Razvoj konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja Republike Hrvatske kao članice Evropske unije

<s>Potpisana Morena Negovetić, studentica Ekonomskog fakulteta Sveučilišta u Ljubljani, autorica ovog rada naslova Razvoj konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja Republike Hrvatske kao članice Europske Unije, izrađenog u suradnji s mentorom dr. sc. Alenom Hostom, IZJAVLJUJEM</s>
<s>2. da je tiskani oblik ovog rada istovjetan njegovom elektronskom obliku; 3. da je tekst ovog rada jezično ispravno i tehnički oblikovan u skladu s Uputama za izradu završnih radova Ekonomskog fakulteta Sveučilišta u Ljubljani, što znači da su radovi i mišljenja drugih autora koje koristim ili citiram u tekstu, citirana ili sažeta u skladu s Uputama za izradu završnih radova Ekonomskog fakulteta Sveučilišta u Ljubljani; 4. da sam svjesna da je plagiranje – predstavljanje tuđih dijelova rada (u tekstualnom ili grafičkom obliku) kao svojih vlastitih – kažnjivo po Kaznenom zakonu Republike Slovenije; 5. da sam svjesna posljedica koje bi dokazano plagiranje u ovom radu moglo imati na moj status na Ekonomskom fakultetu Sveučilišta u Ljubljani u skladu s relevantnim pravilnikom; 6. da sam dobila sve potrebne dozvole za korištenje podataka iz drugih autorskih radova u svom radu i u njemu ih jasno označila;</s>
<s>8. da sam suglasna da se elektronski oblik ovog rada upotrijebi za provjeru sličnosti sadržaja s drugim radovima, pomoću programske opreme za provjeru sličnosti sadržaja, koja je povezana sa studijskim informacijskim sustavom članice;</s>
<s>9. da na Sveučilištu u Ljubljani besplatno, u cijelosti, prostorno i vremenski neograničeno prenosim pravo pohrane ovog rada u elektronskom obliku, pravo reproduciranja i pravo da ovaj rad bude dostupan javnosti na Internetu putem Repozitorija Sveučilišta u Ljubljani; 10. da istovremeno s objavom ovog rada dozvoljavam objavu svojih osobnih podataka koji su navedeni u njemu i u ovoj izjavi.</s>
<s>3.5 Položaj sektora proizvodnje namještaja u sklopu industrijske strategije razvoja 4 PERSPEKTIVA KONKURENTNOSTI SEKTORA PROIZVODNJE 4.1 Učinci liberalizacije na faktore konkurentnosti u sektoru namještaja 4.2 Učinci priključivanja EU na sektor proizvodnje namještaja Hrvatske 4.5 Učinci povećanja konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja u Hrvatskoj na POPIS TABLICA</s>
<s>Tablica 2: Izvoz HS 94 (namještaj, rasvjeta, montažne zgrade), 2011.-2015., vodećih 10 Tablica 3: Uvoz HS 94 (namještaj, rasvjeta, montažne zgrade ), 2011.-2015., vodećih 10 Tablica 4: Uvoz drvenog namještaja, vodećih pet zemalja uvoznica, 2013.-2014. (vrijednost u milijardama američkih dolara, udio u postocima) Tablica 5: Vanjskotrgovinska bilanca za HS94, 2011.-2015., vodećih 10 zemalja, tisuće Tablica 6: Vanjskotrgovinska bilanca za podkategorije HS94, 2011.-2015., svijet, tisuće Tablica 9: Strukturni profil industrije namještaja, EU 27 (od 2012.</s><s>EU28), 2004.-2014. ..</s><s>38 Tablica 11: EU 28, bruto investicije u materijalna dobra u C31 (u mil. eura), 2008.-2014.45 Tablica 13: Bruto domaći proizvod po tržišnim cijenama, indeks 2010=100, per capita ...</s><s>48 Tablica 14: Ukupna potrošnja kućanstava na namještaj i opremu, tepihe i ostale podne obloge (udio u ukupnoj potrošnji kućanstava), 2006.-2014.</s><s>Tablica 15: Izdaci za finalnu potrošnju kućanstava u namještaj i opremu, tepihe i ostale Tablica 16: Glavni indikatori proizvodnje namještaja u RH Tablica 17: Relevantni faktori konkurentnosti za C i C31 u 2014. godini Tablica 18: Broj i veličina poslovnih subjekata u djelatnosti C31 za 2014. godinu ...........</s><s>57 Tablica 20: Proizvodnja odabranih proizvoda djelatnosti C31 za razdoblje od 2013. do Tablica 21: Bruto dodana vrijednost za C3 i C31, 2003.-2013, tekuće cijene, milijuni Tablica 22: Ukupan prihod djelatnosti C31 za razdoblje od 2010. do 2015., tisuće kuna Tablica 23: Ukupan rashod djelatnosti C31 za razdoblje od 2010. do 2015., tisuće kuna Tablica 25: Broj poslovnih subjekata i broj zaposlenih djelatnosti C31 po županijama Tablica 26: Zaposlenost u poslovnim subjektima djelatnosti C31 prema veličini za 2014. 66 Tablica 27: Zaposleni u pravnim osobama djelatnosti C31 prema stupnju stručnog obrazovanja, stanje na datum 31. ožujka 2014. godine Tablica 28: Dobna i obrazovna struktura u tvrtkama za proizvodnju namještaja Tablica 29: Prosječna mjesečno isplaćena neto plaća po zaposlenom u djelatnosti C31 u odnosu na prerađivačku industriju RH za razdoblje od 2012. do 2015., kune Tablica 30: Pokazatelji izvoznih performansi djelatnosti C31 – Proizvodnje namještaja, u razdoblju od 2008. do 2014. godine</s>
<s>Tablica 33: Struktura izvoza RH za HS podkategorije 94, 2011.-2015., tisuće USD Tablica 35: Bruto operativna stopa za C31 i podsektore u periodu 2008.-2014., postoci ..</s><s>73 Tablica 36: Vrijednost utrošaka sirovina i materijala za potrebe industrijske proizvodnje prema potrošnji u odjeljku C31, tisuće kuna Tablica 37: Kretanje troškova osoblja u C31 i podesktorima, 2008.-2014., tisuće kuna Tablica 38: Prosječna mjesečna neto plaća po zaposlenom, 2010.-2015., kune Tablica 40: Bruto investicije u postojeće zgrade i druge građevine, 2008.-2014., tisuće Tablica 42: Bruto investicije u strojeve i opremu, 2008.-2014., tisuće kuna Tablica 44: Proizvođačke cijene u industriji namještaja i prerađivačkoj industriji Tablica 46: Dodana vrijednost djelatnosti C31, 2008.-2014., tisuće kuna Tablica 47: Utjecaj promjene važnih makroekonomskih veličina na promjenu isporuke roba na jedinstveno tržište EU i izvoza u treće zemlje djelatnosti C16 i C31 POPIS SLIKA</s>
<s>Slika 1: Porterov model konkurentnosti (Porterov dijamant) Slika 2: Svjetska proizvodnja namještaja, 2010.-2015., milijarde američkih dolara ..........</s><s>19 Slika 3: Vodeće zemlje u proizvodnji namještaja, 2009.-2014., milijarde američkih Slika 4: Proizvodnja namještaja po geografskoj regiji, 2009.-2014., u milijardama Slika 5: Struktura potražnje za namještajem, 2013.-2014., vrijednost u milijardama Slika 7: Postotak međunarodne trgovine namještajem unutar različitih ekonomskih Slika 8: Izvoz HS 94 (namještaj, rasvjeta, montažne zgrade) u 2015., godišnji rast Slika 9: Glavne zemlje izvoznice namještaja, 2015., postoci Slika 12: Potrošnja namještaja po dohodovnim grupama, 2009.-2014., u milijardama Slika 13: EU 28 dodana vrijednost na tvorničke cijene u sektoru namještaja, 2013.</s><s>Slika 14: EU28, Udio materijala koji se koriste u proizvodnji namještaja (po vrijednosti) 40 Slika 17: Promjene u korištenju drvne sirovine, EU-27 Mm3 (RWE) Slika 21: Struktura vrijednosti proizvodnje namještaja u 2014 godini, postoci Slika 22: Proizvodnja pojedinih skupina namještaja Republike Hrvatske u 2014. godini, Slika 25: Pet glavnih izvoznih tržišta namještaja i njihovi udjeli u ukupnom izvozu u Slika 26: Pet glavnih izvoznih tržišta namještaja u razdoblju od 2011. do 2015. godine, Slika 27: Kretanje pokazatelja profitabilnosti za C31 u razdoblju 2010. do 2015., Slika 28: Kretanje udjela sirovina i materijala za potrebe industrijske proizvodnje namještaja nabavljene na domaćem i inozemnom tržištu u razdoblju od 2004.</s><s>Slika 29: Kretanje indeksa proizvodnosti rada u odjeljku C31 u razdoblju 2009.-2014. ...</s><s>77 Slika 30: Stopa investiranja u C31, 2009.-2014.</s><s>Slika 33: Kretanje tržišnog udjela za proizvedeni namještaj (HS kategorija 94), 2008.</s><s>Slika 34: Kretanje normaliziranog tržišnog udjela za namještaj (HS kategorija 94), Slika 36: Kretanje Grubel-Llyodova indeksa za HS kategoriju 94 (namještaj), UVOD</s>
<s>Posljednjih 30-ak godina konkurentnost postaje jedan od najčešće analiziranih ekonomskih pojmova.</s><s>To je jedan od najmoćnijih koncepata modernog ekonomskog mišljenja koji svoje začetke vuče još u klasičnoj školi predvođenoj Adamom Smithom i Davidom Ricardom.</s><s>Unatoč postojanju brojne literature i teoretskih pristupa konkurentnosti, još uvijek nema sveobuhvatnog teorijskog okvira za analizu konkurentnosti, što stvara brojne praktične i teorijske probleme.</s><s>Konkurentnost se kao multidimenzionalni pojam često analizira na razini proizvoda, poduzeća, industrije, klastera, nacionalnog gospodarstva i regije (Ajitabh & Momaya, 2004).</s><s>O važnosti konkurentnosti unutar Europske Unije (u nastavku rada EU) najbolje govori činjenica da je za rast konkurentnosti i zapošljavanja u 2015. godini bilo predviđeno 17,5 milijardi eura što je 9,3% proračunskih sredstava EU.</s><s>Industrija proizvodnje namještaja je tradicionalno radno intenzivna industrija u kojoj dominiraju mala i srednja poduzeća kao i kompleksan i fragmentiran opskrbni lanac, sa mnogo faza koje često moraju biti eksternalizirane.</s><s>Zajednički trend koji je prisutan od početka 21. stoljeća je rastući stupanj tržišne otvorenosti, iako još uvijek ima velikih razlika u stupnju otvorenosti između različitih nacionalnih tržišta.</s><s>EU veliki je „igrač“ na globalnom tržištu namještaja.</s><s>Naime, čak četvrtina svjetskog namještaja proizvede se u EU, a 2014. godine više od 900 tisuća europskih radnika bilo je zaposleno u oko 130 tisuća tvrtki u sektoru namještaja.</s><s>Iste godine sektorska proizvodnja iznosila je više od 86 milijardi eura sa dodanom vrijednosti od gotovo 29 milijardi eura.</s><s>Njemačka, Italija, Poljska i Francuska su među 10 vodećih svjetskih proizvođača namještaja i drže udio od 17% svjetske proizvodnje te gotovo 60% EU proizvodnje (Renda, Pelkmans, Schrefler, Luchetta, Simonelli, Mustilli, Wieczorkiewiewicz, Busse, Tomaselli, Tracogna, Zavatta, & Bolognini, 2014).</s><s>Globalna ekonomska kriza, koja je zahvatila sve zemlje EU, dovela je do toga da se ponovno u prvi plan postavi prerađivačka industrija kao motor budućeg razvoja i rasta.</s><s>Važnost jake, konkurentne i diverzificirane prerađivačke industrije, čiji segment čini i industrija namještaja, postavljena je kao prioritet u dokumentu kojeg je Europska komisija objavila 2010. i u kojem se ističe kako Europa sada, više nego ikada, treba industriju i industrija treba Europu.</s><s>Naime, sama prerađivačka industrija čini 75% izvoza EU.</s><s>Unatoč tome, udio EU u svjetskoj proizvodnji namještaja konstantno se smanjuje u posljednjem desetljeću, a vrijednost proizvodnje namještaja u 2012. bila je jednaka kao i 2002 (Renda et al., 2014).</s><s>Ovaj trend je pokrenut brojnim faktorima, od kojih svaki ima različit utjecaj na različite nivoe u lancu vrijednosti.</s>
