26,0 cm.</s><s>Napomena: Ulomak pećnjaka s prikazom anĊela štitonoše.</s><s>Oĉuvan je anĊeo, koji je okruţen štitovima s grbovima i natpisnim trakama (natpis nije ĉitak).</s>
<s>Materijal/tehnika: glina, izraĊeno u kalupu, zelena ocaklina Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (kvadranti 5Napomena: PronaĊena su 4 komada zeleno ocakljenih pećnjaka koji na sebi imaju alegorijski prikaz lavova koji proţdiru demona.</s><s>Pećnjaci su izvorno stajali na kruništu kaljeve peći.</s>
<s>Napomena: Na pećnjacima su prikazani okrunjeni dvoglavi orlovi raširenih krila, koji nose ţezlo i maĉ (grb).</s><s>Usporediti sa: GYULAI KATALÓGUSOK (2002), p.85, PEĆNJAK (ULOMAK)</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka koji na sebi ima prikaz glave anĊela kojem iz usta izlaze dvije vegetabilne vitice.</s><s>Ispod je traka ukrašena motivom uţeta, dok je donji dio nazubljen.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka koji na sebi ima prikaz glave anĊela kojem iz usta izlaze dvije vegetabilne vitice.</s><s>Ispod je traka ukrašena motivom uţeta, dok je donji dio nazubljen.</s>
<s>Napomena: Ulomak pećnjaka koji na sebi ima prikaz glave anĊela kojem iz usta izlaze dvije vegetabilne vitice.</s><s>Ispod je traka ukrašena motivom uţeta, dok je donji dio nazubljen.</s>
<s>Napomena: Ovaj fragment stajao je na kruništu kaljeve peći, a bogato je dekoriran arhitektonskim ukrasima.</s>
<s>Materijal/tehnika: glina, lonĉarsko kolo Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: PronaĊeno je više fragmenata ovog tanjura, koji su spajanjem dali temelj za njegovu pravilnu restauraciju i nadomještanje nedostajućih dijelova.</s>
<s>Materijal/tehnika: glina, lonĉarsko kolo, ocaklina Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (dislociran ĉuvaonica arheološkog odjela; stari inv.br.321) Napomena: Ovo je fragmentarno oĉuvan keramiĉki svijećnjak manjih dimenzija i zelene ocakline, koji je pogrešno determiniran kao vrĉić.</s>
<s>Napomena: Ovo je vrĉ manjih dimenzija ukrašen ocaklinom zelene boje.</s><s>Postavljen je na malenu noţicu i ima predimenzioniran razveden vrat s obodom ukrašen horizontalnim linijama, te malu drškicu.</s><s>Ovakve male glazirane vrĉeve nalazimo već u 15.st., ali ovaj vrĉ svojom završnom obradom odaje kasnije vrijeme nastanka.</s><s>Materijal/tehnika: glina, lonĉarsko kolo Uvjeti nalaza: konzervatorsko - restauratorsko istraţivanje 1994.g. (kvadrant 11/E, juţni zid svetišta) kutije 185; stari inv.br.322)</s>
<s>Napomena: Ovom vrĉiću nedostaju vrat i drška, a na gornjoj strani ukrašen je urezanim linijama.</s><s>PronaĊen je u gornjoj rupi od skele koja je bila postavljena prilikom izgradnje juţnog zida svetišta.</s>
<s>Napomena: Ovo je porculanska šalica bijele boje ukrašena preteţno plavom i zlatnom bojom, a na jednoj strani ima slikanu dekoraciju u vidu cvijeta i leptira (smeĊa, ţuta i Objavljeno u: neobjavljeno.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (kvadranti 7Ĉuvanje/oznaka: AO MMĈ (nije ponovo inventirano; stari Napomena: Voditelj istraţivanja pretpostavio je da su to ostaci drvene graĊe oltara, koji je izgorio u poţaru 1695.g. (nije obrazloţeno).</s>
<s>Determiniran je kao prapovijesno oruĊe, ali obzirom na dimenzije i oblik nije iskljuĉena ni mogućnost da se radi o srednjovjekovnom ili novovjekovnom nalazu.</s>
<s>Napomena: Obzirom da ovaj keramiĉki lonac datira u prapovijesni period.</s><s>Nikako se ne moţe dovesti u vezu sa samostanom i ţivotom u njemu.</s>
<s>Napomena: Obzirom da ovaj keramiĉki lonac datira u prapovijesni period.</s><s>Nikako se ne moţe dovesti u vezu sa samostanom i ţivotom u njemu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 70,0, širina 41,0, dubina 29,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1991.g. (kvadrant Ĉuvanje/oznaka: AO MMĈ (inv.br MMĈ – 1374; depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari inv.br.</s><s>336) Napomena: Oĉuvan je donji dio skulpture, koji prikazuje mušku figuru obuĉenu u albu, preko koje je superpelicej.</s><s>Najvjerojatnije je ovo dio skulpture sv. Ivana Nepomuka.</s><s>Na skulpturi su oĉuvani tragovi crvenog bojanog sloja.</s><s>Gornji dio skulpture i sveĉevi atributi nedostaju.</s>
<s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1924.g. (fragmenti sekundarno ugraĊeni u pilastre uz sjeverni zid crkvene Ĉuvanje/oznaka: ĉuvanje: MMĈ (inv.br MMĈ – 11567; Napomena: Ovo su fragmenti nadgrobne ploĉe koja je najvjerojatnije pripadala Nikoli Šubiću Zrinskom, a većim je dijelom pronaĊena 1924.g. Na ploĉi je u reljefu prikazan leţeći muški lik s kacigom na glavi, u viteškom oklopu dekoriranom rozetama, zatvorenih oĉiju i stiliziranog lica s gore uvijenim brkovima.</s><s>Oklop mu prekriva ĉitavo tijelo, a ima pokretne dijelove na ramenima, laktovima, koljenima i ispod pojasa, gdje je djelomiĉno vidljiva i košulja od metalnih alkica.</s><s>Glava mu je poloţena na jastuk, kao i zastava koju drţi u svojoj desnoj ruci, a na zastavi se nalazi obiteljski grb Zrinskih.</s><s>Lijeva ruka poloţena mu je na maĉ koji ima o boku, a do nogu, s njegove desne strane, nalazi se još jedan obiteljski grb.</s><s>Ploĉa nema nikakav natpis i nedostaje joj dosta fragmenata.</s>
<s>Napomena: Ovo su fragmenti nadgrobne ploĉe koja je najvjerojatnije pripadala Nikoli Šubiću Zrinskom, a koja je većim dijelom pronaĊena u arheološkim istraţivanjima 1924.g., dok su kasnije naĊeni samo ovi manji fragmenti.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 82,0, širina 34,0, dubina 26,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: Ovo je fragmentarno oĉuvana kamena skulptura, koja najvjerojatnije prikazuje sv. Ambrozija, zbog košnice koja se nalazi ispred lijeve sveĉeve noge.</s><s>Prikazan je svetaĉki lik obuĉen u albu, preko koje je superpelicej sa štolom crvene boje, a preko svega ima kazulu crvene boje sa ţutim (zlatnim) rubovima.</s><s>Nedostaje glava i ruke ispod laktova.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 69,0, širina 35,0, dubina 15,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: Ovo je fragmentarno oĉuvana kamena skulptura.</s><s>Sveĉevi atributi nisu oĉuvani.</s><s>Prikazan je svetac obuĉen u albu kojoj je donji rub ukrašen ĉipkom, preko koje je kazula sa štolom crvenkaste boje sa ţutim (zlatnim) kriţevima na završetcima.</s><s>Nedostaje glava i ruke dalje od laktova.</s>
<s>Napomena: Ova se ploĉa u dokumentaciji i literaturi pogrešno navodi kao nadgrobna ploĉa Karoline Kneţević, roĊene Högger, koja je navodno umrla iste godine kad i njezin suprug Vinko, ali to je ustvari ploĉa koju je ona postavila svom tek preminulom suprugu, nekoliko dana nakon njegove smrti.</s><s>Cjeloviti natpis na ploĉi: Die redliche Gattin stiftete diese Ruhestätte ihrem theuersten Freund Den 27ten März 1832 Caroline Knezevich geb.</s><s>Högger.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen, klesanje, urezivanje Dimenzije: širina 21,0, visina 39,0, debljina 10,0 cm Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1995.g. (kvadrant ĉuvaonica KPO – polukat; stari inv.br.</s><s>333) Datacija: 19.st.</s>