<s>Tržište namještaja i ostalih drvnih proizvoda jedan je od najznačajnijih segmenata hrvatske prerađivačke industrije, te ga također karakteriziraju brojne promjene koje nosi suvremeni poslovni svijet.</s><s>Posebnost geostrateškog položaja Republike Hrvatske i gospodarskopovijesni procesi imaju velik utjecaj na dugoročni razvoj hrvatskog tržišta namještaja i ostalih drvnih proizvoda.</s><s>Prerada drva i proizvodnja namještaja Republike Hrvatske razvila se na visokovrijednoj šumskoj sirovini, a svoj rad temelji na njezinu iskorištavanju, dugogodišnjoj tradiciji prerade drva te na kvalitetnim ljudskim resursima.</s><s>Stoga je ta djelatnost važan segment gospodarstva Republike Hrvatske (Pirc, Motik, Moro, Posavec, & Kopljar, 2010).</s><s>Međutim, kako zbog globalnih gospodarskih kretanja, tako i zbog nedovoljno obnovljene i niskoproduktivne proizvodnje, nepopunjenosti kapaciteta te nerazvijene proizvodnje viših faza prerade, ukupni je prihod industrijske prerade drva i prozvodnje finalnih proizvoda u odnosu prema potencijalu sirovine relativno nizak, pa je potrebno što prije steći uvid u stanje sektora (Vlahinić-Dizdarević & Uršić, 2010, str. 65).</s><s>Vlada Republike Hrvatske 2006. godine Operativnim programom razvoja industrijske prerade drva, nagovještavala je optimizam, jačanje sektora i zapošljavanje.</s><s>S vremenskim odmakom do projiciranih rezultata nije došlo, pa se postavlja pitanje uzroka.</s><s>U tom smislu to mogu biti nedovoljno obnovljena i niskoproduktivna proizvodnja, nepopunjenost kapaciteta ili nerazvijena proizvodnja viših faza prerade u drvnoj industriji.</s><s>Velik utjecaj na nepostizanje željenih rezultata imala je ekonomska kriza čije su posljedice smanjenje proizvodnje, drastično smanjenje zaposlenosti te pogoršanje dinamike izvoza.</s><s>U Industrijskoj strategiji RH 2014.-2020., izdanoj od strane Ministarstva gospodarstva (u nastavku rada MINGO) djelatnosti proizvodnje namještaja dodjeljena je strateška uloga, no, vrlo je teško očekivati da će se tržište samo od sebe početi značajno uzdizati.</s><s>Pritisci na tržištu idu u smjeru sniženja cijena što zahtijeva dugoročno jačanje konkurentnosti kroz inovacije i dizajn u načinima odvijanja proizvodnje, pružanja usluga i razvoju novih proizvoda i usluga jer konkurentske prednosti moraju biti vidljive u svim segmentima razvoja.</s><s>Na globalnoj razini, hrvatski proizvođači namještaja ne mogu biti konkurentni cijenom, ali mogu biti konkurentni kreativnošću, inovativnošću i proizvodima veće dodane vrijednosti.</s><s>Upravo dizajn, kao element diferencijacije u odnosu na proizvode konkurencije, je jedan od ključnih čimbenika jačanja konkurentnosti hrvatskog namještaja i samih gospodarskih subjekata (Ministarstvo regionalnog razvoja, šumarstva i vodnog gospodarstva, u nastavku MRŠVG, 2010).</s><s>Nažalost, praksa i rezultati istraživanja pokazuju da dizajn uopće ne ulazi ili prekasno ulazi u proces razvoja novog proizvoda te posljedično, njegovo značenje i potencijal ostaju zanemareni.</s><s>Kao temeljni problem rada ističe se činjenica da potencijali sektora proizvodnje namještaja, kao tradicionalnog i strateški vrlo važnog sektora u RH, nisu dovoljno iskorišteni te su u neskladu sa postojećim sirovinskim resursima i mogućnostima.</s><s>Sektor proizvodnje namještaja RH ima brojne komparativne prednosti koje se, uz korištenje odgovarajućih instrumenata i mjera ekonomske politike, mogu razviti u konkurentske prednosti.</s><s>U skladu s time sektor proizvodnje namještaja trebao bi postati strateški međunarodno važan, profitabilan i konkurentan izvozni sektor s visokim stupnjem finalizacije proizvoda.</s><s>Također, na nedovoljno iskorištene konkurentske mogućnosti utječe i činjenica nedovoljne istraženosti pojedinih makroekonomskih čimbenika koji posredno ili neposredno utječu na dinamiku proizvodnje i izvoza hrvatskog sektora proizvodnje namještaja.</s>
<s>Temeljna svrha ovog znanstvenog magistarskog rada je istražiti i analizirati cjelokupni sektor proizvodnje namještaja u Europskoj Uniji, na temelju spoznaja dobivenih tom analizom i usporedbom uočiti ključne prednosti i nedostatke sektora proizvodnje namještaja u Hrvatskoj, predložiti mjere koje treba provesti sektor, kao i vlada i nadležna tijela s ciljem uklanjanja razvojnih zaostataka i dostizanja više stope konkurentnosti putem povećanja produktivnosti i bruto dodane vrijednosti.</s><s>Osnovni cilj i namjena rada je utvrditi bitne odrednice teorijskog okvira za proučavanje konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja, analizirati stanje u hrvatskom sektoru proizvodnje namještaja, prije i nakon priključenja u jedinstveno tržište EU, kroz objašnjenje strukture proizvodnje, značajke potražnje, određivanja njezine konkurentnosti te predviđanja mogućnosti poboljšanja poslovanja s konkretnim mjerama.</s><s>Cilj i svrha magistarskog rada je dati razvojnu viziju hrvatske proizvodnje namještaja na osnovu razvojnih kretanja u trenutnom ekonomskom okruženju.</s><s>Iz navedenog proizlazi radna hipoteza: Znanstveno utemeljenim spoznajama o razvoju međunarodne konkurentnosti, moguće je dokazati pozitivan učinak sudjelovanja na globalnom i europskom tržištu na konkurentnost sektora proizvodnje namještaja u cjelini, tako i za pojedina poduzeća.</s>
<s>Postavljena temeljna znanstvena hipoteza implicira pomoćne hipoteze:  Postojeća izvozna konkurentnost hrvatskog sektora proizvodnje namještaja u neskladu je s proizvodnim potencijalima koje pruža domaća drvna sirovina.  Promijenjeni ekonomski tokovi, kao posljedica globalizacije, te ekonomska kriza, znatno utječu na makroekonomske pokazatelje u sektoru proizvodnje namještaja u  Unatoč brojnim izazovima s kojima se suočava hrvatski sektor proizvodnje namještaja, značajnim naporima za poboljšanje produktivnosti i efikasnosti procesa, kontinuiranim investicijama u dizajn te istraživanjem i razvojem moguće je povećati efikasnost proizvodnje te konkurentnost hrvatskog sektora proizvodnje namještaja.</s>
<s>Da bi se istražili i izložili rezultati znanstvenog istraživanja u ovom magistarskom znanstvenom radu korišteno je niz znanstvenih metoda.</s><s>Teorijski dio rada tako se temelji na pregledu adekvatne strane i domaće literature.</s><s>Shodno tome u navedenom dijelu rada najzastupljenije su deskriptivna i komparativna metoda.</s><s>U dijelu rada u kojem se istražuju makorekonomski čimbenici konkurentnosti, istraživanje se bazira na sekundarnim podacima koji su analizirani, sintetizirani i grafički prikazani.</s><s>Podloga navedenih metoda rada su inozemni i domaći statistički izvori, te relevantne on line baze podataka.</s><s>Rezultati različitih istraživanja uspoređeni su komparativnom metodom, a za utvrđivanje različitih uzročno posljedničnih veza korištena je kauzalna analiza.</s><s>Magistarski rad sastoji se od četiri glavna sadržajna poglavlja.</s><s>U prvom djelu predstavljen je teorijski okvir pojma konkurentnosti kroz različite teorijske pristupe samom pojmu, klasificirani su različiti načini i pristupi mjerenju konkurentnosti te su analizirani temeljni elementi konkurentnosti RH značajni za sektor proizvodnje namještaja.</s><s>Drugi dio daje cjelovitu analizu globalnog i europskog tržišta namještaja.</s><s>Analizirani su trgovinski tokovi i globalni trendovi na svjetskom tržištu namještaja.</s><s>Dan je pregled trenutnog stanja na tržištu namještaja EU sa posebnim naglaskom na elemente ponude i potražnje.</s><s>U trećem dijelu prezentirana je cjelovita analiza sektora proizvodnje namještaja u Republici Hrvatskoj.</s><s>Analizirana su i statistički obrađena kretanja proizvodnje, prihoda i rashoda, stuktura izvoza, zaposlenosti i strukture radne snage.</s><s>Pojedinačno su analizirani čimbenici konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja i to profitabilnost, dostupnost primarnih proizvoda, troškovi rada i radne snage, investicijska aktivnost, istraživanje i razvoj, inovacije i dizajn te cijene.</s><s>Opisan je položaj sektora u sklopu industrijske strategije razvoja RH 2014. - 2020. te su analizirani strateški ciljevi i razvoj.</s><s>Ovaj dio prezentira ekstenzivnu i sveobuhvatnu analizu različitih aspekata sektora.</s><s>U četvrtom dijelu su prezentirani učinci liberalizacije i priključivanja EU na faktore konkurentnosti i sektor proizvodnje namještaja u RH.</s><s>Iskazani su i očekivani učinci povećanja konkurentnosti sektora na osnovne makroekonomske indikatore.</s><s>Magistarski rad završava zaključkom koji sustavno i koncizno formulira te prezentira najvažnije rezultate istraživanja, koji su opširnije elaborirani u magistarskom radu i kojima se nastojala dokazati postavljena hipoteza.</s>
<s>Pojam konkurencija postao je središtem razmišljanja pojavom kapitalističkih ekonomija te predstavlja bitan čimbenik tržišnog natjecanja i slobodnog djelovanja tržišta.</s><s>Kao konceptualni okvir, konkuretnost se počela razvijati 1980-tih pojavom Michaela Portera koji ističe da je potrebno analizirati konkurentske prednosti, a ne komparativne troškove.</s><s>Od tada do danas na temu konkurentnosti provedena su brojna istraživanja, napisano je mnogo literature i stvorene su brojne metode i načini klasifikacije samog pojma.</s><s>U ovom dijelu rada biti će navedena različita definiranja konkurentnosti s obzirom na različite pristupe koji se u teoriji pridaju ovom pojmu, zatim će se klasificirati različiti načini mjerenja konkurentnosti te će se na kraju istaknuti temeljni elementi konkurentosti koji su na razini hrvatskog gospodarstva značajni za sektor proizvodnje namještaja.</s><s>1.1 Definiranje konkurentnosti</s>
<s>Konkuretnost se, prema Rječniku stranih riječi (1988, str. 726), definira kao „suparništvo na bilo kakvom području između pojedinih osoba od kojih svaka za sebe osobno želi postići neki cilj“ ili, u širem smislu, kao „takmičenje, natjecanje“.</s><s>Ovo je tek polazna definicija koja se u tržišnom, odnosno ekonomskom kontekstu, modificira i nadopunjuje, ovisno o određenom segmentu u kojem se o konkurenciji govori, odnosno, ovisno o autoru i točki gledišta od koje se polazi.</s>
<s>Prema poslovnom riječniku konkurentnost (competitiveness, b.g.) je sposobnost države ili poduzeća da ponudi proizvode ili usluge koji zadovoljavaju kvalitativne standarde, kako lokalnog tako i svjetskog tržišta, po cijenama koje su konkurentne i osiguravaju adekvatan povrat utrošenih resursa.</s><s>Iz ove definicije proizlazi da je riječ o višedimenzionalnoj kategoriji koju se može promatrati u kontekstu cjelokupne nacionalne ekonomije, sektora, djelatnosti, ali i samog poduzeća.</s><s>Upravo zbog navedenog ne postoji općeprihvaćena definicija konkurentnosti od strane teoretičara, već svatko tumači konkurentnost sa stajališta predmeta konkretnog istraživanja.</s><s>Posljednjih 30-ak godina konkurentnost postaje jedan od najčešće analiziranih ekonomskih pojmova.</s><s>To je jedan od najmoćnijih koncepata modernog ekonomskog mišljenja koji svoje začetke vuče još u klasičnoj školi predvođenoj Adamom Smithom i Davidom Ricardom.</s><s>Unatoč postojanju brojne literature i teoretskih pristupa konkurentnosti, još uvijek nema sveobuhvatnog teorijskog okvira za analizu konkurentnosti, što stvara brojne praktične i teorijske probleme (Basarac Sertić, 2013).</s><s>Konkurentnost se kao multidimenzionalni pojam često analizira na razini proizvoda, poduzeća, industrije, klastera, nacionalnog gospodarstva i regije.</s><s>Tako Europska komisija u svojem Izvješću o konkurentnosti iz 2009. godine (European Commision, 2010) definira konkurentnost kao ukupnu ekonomsku performansu nacionalnog gospodarstva, koja se mjeri mogućnošću pružanja rastućeg životnog standarda i zaposlenja onim građanima koji su voljni raditi.</s><s>Pri tome temelje konkurentnosti čine rješenja institucionalne i mikroekonomske politike koja stvaraju uvjete u kojima se poslovanje može integrirati i unaprijediti te u kojima su pojedinčna kreativnost i trud nagrađeni.</s><s>Ne manje važne su i makroekonomske politike koje omogućavaju siguran i stabilan okvir za poslovno djelovanje i razvoj strateške vizije za ekonomiju koja će osigurati održivost.</s><s>Drugim riječima to znači da Europska unija definira konkurentnost kao mogućnost europskih ekonomija da ostvare visoke stope rasta produktivnosti.</s><s>Prema Europskoj centralnoj banci konkurentnost u užem smislu vezana je uz „vanjsku performansu“ zemlje koja se mjeri rastom izvoza, udjelom izvoznog tržišta ili bilancom tekućeg računa, dok u širem smislu konkurentnost uključuje i pojam relativne produktivnosti.</s><s>To znači da je nakonkurentnija ona ekonomija s najboljom perspektivom za generiranje visokoproduktivnih poduzeća pridonoseći tako dugoročnom ekonomskom rastu i , konačno, blagostanju svojih građana (Basarac Sertić, 2013).</s><s>Piramida konkuretnosti je temelj na kojem Irsko nacionalno vijeće za konkurentnost (eng. Ireland National Competitiveness Council) zasniva svoju definiciju konkurentnosti.</s><s>Na vrhu te piramide nalazi je održivi rast životnog standarda, zatim slijede osnovni uvjeti za postizanje konkurentnosti (poslovne performanse, produktivnost, cijene , troškovi, ponuda rada), dok se na dnu piramide nalaze inputi koji osiguravaju ekonomske politike kao glavni nositelji buduće konkzrentnosti (poslovno okruženje, fizička infratsuktura, infrastruktura Prema Organizaciji za ekonomsku suradnju i razvoj (eng. Organisation for Economic Cooperation and Development, u nastavku OECD, 1998), konkurentnost se definira kao sposobnost zemlje da u slobodnim i ravnopravnim tržišnim uvjetima proizvede robu i usluge koje prolaze test međunarodnog tržišta, uz zadržavanje i dugoročno povećavanje realnog dohotka.</s><s>Prema ovoj definiciji, uspjeh kompanije, države, proizvoda, na tržištu definira se kroz omjer kvalitete i cijene, o čemu konkuretnost direktno ovisi.</s><s>Međutim, postoje brojni čimbenici koji imaju ne samo direktan nego i indirektan utjecaj na konkurentnost, a to su, između ostaloga, i inovativnost te korporativni imidž proizvođača, odnosno kompanije ili države.</s>
<s>Svjetski gospodarski forum (eng. World Economic Forum, u nastavku WEF) u svom Globalnom izvješću o konkurentnosti (Porter & Schwab, 2008) smatra da je u srcu konkurentnosti razina produktivnosti svake ekonomije.</s><s>Stoga su konkurentnije ekonomije one koje su sposobne osiguravati visok i rastući životni standard svojih građana, dopuštajući svim nivoima društva da doprinesu i imaju benefit od tog nivoa blagostanja.</s><s>Nadalje, konkurentne ekonomije moraju biti održive te ići u korak sa trenutnom generacijom ne ugrožavajući pritom mogućnost budućim generacijama da i one zadovolje svoje potrebe.</s>
<s>Stephen Garelli (2008), urednik Svjetskog godišnjaka konkurentnosti smatra da je kratkoročno konkurentnost usmjerena k povećanju ekonomske ekspanzije zemalja i profitabilnosti poduzeća, dok dugoročno zemlje teže nečem većem od ekonomskog rasta, a to je blagostanje odnosno napredak.</s><s>U skladu s time Garelli (2008) prikazuje konkurentnost kroz Teoriju kocke (eng. Cube theory) koja definira četiri snage konkurentnosti: agresivnost vs. atraktivnost, imovina vs. postupci/procesi; globalno vs.neposredno, socijalna odgovornost vs. preuzimanje rizika.</s><s>Međutim, postoje i autori smatraju da je uloga koncepta konkuretnosti u analizi nacionalne konkurentnosti minorna.</s><s>Među njima se posebice ističe Krugman (1994) koji ističe da je taj koncept pogrešan jer vodeće nacije u svijetu nisu međusobno u ekonomskoj konkurenciji.</s>
<s>O konkurentnosti neke države, na čemu je u ovom radu fokus, Porter (2008) pak navodi da nacije odabiru prosperitet ako stvore politike, zakone i institucije koje potiču rast produktivnosti.</s>
<s>Dakle, kada govorimo o konkurentnosti neke države, uz faktore kao što su kvaliteta, cijena i inovativnost određenog proizvoda ili usluge koji se nude na globalnom tržištu, veliki utjecaj na konkurentnost imat će i aktualne društveno-političke prilike u zemlji, prvenstveno zakonodavni i institucionalni okviri.</s><s>1.2 Evolucija teorijskih modela konkurentnosti država Imajući u vidu postojanje raznolikih definicija pojma konkurentnosti i brojnih analiza koje su proizašle iz istih, nastalo je i mnoštvo modela konkurentnosti.</s><s>Konkurentnost je jedan od najvažnijih segmenata ekonomskih promišljanja i gospodarskih strategija i razvijenih zemalja, ali i zemalja u razvoju.</s><s>Konkurentnost država na međunarodnoj razini definirala se ponajprije kroz teorije međunarodne razmjene čiji je začetnik već spomenuti Adam Smith.</s><s>Tako je, kao protuodgovor na merkantilističke ideje koje su smatrale da se trgovinski viškovi jedne zemlje neutraliziraju trgovinskim manjkovima druge zemlje, Adam Smith, u svom Istraživanju prirode i uzroka bogatstva naroda, 1776. godine, razvio Teoriju aposlutnih prednosti prema kojoj se na temelju specijalizacije proizvodnje proizvoda može povećati ukupna proizvodnja i potrošnja trgovinskih partnera.</s>