<s>Napomena: Ova kamena ploĉa pronaĊena je u sekundarnoj uporabi.</s><s>Na njoj je natpis koji donosi 1811. godinu, a pretpostavlja se da je to godina izgradnje zidanog oltara u kapeli sv. Jelene.</s><s>Tu je i ime Georg Palier, za kojeg se pretpostavlja da je bio graditelj oltara.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 28,5; širina 70,0; dubina 29,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (kvadrant 8AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari inv.br.</s><s>340) Napomena: Oĉuvan je profilirani segment vrha šiljatog luka gotiĉkog portala.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 30,0; širina 94,0; dubina 29,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (kvadrant 8Ĉuvanje/oznaka:AO MMĈ (inv.br.</s><s>MMĈ – 17445/2; depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari inv.br.</s><s>340) Napomena: Oĉuvan je profilirani segment šiljatog luka gotiĉkog portala.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 30,0; širina 79,0; dubina 28,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (kvadrant 8AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari inv.br.</s><s>340) Napomena: Oĉuvan je profilirani segment šiljatog luka gotiĉkog portala.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 85,0; širina 28,0; dubina 32,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (kvadrant 8AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari inv.br.</s><s>340) Napomena: Ovaj segment je donja zona profiliranog gotiĉkog portala.</s><s>Ima jednostavnu profilaciju sa torusom izmeĊu dvije dvostruke uţljebine.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 60,0; širina 27,0; dubina 30,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: Ovaj segment je donja zona profiliranog gotiĉkog portala.</s><s>Ima jednostavnu profilaciju.</s><s>Dosta oštećen.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 38,0; širina 33,0; dubina 31,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Napomena: Ovaj segment je gornja zona špalete profiliranog gotiĉkog portala.</s><s>Ima jednostavnu profilaciju.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 18,5; širina 82,0; dubina 18,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 21,0; širina 82,0; dubina 25,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 25,0; širina 49,0; dubina 22,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 31,0; širina 62,0; dubina 14,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 29,0; širina 50,0; dubina 20,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je fragment mreţišta bifore gotiĉkog prozora.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Postoji navod da su ulomci bifora naĊeni u kvadrantima: 8-9/VZ/, 8-9/Š-T, dubina: 0,40-1,40 m, ali ne moţemo biti sigurni da se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,0; širina 37,0; dubina 20,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je fragment mreţišta bifore gotiĉkog prozora.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Postoji navod da su ulomci bifora naĊeni u kvadrantima: 8-9/VZ/, 8-9/Š-T, dubina: 0,40-1,40 m, ali ne moţemo biti sigurni da se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 18,0; širina 18,0; dubina 20,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je fragment mreţišta bifore gotiĉkog prozora.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Postoji navod da su ulomci bifora naĊeni u kvadrantima: 8-9/VZ/, 8-9/Š-T, dubina: 0,40-1,40 m, ali ne moţemo biti sigurni da se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 19,0; širina 40,0; dubina 20,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je fragment mreţišta bifore gotiĉkog prozora.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Postoji navod da su ulomci bifora naĊeni u kvadrantima: 8-9/VZ/, 8-9/Š-T, dubina: 0,40-1,40 m, ali ne moţemo biti sigurni da se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: Pojedinaĉni fragmenti – visina 35,0; širina Uvjeti nalaza: arheološka istraţivanja 1997.g. (ulomci bifora naĊeni su u kvadrantima: 8-9/V-Z, dubina: 0,40ĉuvaonica</s>
<s>Napomena: Oĉuvano je mreţište elegantne bifore gotiĉkog prozora, koja je dekorirana trolistima s jednostavnom profilacijom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 21,0; širina 55,0; dubina 20,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološka istraţivanja 1990-2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je fragment mreţišta bifore gotiĉkog prozora.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Postoji navod da su ulomci bifora naĊeni u kvadrantima: 8-9/VZ/, 8-9/Š-T, dubina: 0,40-1,40 m, ali ne moţemo biti sigurni da se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 57,0; širina 24,0; dubina 19,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološka istraţivanja 1997.g. (8-9/V-Z, ĉuvaonica KPO polukat; stari inv.br.339) Napomena: Ovo je ulomak gotiĉke bifore jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 36,0; širina 27,0; dubina 22,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološka istraţivanja 1997.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>GOTIČKI DOPROZORNIK (ULOMAK) ĉuvaonica KPO polukat; stari inv.br.339) Napomena: Oĉuvan je profilirani fragment doprozornika, najvjerojatnije od gotiĉke bifore jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Ulomci bifora naĊeni su u moţemo biti sigurni da se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 21,0; širina 25,5; dubina 24,5 cm Uvjeti nalaza: arheološka istraţivanja 1997.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>GOTIČKI DOPROZORNIK (ULOMAK) ĉuvaonica KPO polukat; stari inv.br.339) Napomena: Ovo je ulomak gotiĉkog prozora sa skošenim, jednostavno profiliranim špaletama.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Ulomci bifora naĊeni su u kvadrantima: 8-9/VZ/, 8se radi o ovom fragmentu.</s>
<s>Napomena: Ovo je donja zona gotiĉkog prozora sa skošenim, profiliranim špaletama.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Ovaj fragment ima na sebi uklesanu 1814.g. Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>DOPROZORNIK (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je segment gotiĉkog prozora sa skošenim rubom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>DOPROZORNIK (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je segment gotiĉkog prozora sa skošenim rubom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je segment gotiĉkog prozora sa skošenim rubom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>DOPROZORNIK (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je segment gotiĉkog prozora sa skošenim rubom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Napomena: Najvjerojatnije ulomak doprozornika ili dovratnika jednostavne profilacije.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>4); depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>SEGMENT REBRA GOTIČKOG SVODA depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>SEGMENT REBRA GOTIČKOG SVODA depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>SEGMENT REBRA GOTIČKOG SVODA depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Ĉuvanje/oznaka: AO MMĈ (inv.br.</s><s>MMĈ –17476; depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 90,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1992.g. (kvadrant ĉuvaonica KPO – polukat; stari inv.br.</s><s>337) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 90,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1992.g. (kvadrant ĉuvaonica KPO – polukat; stari inv.br.</s><s>337) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 90,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1992.g. (kvadrant ĉuvaonica KPO – polukat; stari inv.br.</s><s>337) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 90,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1992.g. (kvadrant ĉuvaonica KPO – polukat; stari inv.br.</s><s>337) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 90,0; dubina 12,0 cm Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1992.g. (kvadrant ĉuvaonica KPO – polukat; stari inv.br.</s><s>337) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 24,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Fragment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 41,0; dubina 12,0 cm Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 22,0; širina 40,0; dubina 14,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 35,5; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 42,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 46,5; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 40,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 40,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 46,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 101,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 31,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 69,5; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 21,0; širina 72,5; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 69,5; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 21,0; širina 37,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 52,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 88,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 56,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 27,5; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 29,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 15,0; širina 30,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 32,5; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 38,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 19,0; širina 36,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 61,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 19,0; širina 37,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 16,5; širina 19,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra, najvjerojatnije s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 17,0; širina 30,5; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Oĉuvani tragovi crvenog naliĉa.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 46,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 25,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 30,0; dubina 11,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Oĉuvani tragovi crvenog naliĉa.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 62,5; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Segment svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 68,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>REBRO GOTIČKOG SVODA (ULOMAK) depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 20,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 15,5; širina 26,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 18,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Oĉuvani tragovi crvenog naliĉa.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 22,0; dubina 12,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom; nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,0; širina 21,5;, dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Oĉuvani tragovi crvenog naliĉa.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,0; širina 14,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 20,5; širina 30,0; dubina 12,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ulomak svodnog rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 21,0; širina 62,5; dubina 34,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari inv.br 338) Napomena: Ovo je segment pete svoda, koji je nosio rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 25,0; širina 52,0; dubina 39,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (kvadrant 17455; depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari Napomena: Ovo je segment pete svoda, koji je nosio rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Pogrešno determiniran kao konzola.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 24,0; širina 70,0; dubina 39,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1997.g. (kvadrant 17454; depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje; stari Napomena: Ovo je segment pete svoda, koji je nosio rebra s jednom konkavnom uţljebinom i jednom trakom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Pogrešno determiniran kao konzola.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: ukupna visina 25,0; širina 37,0; dubina 35,0; samo konzola visina 25,0; širina 22,0; dubina 13,5 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološka istraţivanja 1992.- 1997.g. 17429, 17430; ĉuvaonica Arheološkog odjela; stari Napomena: PronaĊene su 3 konzole ovog tipa, od kojih je na jednoj dosta nevješto urezan grb obitelji Celjski.</s><s>To su geometrijske konzole jednostavne profilacije s rozetama na donjoj strani poligona konzola.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 14,0; širina 49,0; dubina 25,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 19,0; širina 64,0; dubina 38,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje) Napomena: Ovo je ulomak ţrvnja, koji se izvorno sastojao od dva cilindriĉna kamena s naţljebljenom osnovicom izmeĊu kojih se mljelo ţito, kukuruz i sl.</s><s>Prema fotografijama se vidi da je pronaĊen prilikom zaštitnih arheoloških istraţivanja 1990.g., iako se u izvješću navodi da je tada pronaĊen mlinski kamen s ĉetvrtastim utorom u sredini.</s>
<s>Dimenzije: visina 10,0; širina 90,0; dubina 60,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. depo AO – SI zgrada fortifikacije – prizemlje Datacija:19.st.?</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak s jednostavnom profilacijom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Neidentificirano.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak s jednostavnom profilacijom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Neidentificirano.</s>
<s>Napomena: Ovo je ulomak sa jednostavnom profilacijom.</s><s>Nema tragova bojanog sloja.</s><s>Neidentificirano.</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 13,0; širina 18,0; dubina 15,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 13,0; širina 24,0; dubina 14,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>Materijal/tehnika: kamen vapnenac, klesanje Dimenzije: visina 16,0; širina 12,0; dubina 13,0 cm.</s><s>Uvjeti nalaza: arheološko istraţivanje 1990 – 2002.g. (mjesto nalaza nije dokumentirano)</s>
<s>izjavljam, da je doktorska disertacija z naslovom Razvoj kompleksa pavlinskega samostana Blaţene Device Marije in Vseh Svetih v Šenkovcu (1376-1786) v luĉi zgodovinskih in arheoloških raziskav / Razvoj kompleksa pavlinskog samostana Blaţene Djevice Marije i svih svetih u Šenkovcu (1376 – 1786) u svjetlu povijesnih i arheoloških istraţivanja  rezultat lastnega raziskovalnega dela,  da so rezultati korektno navedeni in</s>
<s>Tema te doktorske disertacije je čakovski pavlinski samostan Blaţene Device Marije in Vseh Svetih, čigar preostanki so danes v naselju Šenkovec.</s><s>Pavlinci so prišli v MeĎimurje leta 1376 na povabilo plemiča Štefana II.</s><s>Lackovića, ki jim je tu zgradil samostan in samostansko cerkev.</s><s>Oboje je bilo sprva posvečeno Blaţeni Devici Mariji in Vsem Svetim , kasneje pa sv .</s><s>Heleni ̶ slednji naziv je ostal vse do danes .</s><s>V samem naslovu disertacije:</s>