<s>David Ricardo je 1817. proširio teoriju apsolutnih prednosti na teoriju komparativnih prednosti.</s><s>Prema Ricardu, čak i ukoliko zemlja nema apsolutnu prednost u niti jednoj robi, ta zemlja i ostale zemlje i dalje mogu imati koristi od međunarodne trgovine.</s><s>Karl Max je u svojem djelu Kapital: Kritika političke ekonomije (1867) istaknuo važnost utjecaja sociopolitičkog okruženja na ekonomski razvoj, dok je Joseph Schumpeter (1942) naglasio ulogu poduzetnika kao faktora konkurentnosti i istaknuo da je napredak rezultat neravnoteže, koja pogoduje inovacijama i tehnološkom napretku.</s><s>Alfred Sloan (1963) i Peter Drucker (1969) unaprijedili su koncept menadžmenta kao ključnog faktora konkurentnosti dok je Robert Solow (1957) proučavajući temeljne faktore rasta u SADu u razdoblju 1948-1982 osvijetlio važnost obrazovanja, tehnoloških inovacija i rastućeg know-how-a.</s>
<s>Međutim, razvoj suvremene globalne gospodarske scene doveo je do kompleksne situacije koju više nije moguće objasniti i analizirati pomoću tradicionalnih teorijskih modela.</s><s>Evoluciju na tom području pokrenuo je upravo M. E. Porter svojom publikacijom Konkurentska prednost nacija (eng. The Competitive Advantage of Nations, 1990) u kojoj predlaže novu teoriju konkurentnosti prema kojoj blagostanje neke nacije nije uvjetovano naslijeđem već adekvatnim odabirom gospodarskih strategija.</s><s>Porter naglašava da se danas konkurentska prednost neke države temelji na ekonomskom razvoju koji je uvjetovan naprednim faktorima kao što su znanje, razvijena infrastruktura, visoka tehnologija i inovacije, za razliku od prijašnjih uvjeta u kojima se konkurentnost država temeljila na komparativnim prednostima kao što su jeftina radna snaga i prirodni resursi.</s><s>Porterov dijamant ima četiri međusobno povezane komponente: 1) faktorske uvjete (zemlja, rad i kapital), 2) uvjete potražnje, 3) srodne i prateće industrije i 4) strategiju poduzeća, strukturu i suparništvo.</s><s>Tu su još i dva egzogena faktora: mogućnosti (prilike) i upravljanje.</s>
<s>Javni i privatni sektor neke države međusobno su povezani u stvaranju produktivnog i konkurentnog gospodarstva.</s><s>Koliko god su dobra fiskalna i monetarna politika, efikasni pravni sustav te stabilne demokratske institucije neophodni za uspješnu ekonomiju, oni nisu dovoljni.</s><s>U konačnici, bogatstvo nastaje na mikroekonomskoj razini gospodarstva, koje je utemeljeno na kvaliteti mikroekonomskog poslovnog okruženja te operativnim praksama i strategijama na razini tvrtke.</s><s>Međutim neki autori smatraju da Porterova teorija egzistira u okviru menadžmenta, a ne i u okviru trgovine.</s><s>Stoga smatraju da bi Porterov dijamant bio bolje vrednovan i aplikabilniji ukoliko se primjeni na razini poduzeća, a ne država (Krugman, 1979).</s><s>Ostali Porterovi kritičari, prvenstveno Choo i Moon (2000) smatraju da njegov model nije primjenjiv u malim ekonomijama zbog ograničenih domaćih varijabli.</s><s>Kao kritičari Portera ističu se i Rugman i D Cruz (1993) koji razvijaju dvostruki model dijamantih prednosti kod kojeg vanjski četverokut predstavlja globalni dijamant, a unutarnji četverokut domaći dijamant.</s><s>Veličina globalnog dijamanta je fiksna tijekom određenog razdoblja, a veličina domaćeg dijamanta varira ovisno o veličini zemlje i njenoj konkurentnosti.</s><s>Razlika između međunarodnog i domaćeg dijamanta predstavlja izravna inozemna ulaganja.</s><s>Budući da se ovaj model pokazao odgovarajućim samo za Kanadu Moon, Rugman i Verbeke (1995) razvili su generalizirani dvostruki dijamantni model koji je pogodan za analizu svih zemalja i uključuje multinacionalnu aktivnost i vladanje.</s><s>Budući da su smatrali da Porterov model nije primjeren za ekonomije u razvoju, Choo i Moon (2000) razvili su devetfaktorski model koji obuhvaća četiri fizičke determinante međunarodne konkurentnosti: obdarenost resursima, poslovno okruženje, srodne i prateće industrije te domaću potražnju, te četiri ljudska faktora: radnike, političare i birokrate, poduzetnike, menadžere i inženjere.</s><s>Deveti faktor su vanjske mogućnosti i događaji.</s><s>1.3 Teorijska utemeljenost metoda mjerenja konkurentnosti država Metoda mjerenja konkurentnosti na mikrorazini većim je dijelom usuglašena – analiziraju se specifični indikatori vezani za pojedini tržišni segment određene kompanije te tržišna pozicija analizirane kompanije.</s><s>U tom kontekstu, najčešće se koristi metoda analize tržišnog udjela pojedine kompanije u određenom trenutku i u odnosu na promjenu tržišnog udjela određene kompanije.</s>
<s>Nadalje, ostali pokazatelji koji se najčešće uzimaju u obzir pri mjerenju konkurentnosti jesu profitabilnost, kretanje prodaje na domaćem i međunarodnom tržištu te analiza sposobnosti kompanije da se dugoročno održava i razvija u uvjetima rastuće međunarodne konkurencije (Lovrinčević, Mikulić & Rajh, 2008, str. 606).</s><s>Međutim, kada se govori o metodama mjerenja konkurentnosti država, stavovi pojedinih analitičara, odnosno stručnjaka i autora, uvelike se razlikuju.</s><s>Tako, primjerice, neki analitičari smatraju da mjerenje konkurentnosti nije moguće provesti na razini zemalja, već samo na razini pojedinih kompanija (Krugman, 1994).</s><s>Ovaj je stav u znatnoj mjeri ekstreman, posebno s obzirom na činjenicu da među zemljama koje su u sličnoj fazi ekonomskog razvoja postoje značajne razlike u gospodarskim kretanjima pomoću kojih je moguće izmjeriti, odnosno izvršiti analizu uspješnosti, što će rezultirati definiranjem uspješnijih i manje uspješnih država.</s>
<s>Tako da je ovdje moguće primjeniti, kao što se i primjenjuje, teorija da se konkurentnost neke države u međunarodnom kontekstu mjeri prema razini sposobnosti te zemlje, odnosno države, da ostvari brži gospodarski rast u odnosu na ostale zemlje i da, paralelno s tim, ostvari povećanje blagostanja i učinkovitu prilagodbu kretanjima na međunarodnom tržištu U definiranju konkurentnosti na razini države, odnosno država, često se polazi od istraživanja koje sublimira dotadašnje teorijske spoznaje o konkurentnosti, a koje se u načelu nisu značajno promijenile ni do danas.</s><s>Tako Trabold (1995) analizira četiri značajna aspekta konkurentnosti:</s>
<s> mogućnost prodaje na globalnom tržištu (izvoz);  mogućnost privlačenja investicija (lokacija);  mogućnost prilagodbe gospodarstva;</s>
<s> mogućnost stvaranja i povećanja raspoloživog dohotka.</s><s>Dragičević (2012) ističe da institucionalni indikatori kao što su indeks ekonomskih sloboda, indeks ljudskog razvoja, indeks percepcije korupcije, svjetski indikatori vladanja i uvjeti poslovanja, omogućuju potpunu sliku u analizi stvarnih i mogućih konkurentskih prednosti neke zemlje.</s>
<s>Cho i Moon (2000) smatraju da se pri definiranju konkurentnosti na nacionalnoj razini nije potrebno fokusirati na ekonomiju kao cjelinu nego na njene specifične industrije i industrijske segmente.</s><s>Nadalje ističu da su korijeni rasta nacionalne produktivnosti u specijalizaciji gospodarstva u najproduktivnijim industrijama.</s><s>Pozicija pojedinih zemalja prema određenim aspektima konkurentnosti predmet je analize različitih međunarodnih institucija.</s><s>Neka se od tih istraživanja u nazivu jasno koriste pojmom konkurentnosti, primjerice globalni indeks konkurentnosti (eng. Global Competitiveness Index, u nastavku GCI) Svjetskog gospodarskog foruma (eng. World Economic Forum, u nastavku WEF), a druge se metodologije koriste pojmovima poput ekonomskih sloboda, napretka u tranziciji ili uvjetima poslovanja.</s><s>Iako se pojam konkurentnosti izričito ne spominje, njihova teorijska pozadina, jednako kao i percepcija u javnosti, daju za pravo da ih se smatra pokazateljem konkurentnosti.</s><s>Cilj takvih istraživanja nije samo utvrđivanje redoslijeda zemalja, već i pružanje mogućnosti zemljama da uoče vlastite nedostatke i da njihovim otklanjanjem poboljšaju svoju konkurentnost (Lovrinčević et al., 2008).</s><s>Međunarodne institucije koje istražuju konkurentnost država mogu se, prema metodama mjerenja konkurentnosti i na temelju načina i objekta istraživanja, podijeliti u dvije skupine.</s><s>U prvoj su skupini već spomenuti WEF te Međunarodni institut za razvoj menadžmenta (eng. International Institute for Management Development, u nastavku IMD), koji svoja mjerenja temelje na analizi ekonomskog sustava države, odnosno na analizi društvenih i međunarodnih odnosa, te prema ulozi države i institucionalnom okviru koji određuju razinu konkurentnosti neke zemlje.</s><s>U drugoj su skupini istraživanja koja se temelje na čimbenicima razvoja, u prvom redu na regulativi vezanoj uz poslovne aktivnosti (Worldbank i Heritage).</s>