<s>Razvoj kompleksa pavlinskega samostana Blažene Device Marije in Vseh Svetih v Šenkovcu (1376 - 1786) v luči zgodovinskih in arheoloških raziskav se mi je opredelitev za starejši naziv zdela povsem logična, saj je to izvirni patrocinični naziv samostana.</s><s>Vprašanje vzpostavitve, delovanja in na koncu ukinitve samostana je obdelano skozi več vidikov, predvsem s pomočjo zgodovinskih virov in materialnih ostankov na najdišču, ki so v veliki meri ohranjeni v arheološki plasti.</s><s>Interdisciplinarni pristop je zelo prispeval k boljšemu razumevanju samostana kot integrirane funkcionalne enote, ki je na tem prostoru delovala več kot štiri stoletja.</s>
<s>Z ustanovitvijo samostana v letu 1376 se je načeloma spoštovala prvotna zamisel puščavniškega reda, ki je svoje postojanke gradil na samem – v pustoti; le-ta se je ohranil skoraj do sredine 20. stoletja (T.I. 2).</s><s>Samostan je bil torej zgrajen na nenaseljenem območju, vendar še vedno dovolj blizu Čakovca kot ţe tedanje močne utrdbe, ki je v burnih zgodovinskih časih menihom lahko zagotovila ustrezno varnost.</s><s>Omeniti je treba tudi, da je bil samostan od svoje ustanovitve vsestransko in močno povezan s Čakovcem in z njegovimi lastniki - ti so se skozi desetletja in stoletja izmenjavali.</s><s>Nedotaknjena prvotna okolica samostana je za večno izgubila, in danes je neposredna okolica v veliki meri preoblikovana z nedavnimi izgradnjami, kar preprečuje ustrezno predstavitev njegovega primarnega okolja.</s><s>Med širjenjem naselja Šenkovec v 20. stoletju so samostan sicer integrirali v sestavo naselja, a je bila to le posledica agresivne parcelacije samostanske najoţje okolice, s katero so ga prostorsko pravzaprav skoraj v celoti zanikali.</s><s>362</s>
<s>Kot je bil samostan ustanovljen in v osnovi grajen v toku druge polovice 14. stoletja, pripada njegova najstarejša gradbeniška faza v stilnih in tipoloških značilnostih obdobju gotike.</s><s>Visoko raven kakovosti vidimo v delno ohranjenem gotskem slikarstvu v današnji kapeli sv. Helene, ki je edini ohranjeni nadzemni objekt čakovskega pavlinskega samostana.</s><s>V baročnem obdobju je imel naslednje gradbeniške enote: samostanski kompleks z zvonikom in zakristijo, stransko kapelo - tako imenovani mavzolej druţine Zrinski, in gospodarske stavbe.</s><s>Celoten korpus je bil obdan s kamnito ograjo.</s><s>Najstarejša upodobitev samostanskega kompleksa je bila objavljena leta 1752 (T.I. 2) Na njej lahko vidimo njegove posamezne dele, kot tudi splošen pregled njihovih obsegov.</s><s>Današnja kapela sv. Helene v Šenkovcu (T. XXVII, 1 - 5), ki je v bistvu ohranjeno gotsko svetišče stare samostanske cerkve, je ţiva priča prisotnosti pavlincev v teh krajih.</s><s>Skupaj s celotnim samostanskim kompleksom, ohranjenim v arheološki plasti, predstavljata dragoceno materijo za znanstvene raziskave.</s><s>Za boljše razumevanje in pridobitev širše slike o samostanskem kompleksu so v uvodnem delu podane osnovne smernice njegovega geografskega poloţaja, in značilnosti regije, v kateri je nastajal in deloval.</s><s>Zatem sledi kratek pregled osnovnih virov in vaţnejše literature.</s><s>Uvodno poglavje vsebuje tudi nomenklaturo gradiva, ki vključuje pomembne ljudi, izraze in kraje, obravnavane v disertaciji.</s><s>Na koncu uvodnega poglavja je še seznam okrajšav.</s><s>Pregled razvoja pavlinskega reda na Hrvaškem od leta 1244 do 1786 Drugo poglavje vsebuje razvoj pavlinskega reda na Hrvaškem v obdobju od leta 1244 do leta 1786.</s><s>V njem je povzetek ustanovitve te redovne skupnosti na Madţarskem, in njegov razvoj na hrvaškem ozemlju.</s><s>Tukaj na hrvaškem prostoru so bili pavlinski samostani geografsko razdeljeni v tri glavne skupine, in to na slavonske, hrvaške in istrske.</s><s>Čakovski pavlinski samostan pripada slavonski skupini, katero označuje večje število samostanov, ki imajo enotne slogovne značilnosti, in kaţejo na visoko gradbeniško kakovost.</s><s>Ti samostani pripadajo v prvi fazi srednjeveškemu, oziroma – v primeru čakovskega samostana poznosrednjeveškemu obdobju, medtem ko ima druga faza izgradnje baročne slogovne značilnosti in sega v 17. ter v 18. stoletje.</s><s>Seveda vsi ti samostani niso imeli obeh faz, saj so nekateri od njih hitro prenehali s svojim delovanjem, nekateri pa so bili ustanovljeni pozneje.</s><s>Potrebno je omeniti, da je čakovski samostan doţivel tako stilsko preobrazbo.</s><s>O srednjeveškem umetniškem ustvarjanju v pavlinskem krogu – govoreč o slikarstvu, kiparstvu in uporabni umetnosti – imamo zelo malo podatkov.</s><s>Skoraj nič od tega se ni ohranilo.</s><s>Najdragocenejši ohranjeni cikel stenskih poslikav iz poznega 14. stoletja imamo v svetišču cerkve čakovskih pavlincev, ki je danes znano kot kapela sv. Helene.</s><s>Zgodovinski viri oziroma ohranjeni popisi inventarja samostanov, ki so nastajali v različnih časovnih obdobjih, nam govore o bogati notranjosti pavlinskih cerkva v srednjeveškem obdobju, in o številnih premičninah, ki jih je nek samostan imel v svoji lasti.</s><s>Seveda je ta material najprimernejši za spremembe.</s><s>Zato je vedno znova sledilo spreminjanje okusa časa ter so vznikale nove umetniške tendence, tako da nas ne sme presenetiti slaba ohranitev tega gradiva iz prvega obdobja.</s><s>Po stoletjih vojn in konstantnih vojaških groţenj je umetniška ustvarjalnost v času baroka doţivela razcvet, kar dokazujejo številni ohranjeni primeri iz obeh »baročnih« stoletij.</s>
<s>V okvirju pavlinskega reda je bilo to še posebej očitno v slikarstvu, kjer je vsekakor treba omeniti delovanje Janeza Krstnika Rangerja in njegovega kroga, skozi katerega je baročna izvirna pavlinska poslikava dosegla svoj višek.</s><s>Na območju MeĎimurja je ohranjen njegov slikarski cikel v današnji cerkvi sv. Hieronima v Štrigovi, zgrajeni in urejeni v času, ko je z njo kot lastnik upravljal čakovski pavlinski samostan (T.XXXII. 1, 2).</s><s>Čeprav je na hrvaškem ozemlju ohranjeno večje število kiparskih stvaritev, ki so nastala posebej za pavlinske samostane, pa vendar v tem delu umetniškega ustvarjanja ni mogoče jasno razlikovati ustvarjalnosti, ki bi jo mogli poimenovati »pavlinsko kiparstvo.« V vsakdanjem ţivljenju samostana so imele pomembno vlogo orgle, ki niso bile samo za čaščenje, ampak tudi za vsakodnevno uporabo.</s><s>Pavlinci so vse do trenutka ukinitve redu negovali tradicionalno gregorijansko zborovsko petje rimske cerkve, in tu glasba, ustvarjena v smislu posvetnega izvajanja, nikdar ni imela vstopa.</s><s>Le malo premičnih dragocenih predmetov iz samostanskih zakladnic se nam je ohranilo.</s><s>Najbistvenejši razlog za to je prav gotovo način, kako je joţefinska oblast ukinila samostane, vse najdragocenejše pa je bilo odposlano v Budim/Pešto.</s><s>Od svoje ustanovitve do ukinitve redu so samostani hranili ter obvarovali lastne dragocene arhive in knjiţnice.</s><s>Tako nam je znano, da so nekateri od najpomembnejših piscev pavlinske preteklosti delovali prav na hrvaškem ozemlju.</s>
<s>Pavlinci so bili pobudniki kvalitetnega izobraţevanja, in so tako od začetka 16. do konca 18. stoletja vodili nekatere srednje in visoke šole.</s><s>Zadnje poglavje vsebuje kratek vpogled v vsakdanje ţivljenje pavlinskih skupnosti, ki je bilo natanko določeno in posvečeno tišini, delu in molitvi.</s><s>Aktualna spoznanja o razvoju pavlinskega samostana Blažene Device Marije in Vseh Svetih v Šenkovcu</s>
<s>Tretje poglavje prinaša predstavitev vseh znanih dejstev o čakovskem pavlinskem samostanu od njegove ustanovitve do danes.</s><s>Za laţje razumevanje je na začetku podan kratek pregled zgodovine MeĎimurja, kot tudi osnovne smernice historičnih okoliščin, ki so vplivale na ţivljenje v ustanovi.</s><s>Tukaj so, ob bistvenih dogodkih, osebah in druţinah oziroma lastnikih Čakovca in MeĎimurja, obelodanjeni tudi podatki o javnoupravni pripadnosti MeĎimurja v okvirju ţupanije Zala, ter o cerkvenoupravni pripadnosti v okvirju Zagrebške škofije.</s><s>Sledijo informacije o utemeljitvi samostana ter o njegovem delovanju in pomenu.</s><s>Zgodovinski pregled je zasnovan tako, da upošteva seznam datotek in tematskih enot, ki jih je izdelala madţarska kraljevska komora v postopku ukinitve samostana.</s><s>Samostan je, seveda v smislu lastniške ustanove, ustanovil Štefan II.</s><s>Lacković leta 1376.</s><s>Ko je nato njegova druţina izgubila MeĎimurje, je prešel v last druţine Celjskih, ki mu darujejo vas Šenkovec.</s><s>Zatem se kot darovalec izkaţe Friderik Lamberg, saj izroči samostanu vas Mačkovec.</s>
<s>V sredini 16. stoletja je celotno MeĎimurje – po pogodbi s kraljem – kupila druţina Zrinski.</s><s>Sledečo dobo so zato povsem zaznamovali številni konflikti te druţine s pavlinskimi redovniki.</s><s>Predvsem so bila med njimi nesoglasja zaradi verskega razloga – Zrinski so namreč postali protestanti.</s><s>A se hkrati ne sme prezreti, da so veliko vlogo v tem sporu imeli tudi gospodarski interesi.</s><s>To je moč sklepati tudi na podlagi dejstva, da so spori magnatske 364</s>
<s>Podoben odnos, ki so ga prepletali konflikti in spori, je namreč imela ustanova tudi z druţino Althan, ki ima MeĎimurje v svoji lasti v 18. stoletju.</s><s>Čakovski samostan je v letu 1644 pridobil lastništvo nad cerkvijo sv. Hieronima v Štrigovi skupaj z vsemi njenimi posestmi.</s><s>To je takrat bila večja posest, ki se kasneje še dodatno poveča s pridobitvijo raznih donacij ter s številnimi nakupi.</s><s>Samostan je od poznega 15. stoletja naprej imel v svoji posesti tudi mlin z ribnikom in tri kmetije na posestvu Kriţanec, ter vinograd Zasad, ki ga je samostanu podaril Krištof Fadan Turanski.</s><s>Opozoriti je treba, da si je samostan skozi stoletja pridobil v posest številne vinograde (promontorium), ki so bili sprva večinoma koncentrirani na območju današnje občine Sveti Juraj na Bregu.</s><s>Kasneje, s pridobitvijo posesti cerkve sv. Hieronima, pa se njihova posestva razširijo tudi na znan vinorodni okoliš Štrigove.</s><s>Vinograde so pridobili z oporokami, donacijami, mašnimi ustanovami in z nakupi.</s><s>Druţina Zrinskih je pavlincem odvzela deset vinogradov, za katere se navaja, da so pripadali samostanu vse od njegove ustanovitve, in po skoraj stoletju sporov so se jim redovniki odpovedali v zameno za redno vsakoletno dotacijo sto veder vina.</s>
<s>Pavlinci so imeli le en mlin, dobljen kot ţe omenjeno od Krištofa Fadana Turanskega; sredi 18. stoletja pa ima samostan ob tem v najemu še mlin na Muri.</s><s>Posesti čakovskega samostana so razen vinogradov obsegale tudi številne gozdove in travnike.</s><s>Samostan je kot mašno ustanovo pridobil tudi en večji travnik čez Muro v Prekmurju, ki bi sicer ̶ glede na to, da je njegov lastnik umrl brez potomcev ̶ moral preiti v lastništvo gospostva Dolnja Lendava.</s><s>Spor je bil rešen sporazumno tako, da je samostan ohranil travnik, vendar je zanj moral plačevati najemnino.</s><s>Druga nepremičnina, katero je ustanova posedovala zunaj MeĎimurja, je bila hiša v predmestju Varaţdina.</s><s>Več stoletij so redovniki imeli različne privilegije, nekatere celo pomembnejše kot npr. za trgovanje, za nedeljski sejem pred vhodom v samostan, in privilegij sejma na praznik sv. Helene ter v dnevih pred in po tem prazniku.</s><s>Te privilegije jim je ukinil Jurij IV.</s><s>Zrinski; a skrbniki njegovih vnukov, Nikolaja in Petra, so jih pozneje vrnili samostanu.</s><s>Znova jim jih je odvzel Peter Zrinski, vendar le začasno.</s><s>Ob tem je samostan imel pravico do prodaje lastnega vina oziroma za vodenje vinotoča, katerega pa je občutno oškodoval za zasluţek komorni upravnik MeĎimurja v poznem 17. stoletju, ko si je pred samostanom zgradil kar svojo lastno gostilno.</s>
<s>Samostan je očitno imel tudi pravico patrimonialnega sodstva.</s><s>V čakovskem samostanu je bilo izvedenih vsaj 12 procesov proti lastnim podloţnikom.</s><s>Ob tem je treba opozoriti, da je ustanova pridobila znaten deleţ svojih prihodkov ̶ razen od upravljanja svojega premoţenja ̶ s številnimi darovanji, mašnimi ustanovami in oporokami.</s><s>Za hrvaške pavlinske samostane pomembno je bilo leto 1700, saj so se v tem letu ločili od Madţarov in vzpostavili svojo lastno Hrvaško – Nemško pavlinsko provinco.</s><s>Problem je bil prav samostan v bliţini Čakovca, kajti Madţari so trdili, da je na njihovem ozemlju.</s><s>Končno je bilo v okvirju samega reda odločeno, da MeĎimurje drţavnopravno pripada Hrvaški, in temu ustrezna je postala tudi njegova pripadnost.</s><s>Najstarejši ohranjen popis samostanskih premičnin sega v obdobje okoli leta 1500, vanj pa je bilo uvrščeno vse premično premoţenje, uporabljano pri bogosluţju.</s><s>Tik pred ukinitvijo samostana je nastal še drugi ohranjen inventar, datiran v leto 1782.</s><s>Ta seznam je zelo 365</s>
<s>katolištvo. pomemben, saj je tu popisano vse nepremično in premično premoţenje, ki je neposredno pripadalo ustanovi.</s><s>A zavoljo načina, kako so jo pozneje ukinili, se od vseh tistih dragocenih premičnih predmetov ni ohranilo nič.</s><s>Nekaj desetletij prej, leta 1739, so začeli pisati ohranjeni Urbar kmetov na posestvih Mačkovec, Leskovec in Zasad, s katerim so bile urejene obveznosti podloţnih kmetov do samostana.</s><s>Iz seznama menihov iz leta 1770 je razvidno, da jih je štel samostan tedaj 16, kar je bilo relativno veliko, saj je v pavlinskih samostanih običajno ţivelo le 12 menihov.</s><s>Samostan je bil ukinjen z odlokom cesarja/kralja Joţefa II. v letu 1786.</s><s>Tedaj so sestavili ohranjen Zapisnik o ukinitvi ustanove, v katerem sta podrobno opisana potek in način prenosa samostanskega premoţenja.</s><s>V malo več kot štirih mesecih in pol je bilo našteto ter popisano kompletno vse premično in nepremično samostansko premoţenje, ki je seveda vključevalo cerkve v Šenkovcu in Štrigovi, samostan, gospodarske stavbe, stavbe na vseh posestvih in vse premičnine v njih.</s><s>Samostanske dragocenosti so bile odpeljane v Budim, medtem ko so vse drugo premično premoţenje prodali na draţbi.</s><s>Samostanske stavbe je prevzela madţarska kraljevska komora, tedanja vrhovna finančna oblast, ki pa ni ustrezno upravljala s posestmi, kar je privedlo do poslabšanja njihovega stanja.</s><s>Baron Vinko Kneţević je v letu 1802 postal lastnik samostanskega kompleksa s posestmi vred, in ga prenovil v namen zasebne rezidence.</s><s>Vendar je zaradi slabega stanja dal porušiti cerkveno ladjo, zvonik in stransko kapelo.</s><s>Po druţini Kneţević je kompleks, tedaj ţe spremenjen v grad, dobila v posest druţina Feštetić.</s><s>V njihovem času je bil celoten kompleks porušen, od njega sta se ohranila le cerkveno svetišče (kapela sv. Helene) in ena gospodarska stavba.</s><s>Po tem je imel več lastnikov in uporabnikov.</s><s>Danes je ta kapela z neposredno okolico v lasti Muzeja MeĎimurja Čakovec.</s>