<s>U nastavku poglavlja prikazati će se različiti načini mjerenja konkurentnosti na makro razini (WEF i IMD) i mikro razini (Porterov model) te će biti analizirani temeljni elementi konkurentnosti na nacionalnoj razini važni za sektor proizvodnje namještaja.</s><s>1.3.1 Metoda Svjetskog gospodarskog foruma (WEF) WEF već više od tri desetljeća izdaje godišnjak Globalno izvješće o konkurentnosti u kojem se proučavaju i uspoređuju brojni čimbenici na kojima se temelji nacionalna konkurentnost.</s><s>Od samog početka cilj je bio da se pruži uvid i potakne rasprava među svim analiziranim zemljama o najboljim strategijama i politikama kako bi se pomoglo državama da prevladaju prepreke i poboljšaju konkurentnost.</s><s>U trenutnom, vrlo izazovnom gospodarskom okruženju, rad WEF –a je kritičan podsjetnik na važnost čvrstih strukturnih ekonomskih temelja za održivi rast.</s>
<s>nacionalne konkurentnosti.</s><s>U novije vrijeme, kako bi se rasprava o konkurentnosti bolje mogla postaviti u društveni i ekološki okvir, WEF (Schwab, 2014) je počeo istraživati kompleksan odnos između konkuretnosti i održivosti, mjeren njihovom društvenom i ekološkom dimenzijom.</s><s>WEF će i dalje poticati zemlje u njihovom nastojanju za većom konkurentnošću prikupljanjem i objavljivanjem javno-privatnih praksi koje su države impelementirale kako bi povećale konkurentnost.</s><s>WEF (Schwab, 2014) definira konkurentnost kao skup institucija, politika i faktora koji određuju razinu produktivnosti neke države.</s><s>Razina produktivnosti određuje razinu blagostanja koju neko gospodarstvo može postići.</s><s>Razina produktivnosti određuje i stope povrata investicija u nekom gospodarstvu, što čini temeljne pokretače njegove stope rasta.</s><s>Drugim riječima, konkurentnije je ono gospodarstvo za koje postoji veća vjerojatnost da će rasti brže kroz tijekom vremena.</s>
<s>Koncept konkurentnosti uključuje statičke i dinamične komponente.</s><s>Iako produktivnost države određuje njena sposobnost za održavanje visoke razine dohotka, to je također jedna od središnjih odrednica povrata njenih investicija, što je jedan od ključnih čimbenika koji objašnjavaju potencijal rasta nekog gospodarstva.</s><s>Mnoge odrednice potiču produktivnost i konkurentnost.</s><s>Razumjevanje elemenata koji stoje u pozadini tih procesa okupirali su umove ekonomista stotinama godinama unazad, počevši od Adama Smitha, čiji je fokus bila specijalizacija i podjela rada, preko neoklasičnih ekonomista čiji je naglasak bio na ulaganja u fizički kapital i infrastrukturu, te, u novije vrijeme, na druge mehanizme kao što su obrazovanje i osposobljavanje, tehnološki napredak, makroekonomska stabilnost , dobro upravljanje, sofisticiranost društva i tržišna efikasnost.</s><s>Svi ovi elementi su važni za konkurentnost i rast i međusobno se ne isključuju dva ili više od njih mogu biti značajna u isto vrijeme , i zapravo je to ono što je prikazano u ekonomskoj literaturi.</s><s>Sve navedene komponente grupirane su u 12 stupova konkrentnosti: 1.) institucije; 2) infrastruktura, 3.) makroekonomska stabilnost, 4.) zdravstvo i primarno obrazovanje, 5.) visoko obrazovanje i usavršavanje, 6.) efikasnost tržišta, 7.) efikasnost tržišta rada, 8.) sofisticirano financijsko tržište, 9.) tehnološka spremnost, 10.) veličina tržišta, 11.) sofisticirano poslovanje i 12) inovacije.</s><s>Svi ovi stupovi nisu nezavisni već imaju tendenciju da jačaju jedni druge, a slabost u jednom području često ima negativan utjecaj na druga područja.</s><s>Iako se oni svi na kraju agregiraju u jedinstven indeks, mjere se prijavljuju za svaki od 12 stupova pojedinačno jer tek takvi detaljni rezultati mogu pokazati kakvo je stanje u pojedinim područjima u kojima se određena zemlja treba popraviti.</s>
<s>Svaki od navedenih stupova neće utjecati na različite zemlje u istoj mjeri iz razloga što nisu sve na istom stupnju razvoja.</s><s>Naime, kako se zemlje razvijaju plaće se povećavaju, a kako bi se održao veći dohodak, mora se povećati produktivnost rada.</s><s>Tako se, prema Globalnom izvješću o konkurentnosti, u prvoj fazi gospodarstvo temelji na faktorima, pa zemlje međusobno konkuriraju na osnovi svojih faktorskih bogatstava, dakle nekvalificiranom radu i prirodnim resursima.</s><s>Poduzeća se natječu na temelju cijena te prodaju osnovne proizvode, pa se njihova niska produktivnost reflektira u niskim nadnicama.</s><s>S rastom nadnica zemlje se pomiču u fazu razvoja koja se temelji na efikasnosti, u kojoj se razvijaju efikasniji proizvodni procesi i raste kvaliteta proizvoda.</s><s>Konkurentnost je stoga vođena visokim obrazovanjem, usavršavanjem, efikasanim tržištem dobara i tržištem rada te sofisticiranim financijskim tržištem, velikim domaćim ili stranim tržištem i mogućnostima postojećih tehnologija.</s><s>Konačno, kako se zemlja pomiče u fazu inovacija, ona može održati visoke nadnice i pripadajući životni standard samo ako su poduzeća sposobna konkurirati novim i jedinstvenim proizvodima (Bezić, 2008, str.47) Na taj način je konstruiran i Globalni indeks konkurentnosti, koji, dakle, uzima u obzir faze razvoja dodjeljujući veći ponder onim stupovima koji su relevantniji za određenu ekonomiju ovisno o njenoj fazi razvoja.</s><s>To drugim riječima znači da, iako je svih 12 stupova u određenoj mjeri bitno za svaku zemlju, relativna važnost svakog pojedinog ovisi o stupnju razvoja u kojem se određena zemlja nalazi.</s><s>Kako bi se to moglo implementirati stupovi su organizirani u tri podindeksa, od kojih je svaki kritičan za određenu fazu razvoja.</s>
<s>Posljednje izvješće WEF-a (Schwab, 2015.-2016.) pokriva 140 država.</s><s>Najkonkurentnija država na svijetu je Švicarska, i to već šestu godinu zaredom, a iza nje slijede Singapur, SAD, Njemačka i Nizozemska.</s><s>Hrvatska se nalazi na 77. mjestu, što je isto kao i za 2014.2015., za dva mjesta lošije u odnosu na razdoblje prije toga, odnosno isto kao i 2010. godine.</s><s>Lošije pozicionirana Hrvatska je bila samo na početku mjerenja 2004. godine – na 79. mjestu.</s><s>Najbolju 57. poziciju Hrvatska je imala 2007. godine.</s><s>Stagnacija i lošiji rezultati u posljednjih nekoliko godina posljedica su neprovođenja strukturnih reformi ključnih za dugoročni održivi gospodarski razvoj.</s><s>Ovogodišnji rezultati Hrvatske pokazuju blago poboljšanje ocjene faktora visokog obrazovanja i treninga (51.), efikasnosti tržišta rada (105.), tehnološke spremnosti (43.) te inovacija (92.), dok je i ove godine zamjetan pad ocjene makroekonomskog okruženja (107.) i razvoja financijskog tržišta (88.).</s><s>Najveći rast je zabilježen kod indikatora zaštite investitora (55.) koji se ove godine popeo za visokih 68 pozicija, carinske tarife (5.), izvoz u udjelu BDP-a (46.), pristranost u odlukama vladinih službenika (100.) te transparentnost vladinih politika (113.).</s><s>Prema aktualnim rezultatima, područja u kojima su potrebne intenzivnije reforme odnose se na makroekonomsko okruženje gdje je uočen pad za 16 pozicija te razvoj financijskih tržišta s evidentiranim padom od 14 mjesta.</s>
<s>1.3.2 Metoda Međunarodnog instituta za razvoj menadžmenta (IMD) Svjetski godišnjak konkurentnosti kojeg objavljuje IMD je vrlo temeljito i sveobuhvatno godišnje izvješće o konkurentnosti zemalja, koje se bez prekida objavljuje od 1989. godine.</s><s>Smatra se prvom pristupnom točkom ka svjetskoj konkurentnosti te osigurava objektivno vrednovanje i donosi trendove.</s><s>Svjetski godišnjak konkurentnosti rangira i analizira sposobnost naroda za stvaranjem i održavanjem okruženja u kojem poduzeća mogu međusobno konkurirati.</s><s>To znači da postoji pretpostavka da se stvaranje bogatstva odvija prvenstveno na razini poduzeća (bilo da su ona u privatnom ili državnom vlasništvu).</s><s>To polje istraživanja naziva se „konkurentnost poduzeća“.</s><s>Međutim, poduzeća djeluju u nacionalnom okruženju koje povećava ili otežava njihovu sposobnost da se natječu u zemlji ili u inozemstvu - ovo polje istraživanja naziva se "Konkurentnost naroda“ (Bezić, 2008, str. 45).</s><s>Metodologija IMD-a (2015) promatra četiri temeljna faktora konkurentnosti – ekonomske performanse, efikasnost vlade, poslovna efikasnost i infrastruktura .</s><s>Svaki faktor podijeljen je u pet podfaktora koji označavaju aspekte analiziranog područja.</s><s>Na taj način Svjetski godišnjak konkurentnosti analizira 20 podfaktora.</s><s>Tih 20 podfaktora obuhvaća više od 300 različitih kriterija, iako svaki podfaktor ne mora nužno imati isti broj kriterija (npr. potrebno je više kriterija za procjenu obrazovanja nego za procjenu cijena).</s><s>Svaki podfaktor, neovisno o broju kriterija koje sadrži, ima istu težinu u ukupnom konsolidiranom rezultatu, a ona iznosi 5% (20x5=100).</s><s>Konačno, agregiranje rezultata svih 20 podfaktora čini ukupnu konsolidaciju koja vodi ukupnom poretku u Svjetskom godišnjaku konkurentnosti.</s>
<s>U 2015. godini Svjetski godišnjak konkurentnosti pruža opsežnu pokrivenost 61 ekonomije.</s><s>Sve ekonomije su izabrane zbog svojeg utjecaja na globalnu ekonomiju i dostupnosti usporedive međunarodne statistike.</s><s>Republika Hrvatska u 2015. godini bila je na 58. mjestu što je za jedno mjesto bolje u odnosu na 2014. godinu, ali još uvijek puno lošije u odnosu na rezultate s početka desetljeća.</s><s>Najbolju poziciju – 41.mjesto ima faktor infrastrukture, zatim slijedi efikasnost vlade, a ekonomske performanse i poslovna efikasnost su najlošije rangirani faktori.</s><s>Na svjetskoj su razini, prema zadnjim izvješćima IMD-a (2015), među samim vrhom obično SAD, Hong Kong, Kanada, Ujedinjeni Arapski Emirati, dok rast najčešće bilježe Kina i Japan.</s><s>U okviru Europe najuspješnije su Švicarska, Švedska, Norveška i Njemačka čija je konkurentnost uglavnom utemeljena na orijentiranosti izvozu, snažnom malom i srednjem poduzetništvu te fiskalnoj disciplini.</s><s>Posljednjih je godina, kako pokazuju IMD-ova izvješća, gospodarski rast, kao i rast konkurentnosti, većine europskih zemalja, među kojima je i Hrvatska, ograničen i usporen mjerama štednje.</s>
<s>Prema Porteru (1990), konkurentnost je osnovni čimbenik koji određuje uspjeh odnosno neuspjeh neke kompanije, a istu tu tvrdnju može se lako preslikati kada govorimo o konkurentnosti države, u segmentu gospodarstva.</s><s>Nadalje, Porter konkurentsku strategiju definira kao potragu za povoljnom konkurentskom pozicijom unutar industrije, temeljnog okruženja u kojem se konkurencija pojavljuje.</s><s>Osmišljavanje i kreiranje konkurentske strategije počinje od dvaju pitanja: prvo se odnosi na privlačnost određene industrije za dugoročnu profitabilnosti te na faktore koji je određuju, primjerice nasljedna profitabilnost industrijske grane.</s><s>Drugo pitanje odnosi se na odrednice relativne konkurentske pozicije unutar kompanije, odnosno unutar industrije.</s><s>Drugim riječima, u većini industrija neke su kompanije profitabilnije u odnosu na druge, bez obzira na prosječnu profitabilnost same industrije o kojoj je riječ.</s><s>Isto važi i za države, odnosno makroekonomiju.</s>
<s>Odnosno, ako se govori o državama, svaka zemlja može samostalno oblikovati privlačnost neke industrije i samim time svoju konkurentsku prednost, odnosno položaj na globalnom tržištu.</s>
<s>Porterov model konkurentnosti, bilo da se radi o kompaniji ili državi, polazi od tvrdnje da su pravila natjecanja utemeljena kroz pet kompetitivnih sila, a to su:  ulazak novih sudionika;</s>
<s> rivalitet među postojećim konkurentima.</s><s>Kolektivna snaga ovih pet konkurentskih sila određuje sposobnost tvrtki unutar industrije da u prosjeku zarade stope povrata na investicije koje su više od troškova kapitala.</s><s>Snaga pet sila različita je od industrije do industrije i mijenja se kako se industrija razvija.</s><s>Posljedica toga je da nisu sve industrije jednake sa stajališta naslijeđene profitabilnosti.</s><s>U industrijama u kojima je svih pet sila povoljno, kao npr. u farmaceutskoj industriji, industriji bezalkoholnih pića ili izdavačkoj industriji, mnogi konkurenti ostvaruju značajne prihode.</s>
<s>Na temelju ovih tvrdnji, odnosno čimbenika koje Porter navodi, autor je prikazao tzv. „dijamant konkurentnosti“, poznat i kao „Porterov dijamant“.</s><s>Ovaj se prikaz temelji na čimbenicima konkurentske strategije kompanije (ili države), a to su struktura kompanije, ciljevi i rivalstvo među domaćim kompanijama.</s><s>Ostali čimbenici svrstani su iduće tri skupine, a to su: interni čimbenici, uvjeti potražnje te vezana i podržavajuća industrija.</s><s>Eksterni čimbenici – šanse i vlada - odvojeni su dio prikaza, odnosno odvojeni uvjeti koji određuju kretanja među gore navedenim čimbenicima (Slika 1).</s><s>Nakon godina istraživanja Porter je zaključio da konkurentnost ima smisla samo među zemljama koje su obdarene sličnim komparativnim prednostima i koje se natječu u sličnim industrijama.</s><s>Drugim riječima, važan element konkurentnosti neke zemlje je relativna konkurentska pozicija među sličnim zemljama u određenoj fazi gospodarskog razvoja, a ne među svim zemljama na svijetu.</s>
<s>Slika 1: Porterov model konkurentnosti (Porterov dijamant) Izvor: M. E. Porter, Konkurentska prednost – Postizanje i održavanje vrhunskog poslovanja, 1990, str. 127.</s><s>Porter je, stoga, proširio svoju dijamantnu teoriju kako bi obuhvatio gospodarstvo u cjelini i uveo način razmišljanja o tome kako cjelokupno nacionalno gospodarstvo napreduje.</s><s>Zato je uveo fazni model koji sugerira četiri faze u procesu razvoja nacionalne konkurentnosti: faza postojanja faktora proizvodnje, investicija, inovacija i bogatstva.</s><s>U prvoj fazi uspješne industrije na međunarodnoj razini ostvaruju prednosti jedino pomoću faktora proizvodnje kao što su primjerice prirodni resursi.</s><s>Faza investiranja definira konkurentsku prednost koja je bazirana na spremnosti i sposobnosti države da njezina poduzeća agresivno investiraju, a posebice u efikasno i moderno postrojenje, novu opremu i najbolju tehnologiju koja omogućava izlaz na globalno tržište.</s><s>U situaciji kada se poduzeća uspješno proširuju i nadograđuju svoje poslovanje u specifičnim industrijama i klasterima može se govoriti o uspostavljanju faze inovacija.</s><s>Tri faze, ukratko opisane, mogu se ostvariti ukoliko država održava proces nadogradnje konkurentskih prednosti.</s><s>Suprotno opisanom, faza bogatstva u konačnici dovodi do pada, tj. riječ je o bogatstvu koje je već ostvareno pa održavanje istog predstavlja problem.</s><s>Fazni model ekonomskog razvoja omogućuje bolje razumijevanje konkurentnosti neke zemlje uzimajući u obzir različite faze razvoja i zato bi se trebao koristititi zajedno sa dijamantnim modelom konkurentnosti.</s><s>Konkurentska strategija jedne zemlje je umjetnost balansiranja i poticanja njenih apsolutnih i komparativnih prednosti.</s><s>U svakoj fazi razvoja, zemlja mora odlučiti koje faktore koristiti, u koje industrije investirati i gdje inovirati.</s><s>1.3.4 Temeljni elementi konkurentnosti na nacionalnoj razini značajni za sektor proizvodnje namještaja</s>
<s>Hrvatska, nakon ekonomske krize iz 2009. godine, ne zadovoljava potrebe rastuće domaće potražnje za namještajem, stoga je naglasak na uvozu, a uz to, dugo su vremena bila smanjena strana ulaganja u ovaj sektor, pa se pozitivni pomaci bilježe tek odnedavno.</s><s>Negativna kretanja u kontekstu konkurentnosti domaćeg sektora proizvodnje namještaja dodatno su opterećena i činjenicom da se većina kompanija u ovom sektoru nalazila, ili se još nalazi, u fazi restrukturiranja, a ostali negativni čimbenici su i nespecijalizirana proizvodnja, manjak prepoznatljivih domaćih brandova te, sukladno tome, zaostajanja za aktualnim europskim i svjetskim trendovima.</s><s>Treba spomenuti i neadekvatnu tehnološku opremljenost, koja je također doprinijela ovom zaostajanju, te ulazak konkurencije, primjerice Kine, koja se odlikuje brzim rastom i sve uspješnijim pozicioniranjem na globalnom tržištu.</s><s>Svi ovi negativni trendovi koji značajno smanjuju konkurentnosti i na nacionalnoj i na međunarodnoj razini u posljednje se vrijeme donekle ublažavaju, a najveći doprinos tome ima intenziviranje procesa restrukturiranja sektora namještaja u Republici Hrvatskoj te određene Vladine mjere, odnosno Strategija za razvoj drvnoprerađivačkog sektora kao i implementacija najvažnijih operativnih planova za provedbu ove strategije.</s><s>Temeljni elementi konkurentnosti koji određuju kretanja u sektoru proizvodnje namještaja na nacionalnoj razini su:</s>
<s> industrijska propusnost (ulazne barijere);  opasnost od supstituta (zamjenskih proizvoda);  pregovaračka moć dobavljača;</s>
<s>Svi ovi čimbenici mogu se promatrati kroz SWOT analizu sektora proizvodnje namještaja na nacionalnoj razini, pri čemu Republika Hrvatska ima solidne prednosti, a to su: dostupnost kvalitetne drvne građe, tradiciju u proizvodnji namještaja, niže cijene rada u usporedbi sa zemljama EU te rast potrošnje na domaćem tržištu.</s><s>Međutim, pozitivna kretanja i jačanje konkurentnosti usporavaju nedostaci domaćeg sektora proizvodnje namještaja: orijentiranost na proizvodnju u velikim serijama, tehnološka zastarjelost pogona, nespecijaliziranost domaćih tvrtki, nepostojanje tržišta drvne sirovine i nepostojanje razvoja proizvoda.</s><s>Prilike da se ovi nedostaci ublaže ili eliminiraju leže u stranim ulaganjima, s naglaskom na renomiranim inozemnim ulagačima, te brojnim mogućnostima koje su se pojavile ulaskom Hrvatske u EU, što u konačnici dovodi do rasta prodaje na domaćem tržištu.</s><s>S druge strane, iskorištavanje ovih mogućnosti može biti otežano zbog konkurencije, odnosno ulaska zemalja s nižim troškovima rada, a treba spomenuti i povećanja troškova zbog usklađivanja domaćeg sektora s normama EU.</s><s>2 ANALIZA GLOBALNOG I EUROPSKOG TRŽIŠTA NAMJEŠTAJA Prema podacima Centra za Industrijske Studije (eng. Centre for Industrial Studies, u nastavku rada CSIL) svjetsko tržište namještaja u 2014. godini činilo je 1% ukupne svjetske proizvodnje svih proizvoda odnosno bilo je vrijedno 140 milijardi američkih dolara.</s><s>To je porast od 9,5% u odnosu na 2013. godinu što pokazuje da je riječ o tržištu koje se probudilo i izašlo iz krize.</s>