<s>O izgledu samostana v prvih stoletjih ni podatkov.</s><s>Pavlinski pisci ga opisujejo v času poţara konec 17. stoletja, tedaj so ga sestavljali cerkev, samostan, šesterokotna stranska kapela in Ta kompleks je bil prepoznan kot zelo dragocen.</s><s>Ţe v letu 1924 so tukaj pričeli z arheološkimi izkopavanji.</s><s>A delo je tedaj bilo ustavljeno, in se je nadaljevalo mnogo kasneje, v letu 1990.</s><s>V tem času so se začele temeljite raziskave in prenova kapele, vzporedno pa so bile izvedene arheološke raziskave.</s><s>V notranjosti kapele sv. Helene so ugotovili stenske poslikave s konca 14. stoletja, ki so jih tedaj prenovili in predstavili.</s><s>Arheološka izkopavanja, potekajoča od leta 1990 do leta 2002, so odkrila osrednji del samostanskega kompleksa.</s><s>Odkrite arheološke strukture lahko jasno opredelimo kot naslednje funkcionalne enote: svetišče samostanske cerkve (kapela sv. Helene), ladja, stranska kapela s heksagonalnim tlorisom, vzhodno krilo samostana, zakristija, zahodno krilo samostana, zvonik(?), juţni koridor samostana, kriţni hodnik (claustrum), in deloma severno krilo samostana.</s><s>Pomoţnih objektov in ograjnega zidu kompleksa niso raziskovali.</s><s>V temeljni coni so ohranjeni cerkvena ladja in stranska kapela, ter v bistvu večina samostanskega kompleksa.</s><s>Gradbene faze razvoja samostanskega kompleksa pa zaradi slabe ohranitve in številnih prezidav niso bile v celoti definirane.</s><s>V letu 2011 in 2012 so zato opravili revizijo manjšega dela arheološkega najdišča.</s><s>Revizijske raziskave je potrebno nadaljevati, da bi tako lahko dobili jasnejšo sliko arheoloških struktur za pravilno predstavitev tega dragocenega samostanskega kompleksa.</s><s>Potrebno je tudi opozoriti, da 366</s>
<s>katolištvo. rezultati prejšnjih arheoloških raziskav (1924, 1990 - 2002), nikoli niso bili ustrezno ocenjeni in določeni, kar še dodatno oteţuje ustrezno predstavitev arheoloških struktur na tem najdišču.</s>
<s>Rezultati analitične obdelave zgodovinskih virov Četrto poglavje predstavlja rezultate analitične obdelave zgodovinskih virov.</s><s>Kot prvi je bil analiziran tekst zakladnice samostana, predvsem v delu ki se nanaša na meje podarjene lastnine.</s><s>Ugotovljeno je, da posest Varhel ni bila majhna; v okolico samostanskega kompleksa je segala tako, da je na jugu mejila na gospostvo Čakovec, na zahodu je meja šla skozi ozemlje, imenovano Lončarske jame, na severu je bila meja definirana pribliţno na črti juţno od današnje vasi Brezje, medtem ko je vzhodna meja tekla vzhodno od današnje ceste Čakovec - Štrigova in je šla po sredini današnjega naselja Šenkovec nazaj do samostana.</s><s>Danes so tukaj, verjetno kot nekdaj, travniki, gozdovi in njive.</s><s>To območje je prav tako bogato z vodo, kar je bilo vsekakor pomembno pri izbiri lokacije za gradnjo samostana.</s>
<s>prazgodovinsko zgodnjesrednjeveško arheološko najdišče, kar kaţe, da je bilo tisto območje nastanjeno še pred prihodom pavlincev, a ga vsekakor lahko poveţemo z imenom posesti, Varhel.</s><s>V prvih stoletjih, v dobi plemiških druţin Lacković, Celjski in Ernušt, od druge polovice 14. do sredine 16. stoletja, je čakovski pavlinski samostan imel v svoji lasti: cerkev in samostan, posvečena Blaţeni Devici Mariji in Vsem Svetim na posestvu Varhel, vasi Šenkovec in Mačkovec, mlin z ribnikom na posestvu Kriţanec, verjetno vas Zasad, vinograd Zasad, tri kmetije v naselju Kriţanec, in najverjetneje vinograde Markovčina, Ferkanovci, Pleškovec, Vučetinec (Bratovčina), Lopatinec, Dragoslavec, Merhatovec, Prekopa in Bratski vrh Med letoma 1505 in 1559 se je spremenil naziv samostana, ki je odtlej posvečen sv. Heleni.</s><s>Zanimivo je, da sta se stari in novi naziv ̶ skupaj ali posamično ̶ še dolgo časa uporabljala v dokumentih.</s><s>Prva omemba novega imena je v listini iz leta 1559, v času, ko je MeĎimurje ţe prešlo v last druţine Zrinski, ki je nato tu gospodarila skoraj do konca 17. stoletja.</s><s>Skupaj z dotlej pridobljenimi nepremičninami je imel samostan sredi 17. stoletja, ko je ostal brez predhodno omenjenih vinogradov, v svoji lasti: vas Leskovec, vinograd v Malem Leskovcu, dva vinograda imenovana Švarc na hribu Leskovec, vinograd Ključar na hribu Zasad, ter še dva vinograda na hribu Zasad, vinograd na hribu Martinušec, dva vinograda Forgač na hribu Sveti Juraj v Lopatincu, in vinograde v goricah Vučinšćak, Rimšćak, Šafarsko, Razkriţje, Praporčan ter Vučetinec (T.XXX. 2).</s><s>Zadnje obdobje samostana je čas, ko je bilo MeĎimurje v lasti grofovske druţine Althan in zajema skorajda celotno 18. stoletje.</s><s>Samostan je v svoji lasti še vedno imel posest Varhel s čakovskim samostanom v Šenkovcu, vasi Šenkovec, Leskovec, Mačkovec in Zasad, vinograd Zasad (verjetno vinograd Fadan), kapelo sv. Hieronima v Štrigovi z rezidenco, in vse prej naštete vinograde, dodatno pa še vinograd v goricah Prekopa (T.XXXI. 1).</s><s>Zapisnik o ukinitvi samostana leta 1786. pa omenja, da je imela ustanova v lasti: čakovski samostan v Šenkovcu, vasi Šenkovec, Mačkovec, Zasad in Leskovec, potem omenja cerkev sv. Hieronima v Štrigovi z rezidenco, vinograde v goricah Rimšćak, Švarc, Falussy, Sveti Juraj, Forgač, Fadan, Viniczay in Tomaško (T.XXXI. 2).</s><s>Po ukinitvi samostana, ko so vse 367</s>
<s>prazgodovinsko dragocenosti odpeljali v Budim ali prodali na draţbi, so sledila leta postopnega opuščanja celotnega kompleksa brez nikakršnih novih vlaganj.</s><s>Po kraljevski komori je lastnik kompleksa postal baron Vinko Kneţević, po njegovi smrti pa ga podeduje sin Ivan.</s><s>Zatem prevzame v drugi polovici 19. stoletja lastništvo nad posestvom Sveta Helena druţina Feštetić, in v tem času je čakovski samostanski kompleks porušen.</s><s>Analiza materialnih preostankov in arhitekture ter nova spoznanja Peto poglavje vsebuje analizo materialnih ostankov arhitekture, s tem da so na začetku obravnavane vse znane in dostopne grafične predstavitve samostana, katastrski načrti in načrti v okviru realnih najdb iz arheoloških raziskav.</s><s>Nato je bila opravljena analiza vseh odkritih in obstoječih arheoloških struktur na najdišču, ki so vse oštevilčene in izmerjene, podane so tudi njihove višine v skladu z ohranjenimi načrti.</s><s>Skupaj je opredeljenih 143 struktur, ki so nato zaradi laţjega sklicevanja oštevilčene Sledi analiza posameznih enot samostanskega kompleksa.</s><s>Tako so posebej obdelani: svetišče samostanske cerkve, cerkvena ladja, stranska kapela v šestkotnem očrtu, vzhodno krilo samostana, zakristija, zahodno krilo samostana, zvonik, severno samostansko krilo, juţni koridor samostana, kriţni hodnik (claustrum), gospodarske stavbe, in ograja, ki je obkroţala kompleks oziroma samostansko okolico.</s><s>Nato so obdelani pokopi znotraj samostanskega kompleksa.</s><s>Sklepa se, da so doslej v vseh znanih raziskavah našli 103 grobove in večjo količino dislociranih kosti, ki jih ni bilo mogoče določiti kot dele grobnih celot (T.XXVIII).</s><s>Na koncu sem opravila še analizo premičnih arheoloških najdb, ki so podrobneje obdelane v katalogu v prilogah (T.XXIX).</s><s>Najstarejša najdba je kovanec Ludvika I. iz 14. stoletja.</s><s>Obdobju 14. in 15. stoletja se pripisujejo kamniti elementi gotske arhitekturne plastike, nekaj fragmentov pečnic, stekla in en ključ.</s><s>Renesančnemu obdobju, ki v tem kontekstu pomeni 16. in začetek 17. stoletja, je mogoče pripisati več fragmentov kamnitih okenskih okvirjev, nekaj kovancev, praporec, enostavne pasne zaponke za pas, ključavnico, ter drobce stekla in pečnic.</s><s>Večina najdb je datirana v baročno obdobje ̶ v 17. in 18. stoletje, medtem ko je le Zaključna spoznanja</s>
<s>Po pregledu vseh poglavij so v zaključku zapisane sintetične razlage in sklepi o posameznih elementih razvoja samostanskega kompleksa.</s><s>O ustanovitvi čakovskega samostana, z ozirom na ohranjene zgodovinske vire, ni nikakršnih dvomov.</s><s>Gradnja cerkve in samostana je sledila kmalu po ustanovitvi, čeprav to ne izključuje tudi moţnosti, da je bil del samostanskega kompleksa ţe zgrajen še pred prihodom menihov.</s><s>Kot sem ţe omenila, obstajajo dvomi, kateri vse deli samostana so bili zgrajeni ţe v času lastniške druţine Lacković.</s><s>Na podlagi restavratorskih raziskav notranjosti današnje kapele sv. Helene se je pokazalo, da so mlajše ̶ in tudi najstarejša ̶ stenske poslikave ustvarjene v tem obdobju, kar nam pove, da je bilo cerkveno svetišče, najverjetneje pa tudi ladja, zgrajeno in poslikano v času te druţine.</s><s>368</s>