<s>Otprilike četvrtina svjetskog namještaja proizvede se u zemljama EU, a 2014. godine gotovo milijun europskih radnika bilo je zaposleno u oko 130 tisuća tvrtki u sektoru namještaja.</s><s>Iste godine sektorska proizvodnja iznosila je više od 86 milijardi eura sa dodanom vrijednosti od gotovo 29 milijardi eura.</s><s>Njemačka, Italija, Poljska i Francuska su među 10 vodećih svjetskih proizvođača namještaja i drže udio od 17% svjetske proizvodnje te gotovo 60% EU proizvodnje.</s><s>2.1 Determinante svjetskog tržišta namještaja Industrija proizvodnje namještaja je tradicionalno radno intenzivna industrija u kojoj dominiraju mala i srednja poduzeća kao i kompleksan i fragmentiran opskrbni lanac, sa mnogo faza koje često moraju biti eksternalizirane (outsourcane).</s><s>Zajednički trend koji je prisutan od početka 21. stoljeća je rastući stupanj tržišne otvorenosti, iako još uvijek ima velikih razlika u stupnju otvorenosti između različitih nacionalnih tržišta.</s><s>Ovo proizlazi iz različitih faktora uključujući povijest industrije namještaja, strukturnih uvjeta i komparativnih prednosti proizvođača koji su locirani u svakoj pojedinoj državi.</s><s>2.1.1 Definiranje i segmentiranje tržišta namještaja Industrija namještaja (Furniture industry, b.g.) obuhvaća sve tvrtke i aktivnosti koje su uključene u projektiranje, proizvodnju, distribuciju i prodaju funkcionalnih i dekorativnih predmeta za opremanje kućanstava.</s><s>Sam pojam namještaj odnosi se na bilo kakav pokretni objekt koji je napravljen da potpomogne svakodnevnim ljudskim aktivnostima kao što su spavanje, hranjenje i odmaranje.</s><s>S obzirom na materijal od kojeg je izrađen, namještaj se dijeli na drveni, stakleni i metalni.</s>
<s>Moderna proizvodnja namještaja je glavna masovna proizvodna industrija u Europi, SADu i ostalih razvijenim regijama.</s><s>To je industrija 20. stoljeća, čiji je razvoj posljedica masovnog potrošačkog društva kao i razvoja tehnologija za masovnu proizvodnju.</s><s>Baci li se pogled unatrag, u drevne civilizacije, namještaj se, naime, proizvodio ručnim radom.</s><s>Globalno tržište namještaja je vrlo fragmentirano i na njemu je prisutno mnogo lokalnih i domaćih igrača, najviše zahvaljujući diverzificiranim segmentima koje tržište pokriva.</s><s>Prisutna je vrlo intenzivna konkurencija među tržišnim dobavljačima na bazi diferencijacije proizvoda, portfelja i cijena.</s><s>Očekuje se da će se ta konkurencija još više intenzivirati u budućnosti zbog rasta proizvodnih dodataka.</s><s>Kako bi se uhvatili u koštac sa rastućom konkurencijom prodavači pokušavaju uvesti inovacije u dizajnu i tehnologiji koju koriste te se uključuju u promociju svojih proizvoda.</s><s>U 2014. godini globalna proizvodnja namještaja iznosila je oko 412 milijardi eura (Tablica 1) što je 16 milijardi više u odnosu na 2013. godinu.</s><s>Oko 30% vrijednosti se izvozi dok se 70% potroši u zemljama u kojima se i proizvede.</s><s>Tablica 1: Svjetska proizvodnja namještaja, 2004.-2014., milijarde eura, postoci Godina</s>
<s>Slika 2: Svjetska proizvodnja namještaja, 2010.-2015., milijarde američkih dolara Izvor: A. Tracogna, CSIL World Furniture Outlook at Salone del Mobile Milano, 2016, str. 11.</s><s>U prvom desetljeću 21. stoljeća svjetska proizvodnja namještaja rasla je godinu za godinom sa iznimkom 2008. i 2009. godine te je 2014. godine bila 79% veća u odnosu na 2004. godinu.</s><s>Preliminarni podaci za 2015. godinu ukazuju da je došlo do neznatnog pada proizvodnje namještaja (Slika 2).</s>
<s>U 2014. godini zemlje sa visokim dohotkom (prema klasifikaciji Svjetske banke koja kaže da su zemlje podijeljene prema dohodovnim grupama u odnosu na per capita dohodak iz 2007. što je izračunano koristeći Atlas metodu Svjetske banke) su osiguravale 39% ukupne svjetske proizvodnje namještaja (Slika 3).</s><s>Unutar te grupe, proizvodnja namještaja sedam glavnih industrijskih zemalja (Kanada, Francuska, Njemačka, Italija, Japan, Velika Britanija i SAD) je iznosila 120 milijardi eura, što čini trećinu ukupne svjetske proizvodnje.</s><s>Bitno je za naglasiti da je 2003. godine udio najrazvijenijih iznosio dvije trećine.</s>
<s>U 2010. godini po prvi puta udio srednje i slabije razvijenih zemalja je bio preko polovice ukupne svjetske proizvodnje namještaja – na razini od 53%, da bi se do 2014. povećao na čak 61%.</s><s>To je posljedica činjenice da sve veći udio u proizvodnji otpada na gospodarstva u nastajanju, koju zadovoljavaju domaći dobavljači koji rapidno rastu kako bi zadovoljili povećanu potražnju na domaćem tržištu (npr. Brazil, Indija) te činjenice da dolazi do rasta proizvodnih investicije poduzeća iz razvijenih zemalja.</s><s>Naime, unutar zemalja niskog i srednjeg dohodovnog razreda tri su zemlje - Kina, Poljska i Vijetnam, u kojima proizvodnja rapidno raste zahvaljujući investicijama u nove pogone koji su napravljeni sa svrhom poboljšanja rasta izvoza.</s>
<s>Početak 21. stoljeća obilježen je vrlo impresivnim rastom kineskog tržišta namještaja, što Kinu čini svjetskim vođom na polju proizvodnje namještaja.</s><s>Proizvodnja namještaja NR Kine se u posljednjih 5 godina udvostručila.</s><s>Slika 3: Vodeće zemlje u proizvodnji namještaja, 2009.-2014., milijarde američkih dolara Izvor: A. Tracogna, CSIL World Furniture Outlook- Insights on global production, 2015.</s><s>Ono što svakako treba naglasiti jest činjenica da je 80% svjetske proizvodnje namještaja koncentrirano u 10 zemalja, među kojima na Kinu otpada 31% globalne proizvodnje.</s><s>Na drugom mjestu je SAD sa 14%, a slijede ih Njemačka sa 7%, Italija sa 6% i Indija sa 5%.</s><s>Gledajući po regijama (Slika 4) najveći udio u proizvodnji otpada na Aziju i Pacifik, što ne čudi s obzirom da se u tom području nalaze Kina i Indija u kojima je prisutan najveći (dvoznamenkasti!) rast u posljednjih pet godina.</s><s>Razlozi koji su doveli do toga jesu konkurentske cijene s kojima na stupaju na međunarodnom tržištu (zahvaljujući velikom broju kvalificirane radne snage i niskim troškovima), investicije koje su pratile liberalizaciju tržišta koja je počela 80-tih godina 20. stoljeća, te poticaji države za potporu izvoza koji su se ogledali ponajviše u smanjenju carinskih tarifa na uvoz sirovine i poreznim olakšicama za izvoz.</s><s>Na drugom mjestu nalaze se europske zemlje čija je proizvodnja neznatno narasla u promatranom periodu.</s><s>Slika 4: Proizvodnja namještaja po geografskoj regiji, 2009.-2014., u milijardama američkih dolara</s>
<s>Izvor: A. Tracogna, CSIL World Furniture Outlook- Insights on global production, 2015.</s><s>Preliminarni podaci za 2015. godinu ukazuju da je udio Azije i Pacifika u proizvodnji namještaja iznosio čak 55%, dok je udio Europskih zemalja u proizvodnji iznosio 26%.</s><s>Slika 5: Struktura potražnje za namještajem, 2013.-2014., vrijednost u milijardama eura i stopa promjene u postocima</s>
<s>Izvor: A. Tracogna, CSIL World Furniture Outlook at Salone del Mobile Milano, 2016, str. 11.</s><s>Na Slici 5 prikazana je struktura potražnje sektora namještaja u 2014. godini te stopa promjene u odnosu na prethodnu godinu.</s><s>Može se uočiti da je najviše porasla potražnja za uredskim namještajem, dok je pad zamjećen jedino kod tapeciranog namještaja.</s><s>Ukupna potrošnja iznosila je 8,2 milijarde eura, što je 7,3% više u odnosu na prethodnu godinu.</s><s>Globalizaciji sektora namještaja pridonosi i činjenica da su vodeći proizvođači namještaja rašireni diljem cijelog svijeta.</s><s>Naime, prema podacima CSIL-a 200 glavnih poduzeća u proizvodnji namještaja osigurava oko 20% ukupne svjetske proizvodnje namještaja, 57 poduzeća ima svoje sjedište u zemljama u razvoju, a 143 poduzeća u razvijenim zemljama.</s><s>Posebno valja naglasiti da je od njih 200 čak 84 sa sjedištem u zemljama EU.</s><s>Prema podacima CSIL-a (2014) ta poduzeća direktno proizvode u oko 1100 tvornica diljem svijeta.</s><s>To znači da svako poduzeće u prosjeku upravlja sa šest tvornica, uz napomenu da što je veće poduzeće tim više ima tvornica.</s><s>Način na koji je organizirana proizvodnja i proizvodni procesi su različiti i ovise o mnogo faktora kao što je npr. geografska lokacija (poduzeća sa sjedištima u SAD-u su tradicionalno veliki proizvođači i imaju u prosjeku dvostruko veći broj tvornica od ostalih poduzeća iz uzorka), specijalizacija poduzeća (broj tvornica se povećava ako se poduzeća bave proizvodnjom ostalih dobara, a ne samo namještaja), te struktura (popisana poduzeća Namještaj za skladištenje +6,1%</s>
<s>2.1.2 Analiza trgovinskih tokova namještaja Geografske promjene u proizvodnji na globalnoj razini, izvorno globalne strategije koje se nastoje postići na razinama maloprodaje kao i na razinama proizvodnje te međunarodna fragmentacija proizvodnje pomiču operativne granice kompanija daleko od njihovih sjedišta, prema zemljama gdje su troškovi rada, resursa i ostalih inputa povoljniji.</s><s>S druge strane, veća otvorenost tržišta i veći značaj brzo rastućih tržišta zajedno sa onim tradicionalnim, dodatno pojačavaju taj proces.</s><s>Kao rezultat toga, u posljednjih deset godina, međunarodna trgovina namještajem (koja je definirana kao prosjek ukupnog izvoza i uvoza namještaja 70 glavnih zemlja), rasla je brže od proizvodnje.</s><s>Tako je 2003. godine iznosila 65 milijardi američkih dolara, a preliminarni podaci za 2015. godinu govore da je narasla na 141 milijardu američkih dolara.</s><s>Slika 6: Svjetska trgovina namještajem, 2009.-2015., milijarde američkih dolara Izvor: A. Tracogna, CSIL World Furniture Outlook at Salone del Mobile Milano, 2016, str. 11.</s><s>Kada se analiziraju podaci o trgovini namještajem moraju se uzeti u obzir tri bitne činjenice (Renda et al, 2014):</s>