<s>Bolj problematično pa je tako sklepati za samostanski sklop, ki se je ohranil v arheološki plasti.</s><s>Z analizo vseh razpoloţljivih podatkov je mogoče ločiti le dve glavni fazi izgradnje, ki se ju ̶ ţal zaradi nizke stopnje ohranjenosti struktur ̶ lahko opredeli le kot starejšo in mlajšo.</s><s>Starejša faza verjetno sodi v čas pred baročno predelavo, morda delno še v poznosrednjeveško obdobje, medtem ko se mlajšo vsekakor lahko pripiše baročni predelavi samostana.</s><s>Upoštevati je treba povsem realno moţnost, da druţina Kneţević v 19. stoletju ni izvajala večjih gradbeniških intervencij na samostanskem kompleksu (T.XXXIII. 1, 2, 3).</s><s>Kapela sv. Helene oziroma svetišče nekdanje samostanske cerkve ima poligonalni sklep in v notranjosti ohranjen poznosrednjeveški cikel stenskih poslikav, ki najbolje priča o bogastvu ter o umetniških doseţkih, ustvarjenih za oblikovanje tega kompleksa v prvi dobi njegovega obstoja.</s><s>Ta raven umetniške ustvarjalnosti je zagotovo bila doseţena tudi v drugih delih kompleksa, vendar je ţal ta segment danes trajno izgubljen.</s><s>Prvotne stene svetišča so stene 2 (T.XIX. 2) ni imela oken, ampak vrata, ki so privedla do zakristije in v vzhodno krilo samostana.</s><s>Znotraj svetišča z dragocenimi stenskimi poslikavami so ohranjene in predstavljene tudi gotske sedilije in niša za ampule.</s><s>Danes se na zunanjosti svetišča nahaja šest opornikov, a sedmi je ohranjen v temeljni plasti.</s><s>Vendar so bili prvotni oporniki tisti poznejša intervencija.</s><s>V zahodnem delu notranjosti svetišča je ohranjena grobnica, zgrajena iz opeke (T.XIX, 22; T.XXI, 2, 3), ki je najverjetneje nastala v baročni dobi, ko so povišali oboke v svetišču; verjetno tedaj je nastal tudi temelj podkvaste oblike, ki je nosil baročni oltar.</s><s>Na začetku 19. stoletja so svetišče zaprli na zahodni strani s steno št.</s><s>1 (T.XIX. 1), zato je bil zgrajen oltar v zaključku svetišča (T.VII. 1 (1)), ki je datiran v leto 1811.</s><s>Poznosrednjeveška cerkev je bila enoladijska.</s><s>Cerkveno ladjo so definirale strukture št.</s><s>28, 29 in 60 (T.XIX. 28, 29, 60).</s><s>Kasneje, v baročnem obdobju, so ladjo razširili proti zahodu za en travej, tako je zahodna stena postala struktura št.</s><s>34 (T. XIX. 34).</s><s>Razen zunanje strani oporniki zagotovo niso bili del prvotne gradnje ladje, vendar njihova natančna časovna opredelitev ni mogoča.</s><s>V notranjosti ladje je zanimiva struktura št.</s><s>38 (T.XIX. 38; T.XXIII. 1), ki je najverjetneje ostanek nekdanjega oltarja, stoječega v jugovzhodnem vogalu ladje.</s><s>Tega so odstranili z namenom povezave novozgrajene stranske kapele s cerkveno ladjo.</s><s>Severno od te strukture so ob zahodnem zidu kapele najdene strukture št.</s><s>36 in 37 (T.XIX. 36, 37), za katere se lahko domneva, da so ostanki nekdanjih stopnic, ki so določale prehod iz svetišča v cerkveno ladjo.</s><s>Od struktur, najdenih v notranjosti ladje, je potrebno omeniti strukturo št.</s><s>39 (T.XIX, 39; T.XXII. 4), ki je del poznosrednjeveškega oltarja ob juţni steni ladje, in eno dvojno grobnico, za katero lahko samo domnevamo, da je starejša - nakazana je Stranska kapela je stavba šesterokotne oblike in je opredeljena s strukturami št.</s><s>47, 48, 49, Zgradili so jo na juţni strani ladje samostanske cerkve, na kriţišču s svetiščem.</s><s>Na severni strani je bila naslonjena na steno cerkvene ladje in ̶ kot je nasl renesančne stilne značilnosti (T.I. 2).</s><s>Sestavljala sta jo dva navpično ločena prostora: kapela, ki je v korelaciji z ladjo, in kripta pod njo.</s><s>369</s>
<s>Samostan je zgrajen severno od cerkve in je bil sestavljen iz treh samostanskih kril ter iz koridorja na četrti strani.</s><s>Kriţni hodnik (claustrum) so na vseh štirih straneh obdajali hodniki, ki so omogočali nemoteno komunikacijo znotraj samostana.</s><s>V vzhodnem traktu samostana lahko z analizo vse dostopne dokumentacije ločimo vsaj dve večji gradbeniški fazi, ki ju upravičeno lahko označimo kot starejša in mlajša.</s><s>Starejši fazi pripadajo: strukture št.</s><s>85, 136, 137 (T.XIX. 85, 136, 137), in zagotovo Ţal se ni ohranila starejša zunanja stena vzhodnega krila, kar oteţuje pridobitev jasne slike obsega celotnega kompleksa.</s><s>A je ta stena okvirno vsekakor morala biti med oporniki št.</s><s>9 in Sestavni del tega samostanskega krila je bila zakristija, ki je sprva zagotovo morala biti T.XXII. 1 (85 )).</s><s>Na vzhodni strani se je tedaj morala zaključevati okrog opornika št.</s><s>9 (T.XIX. 9).</s><s>Kasneje se je zakristija razširila na vzhod, in je tedaj opredeljena s strukturami Zahodno krilo samostana je najbolje ohranjeno.</s><s>V njem je bila definirana hodilna površina mlajše gradbeniške faze, ki je določena s popločevanjem notranjih prostorov na višinah od 171,81 m do 171,68 m. To krilo ni raziskano v celoti.</s><s>V izkopanem delu je vzhodna stena določena s strukturami št.</s><s>100 in 106 (T.XIX. 100, 106), kot tudi vzhodna stena hodnika z št.</s><s>102 (T.XIX, 102), medtem ko se zunanja zahodna stena danes nahaja pod cesto, zunaj ograjenega dela najdišča.</s><s>Notranjost samostana je opredeljena z več prostori ki so bili ločeni s prečnimi stenami, le-te so označene kot strukture št.</s><s>96, 98, 99, 107, 111, 113, 115 in 117 prikazuje načrt samostana, ki ga je okoli leta 1888 narisal Ivan Ádám (T.III. 2).</s><s>Le-ta dokumentira zadnjo fazo samostana, zato je najverjetneje, da takšen razpored v veliki meri odgovarja tudi samostanskim krilom v baročnem obdobju.</s><s>Na podlagi ohranjenih zgodovinskih prikazov samostana, in skice načrta z izmerami, ki ga je naredil Imre Gózon, lahko sklepamo, da je tu vsaj v baročnem obdobju stal zvonik, morda ţe tudi v kateri od starejših gradbeniških faz.</s><s>Glede na vse razpoloţljive podatke se je moral nahajati na kriţišču zahodnega in juţnega samostanskega hodnika, saj je potrjen samo v Severno krilo samostana je do zdaj le delno raziskano, saj se njegova širitev na severu nahaja na parceli v zasebni lasti in ga zatorej na tem delu ni bilo mogoče raziskati.</s><s>Starejši gradbeni fazi tega samostanskega krila se pripisujejo še strukture št.</s><s>124, 125, 143 in 123 (T.XIX.</s><s>Juţni hodnik samostanskega kompleksa leţi ob severni steni cerkvene ladje.</s><s>Najverjetneje je potrjen v strukturi št.</s><s>87 (T.XIX. 87), medtem ko njegovo severno zunanjo linijo opredeljuje popločevanje z batudo, ki je označeno kot struktura št.</s><s>88 (T.XIX. 88).</s><s>V starejši, pa tudi v mlajši gradbeniški fazi, je na tej lokaciji prav gotovo moral stati juţni hodnik samostana, ki so ga v mlajši fazi zaradi širitve samostana podaljšali proti vzhodu.</s><s>Kriţni hodnik (claustrum) je bil na vseh štirih straneh obdan s hodnikom.</s><s>Z analizo je ugotovljeno, da je imel minimalno dve gradbeniški fazi.</s><s>V prvi fazi je bil manjši in se predvideva da ga je treba opredeliti s strukturami št.</s><s>87, 104, 125 in 136 (T.XIX. 87, 104, 370</s>
<s>125, 136; T.XX. 125).</s><s>V kasnejši fazi so ga povečali, in ga definirajo strukture št.</s><s>77 in 78 na vzhodni strani, na jugu struktura št.</s><s>87, in na zahodni strani struktura št.</s><s>104 (T.XIX. 77, 78, 87, 104).</s><s>Severno steno te faze je verjetno treba iskati severno od območja ki je bilo predmet arheoloških raziskav; vendar obstaja moţnost, da je bila določena s strukturo št.</s><s>124 (T.XIX. 124; T.XX. 124).</s><s>Kasnejši fazi vsekakor pripada tudi vodnjak - struktura št.</s><s>126 (T.XIX. 126), medtem ko starejši pripada popločevanje z batudo vzdolţ dvoriščnih sten Celoten samostanski kompleks je bil obdan z ograjo, znotraj katere so bili cerkev, samostan, stranska kapela (»mavzolej Zrinskih«), številne gospodarske stavbe in vrtovi.</s><s>Izven ograjenega prostora je bila samo klet na vzpetini severno od samostana (T.V. 3).</s><s>Klet so zagotovo uporabljali za hrambo vina, saj nobena od raziskanih samostanskih struktur ni imela kleti.</s>
<s>Pomen in vrednost tega samostana si zasluţita ustrezno, znanstveno utemeljeno predstavitev, ki bo prispevala k njegovi popularizaciji v širši regiji, in tudi med lokalnim prebivalstvom, ki bo na ta način bolje spoznalo lastno dediščino.</s><s>Dejstvo je, da velik del javnosti ne pozna tega kompleksa.</s><s>Ne poznajo ga tudi tisti, ki bi morali biti po dolţnosti seznanjeni z bistvenim dejstvom, da je kapela dejansko svetišče samostanske cerkve, in je torej še edini ohranjen nadzemni ostanek samostanskega pavlinskega kompleksa, ne pa le samostojna kapela.</s><s>Trenutno stanje najdišča nikakor ne ustreza njegovemu pomenu.</s><s>Kapela je s svojimi dragocenimi poznosrednjeveškimi freskami utonila v prenaglašeno arhitekturo okolice.</s><s>Mavzolej ima nadgrajen res neprimeren začasni nadstrešek.</s><s>Arheološke strukture so zakopane, in dejansko je celoten kompleks zaprt za obiskovalce.</s><s>Muzej MeĎimurja kot njegov lastnik dela res vse v skladu z njegovimi skromnimi zmoţnostmi, in vsaj redno vzdrţuje okolje kapelice.</s><s>Vendar to še zdaleč ni tisto, kar bi bil minimum za tako pomemben kompleks.</s>
<s>Kot zaključek tega dela je bilo potrebno opredeliti moţnosti za predstavitev samostanskega kompleksa in situ.</s><s>Edini nadzemni ohranjeni parameter je danes, kot zapisano, svetišče samostanske cerkve, ki je v celoti raziskano in predstavljeno, ter na njem ni moţno opraviti nikakršnih predelav.</s><s>V svetišču je prikazana vsa večplastnost njegove gradnje tako, da so z gotskimi stenami in freskami predstavljeni tudi baročni oboki, in fragment stenskih poslikav iz 19. stoletja.</s><s>Isti princip je treba upoštevati še naprej v okvirju razmišljanj o najboljših rešitvah za predstavitev preostanka kompleksa.</s><s>Zaradi slabega stanja ohranjenosti arheoloških struktur, posebej v samostanu, ne bo moţen prikaz najstarejše gradbeniške faze.</s><s>Sicer pa to niti ni tako zelo potrebno, saj bo treba v predstavitev nujno vključiti stransko kapelo, ki je bila zgrajena v posebni gradbeniški fazi.</s><s>Zato je umesten predlog prikaza stratifikacije samostanskega kompleksa ̶ vendar ne na način, da bi se prikazalo vse najdene strukture, saj bi to zagotovo privedlo do nečitljivosti prostora, in bi le-ta kot tak postal obiskovalcem v bistvu nerazumljiv.</s><s>Vse strukture je moţno prikazati na informacijskih tablah, skupaj z morebitnimi idealnimi rekonstrukcijami, kar bo dalo strokovni javnosti konkretno več informacij o tem arheološkem najdišču.</s><s>Zavoljo nedorečenosti glede vseh odkritih arheoloških struktur, najdenih v temeljni plasti, je vsak vidik njihove predstavitve razen parterne nesprejemljiv, saj ni podatkov o višinah, postavitvah in dimenzijah komunikacij med sobami, ter drugem.</s><s>Z enakim razlogom se zavrača vsaka predstavitev, ki bi recimo nakazala rekonstrukcije oken ali kakšnih sorodnih 371</s>
<s>prazgodovinsko nadzemnih struktur.</s><s>Po uveljavljenih pravilih konservatorskega poklica je treba za vsako prenovo, vračanje, ali izdelavo faksimila stavb ali njihovih posameznih delov, poznati vse ustrezne parametre, in imeti primerljivo razmerje resničnih najdb in ostalih znanih spoznanj, kot so recimo zgodovinski prikazi in načrti.</s><s>V predstavitvi kompleksa je treba upoštevati še stanje njegove sedanje degradirane okolice, in pa dejstvo, da severno krilo samostana še ni bilo raziskano, da je danes na zasebni parceli s hišo, in da tega prostora, vsaj v doglednem času, ne bo moţno raziskati.</s><s>To arheološko najdišče je treba predstaviti v obliki arheološkega parka na prostem.</s><s>Preden se začne izdelava projektne dokumentacije za dodatne vsebine, je nujno potrebno opredeliti realne potrebe in zmoţnosti lastnika, Muzeja MeĎimurja Čakovec.</s><s>Tu je vsekakor nujno upoštevati sedanji izjemno ozek prostor, dostopen za predstavitev, in predvideti postavitev le enega manjšega objekta, namenjenega prodaji vstopnic in morebitni prodaji spominkov.</s><s>Ostale spremljajoče prostore bo mogoče načrtovati šele po odkupu nekaterih zemljišč v okolici, posebej tistega ob severni meji, ali katerega od tistih na jugu, ki danes ločujejo kompleks od ceste z današnjo cerkvijo in šolo.</s><s>Enako kot je za kakršne koli intervencije in predstavitev najdišča potrebno izdelati ustrezno projektno dokumentacijo, se lahko v pripravljalni fazi določi oblikovanje ograje na vseh štirih straneh cone predstavitve.</s><s>Okolica je danes popolnoma degradirana z novejšimi gradnjami, ki so res močno preveč poudarjene in neustrezne glede na arheološke strukture samostanskega kompleksa in glede na kapelo sv. Helene (T.XXVII, 1 – 4).</s><s>Iz tega razloga je nujno območje bodočega arheološkega parka fizično in vizualno ločiti od tako degradirane okolice.</s><s>Najprimernejša rešitev bi bila izvedba zelenih ovir oziroma ograditev prostora z rastlinjem.</s><s>Na ta način bi se ustvarilo mirnejše in bolj prostorsko ustrezno soţitje arheološkega parka in okolice.</s><s>Ker pa tovrstna rešitev zahteva več let, namreč izrast rastlinja v ţeleno obliko in ustvaritev funkcionalne fizične ovire, je v tej fazi primarno definiranje ograje.</s><s>Ta se lahko prosto izvaja ne glede na druga dela na najdišču, saj so zunanje dimenzije na tej stopnji jasno opredeljene.</s><s>Ob tem je treba opozoriti, da se projektna dokumentacija za predstavitev samostanskega kompleksa na idejni ravni ne more izdelovati kar enostavno nekritično po obstoječih geodetskih načrtih.</s><s>Na njih so sicer resda narisane vse najdene strukture.</s><s>Vendar je njihov odnos potrebno jemati z določeno mero previdnosti, saj so se pri povezovanju sond 1990 2002 pokazali pomembni prostorski odmiki.</s><s>Na osnovi konservatorskih propozicij in resničnih potreb lastnika kapele sv. Helene in njene okolice se je v letu 2014 pričela izdelava idejnega projekta za predstavitev arheološkega parka porušenega pavlinskega samostana v Šenkovcu.</s><s>Narejenih je bilo več variantnih rešitev.</s><s>V disertaciji so predstavljene nekatere grafične upodobitve tistih rešitev, ki so bile ocenjene kot najbolj sprejemljive s konservatorskega vidika (T.XXXIV. 1 - 4).</s><s>Pred izdelavo izvedbene dokumentacije je potrebno ponovno izkopati velik del prej raziskanega območja in vse strukture ter jih znova dokumentirati.</s><s>Ponovno dokumentiranje je nujno, saj bomo le tako pridobili vpogled v dejansko stanje ohranjenih struktur, ki jih bo treba znova pregledati.</s><s>Hkrati se jih bo natančneje opredelilo, saj se le-te v disertaciji definirajo v skladu z obstoječimi načrti, dokumentacijo in fotografijami.</s><s>To vse dopušča moţnost, da se, če se ugotovi potreba, še pravočasno izvedejo popravki pred izvedbo zaključne predstavitve na terenu.</s>