<s> Oko 25% vrijednosti trgovine odnosi se na dijelove namještaja, što potvrđuje prije navedeni trend izvorno globalnih strategija i međunarodnu fragmentaciju globalnog lanca vrijednosti.</s>
<s> Samo polovina svjetske trgovine namještajem odvija se između zemalja u geografski distanciranim regijama; najvažniji od tih tokova su između azijskih zemalja srednjeg i nižeg dohotka u SAD-a i Europu.  Značajni postotak međunarodne trgovine namještajem ostvaruje unutar širih ekonomskih regija.</s>
<s>Slika 7: Postotak međunarodne trgovine namještajem unutar različitih ekonomskih regija Napomena: Europu čine EU 27+ Norveška, Švicarska i Island Izvor: A. Tracogna, CSIL World Furniture Outlook at Salone del Mobile Milano, 2016, str. 14.</s><s>Na unutarregionalnu trgovinu (Slika 7) otpada oko 54% ukupne svjetske trgovine namještajem.</s><s>Iz slike je vidljivo da se u EU zajedno sa Norveškom, Švicarskom i Islandom oko 76% vanjske trgovine namještajem zapravo odvija unutar tih zemalja.</s><s>U području NAFTA-e (SAD, Kanada, Meksiko) oko 27% vanjske trgovine namještajem se odvija između samo tri zemlje, a u azijsko–pacifičkoj regiji oko 39% ukupne vanjske trgovine namještajem je unutar regije.</s>
<s>Analizira li se zasebno izvoz namještaja (Tablica 2), ono što se može zamjetiti jest da su glavne zemlje izvoznice smještene u zapadnom svijetu.</s><s>Izuzetak je jedino Kina koja je na samom vrhu liste, te Vijetnam koji je jedina azijska zemlja pored Kine u vodećih deset zemalja.</s><s>Izvoz namještaja znatno je porastao posljednjih godina, sa potražnjom koja raste brzim tempom, čak i u zemljama u razvoju.</s><s>U 2015. godini globalni izvoz namještaja generirao je ukupni prihod od čak 239,8 milijardi američkih dolara, od čega je na Kinu otpadalo oko 38%.</s><s>Mnogi od vodećih svjetskih izvoznika su ujedno i glavni uvoznici, što naglašava visoku razinu njihovog proizvodnog nivoa.</s><s>Kada je riječ o glavnim izvoznicima situacija se značajno promijenila tijekom posljednjeg desetljeća.</s><s>Tako je Kina zasjela na prvo mjesto (koje je 2004. držala Italija) i postala vodeći svjetski izvoznik, ostavivši daleko iza sebe sve ostale zemlje.</s><s>Italija je 2015. držala treće mjesto, a Poljska peto.</s><s>Također valja spomenuti Vijetnam koji je sa 24 . mjesta 2003. narastao na sedmo mjesto 2015. (Slika 8) i to je najbrže rastući izvoznik namještaja posljednjih nekoliko godina.</s>
<s>Izvor: Trade map, List of exporters 2011-2015, Product: 94 Furniture, 2016.</s><s>Najveći pad izvoza kategorije 94 u promatranom razdoblju ostvarile su Belgija, Švedska i Austrija, a neznatni pad ostvarile su Malezija, Francuska, Italija i Njemačka.</s><s>Slika 8: Izvoz HS 94 (namještaj, rasvjeta, montažne zgrade) u 2015., godišnji rast vrijednosti izvoza 2011.-2015., vodećih 20 zemalja Izvor: Trade Map, Growth of countries exports 201.-2015, Product: 94 Furniture, 2016.</s><s>Udio vodećih 10 zemalja u ukupnom izvozu kategorije 94 u 2015. godini prikazan je na Slika 9: Glavne zemlje izvoznice namještaja, 2015., postoci Izvor: Trade Map, List of exporters in 2015, Product: 94 Furniture, 2016.</s><s>U strukturi izvoza 2015. godine najveći dio odnosio se na izvoz rasvjete i rasvjetnih tijela te ostalog namještaja, a najmanji na sjedala (Slika 10).</s><s>Slika 10: Struktura izvoza HS94 po podsektorima, 2015., u postocima Izvor: Trade Map, List of products at 4 digit level exported in 2015. detailed products in the category: 94 Furniture, 2016.</s>
<s>Govoreći o uvozu valja naglasiti da su sve najzačajnije zemlje uvoznice bile suočene sa smanjenim uvozom tijekom krize.</s><s>Do 2012. godine SAD, Njemačka, Kanada i Japan su vratile, a neke čast i prerasle, predkrizne nivoe.</s><s>Glavni izvoznici namještaja su SAD, Njemačka, Francuska, Velika Britanija i Kanada.</s><s>Porast uvoza namještaja u SAD-u zadnjih pet godina bio je glavni generator rasta međunarodne trgovine namještajem.</s>
<s>Izvor: Trade Map, List of importers 2011-2015, Product: 94 Furniture, 2016.</s><s>U strukturi uvoza najveći dio otpada na ostali namještaj i dijelove namještaja, a najmanji na sjedala i djelove sjedala (Slika 12).</s><s>Slika 11: Struktura uvoza namještaja po vrijednosti u 2015.godini, u postocima Izvor: Trade Map, List of products at 4 digit level imported in 2015. detailed products in the category: 94 Furniture, 2016.</s>
<s>U 2014. godini vrijednost uvoz drvenog namještaja u svih pet promatranih zemalja bila je veća nego godinu prije (Tablica 4).</s><s>Ono što valja naglasiti jest da je po prvi puta u 2014. godini više od 50% uvoza Ujedinjenog Kraljevstva došlo iz Azije.</s><s>Francuska i Njemačka, za razliku od toga, ostaju većinom „europska“ tržišta iako se i kod njih zamjećuje trend porasta azijskog uvoza.</s>
<s>Tablica 4: Uvoz drvenog namještaja, vodećih pet zemalja uvoznica, 2013.-2014. (vrijednost u milijardama američkih dolara, udio u postocima) SAD</s>
<s>Izvor: UNECE, Forest products annual marketing Review 2014-2015, 2016.</s><s>U idućoj tablici (5) prikazano je kretanje vanjskotrgovinske bilance za segment 94, kao i za njegove glavne podsektore u periodu od 2011. do 2015. godine na svjetskoj razini.</s><s>Tablica 5: Vanjskotrgovinska bilanca za HS94, 2011.-2015., vodećih 10 zemalja, tisuće američkih dolara</s>
<s>Izvor: Trade map, Trade indicators, Trade balance, 2011-2015, Product: 94 Furniture, 2016.</s><s>Vanjskotrgovinska bilanca prikazana je kao razlika vrijednosti izvoza i vrijednosti uvoza u promatranom periodu.</s><s>Ono što se može primijetiti jest da je u promatranom petogodišnjem periodu vanjskotrgovinska bilanca na svjetskom nivou kontinuirano pozitivna te da se nakon kriznog nivoa 2011. godine, već iduće godine suficit značajno povećao.</s><s>Najveći pozitivni pomak u promatranom periodu ostvarila je Kina te Vijetnam, dok je Italija smanjila suficit vanjskotrgovinske bilance kategorije 94 u odnosu na kriznu 2011. godinu.</s><s>Promatrajući vanjskotrgovinsku bilancu podkategorija kategorije 94 u istom razdoblju (Tablica 6), može se zamijetiti da najveći deficit na svjetskoj razini ostvaruju stolice (9401), a najveći suficit i porast segment rasvjete (9405) te madraca (9404).</s><s>Podkategorija ostali namještaj i dijelovi namještaja (9403) kontinuirano ostvaruje suficit.</s><s>Gledajući u globalu, u posljednjem desetljeću bilo je dvanaest zemalja protagonista međunarodne trgovine namještajem, a to su Kanada, Francuska, Njemačka, Italija, Japan, Velika Britanija, SAD, Kina, Poljska ,Vijetnam, Turska i Malezija.</s><s>Tablica 6: Vanjskotrgovinska bilanca za podkategorije HS94, 2011.-2015., svijet, tisuće američkih dolara</s>
<s>2.1.2 Utjecaj globalizacije na redestiniranje trgovinskih tokova Nakon godina krize globalno tržište namještaja polako se vraća uzlaznoj putanji.</s><s>Tržišne mogućnosti se razvijaju u različitim dijelovima svijeta, i ukupna potrošnja namještaja opet raste.</s>
<s>Iz tablice 7 je vidljivo da je prije krize, 2007. godine, svjetska potrošnja namještaja bila 281 milijardi eura, a rast se nastavio već 2010. godine kada je vrijednost potrošnje bila već znatno iznad predkriznog razdoblja.</s><s>U 2014. godini potrošnja je narasla na 410 milijardi eura što je puno iznad predkriznog razdoblja.</s><s>Tablica 7: Svjetska potrošnja namještaja, 2004.-2014., milijarde eura, postoci Godina</s>
<s>Podkategorija furniture market situation and a possible furniture products initiative, 2014, str.18; Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s>
<s>Povećanje raspoloživog dohotka i otvaranje tržišta dovelo je do velike promjene u strukturi potrošnje između zemalja sa visokim i onih sa srednjim i niskim dohotkom (Slika 12).</s><s>Tako je 2014. godine udio u potrošnji zemalja sa srednjim i niskim dohotkom bio 47% u odnosu na samo 18% 2003. godine.</s>
<s>Još jedna velika strukturna promjena koja je pogodila sektor proizvodnje namještaja u posljednjem desetljeću je vidljivo otvaranje tržišta.</s><s>To je posljedica sljedećih faktora: smanjenja carinskih tarifa, ekspanzije vodećih maloprodajnih lanaca na međunarodnom nivou, i njihovog ulaska u zemlje u razvoju, partnerstva između velikih distributera i stranih dobavljača, infrastrukturnih i logističkih poboljšanja, smanjenja potrošnje namještaja po glavi stanovnika u razvijenim zemljama (posebice tijekom i nakon krize) te povećanja potražnje za proizvodima sa niskom cijenom, koji se uglavnom proizvode u Slika 12: Potrošnja namještaja po dohodovnim grupama, 2009.-2014., u milijardama američkih dolara</s>
<s>Izvor: P. Govoni, World Furniture Outlook on Global Markets, 2015.</s><s>Zahvaljujući navedenim faktorima uvozna penetracija namještaja (mjerena kao odnos između uvoza i potrošnje) za cijeli svijet porasla je sa 26,8% u 2003. godini na 29,5% u 2007. godini.</s><s>Nakon toga 2008 i 2009. godine, taj se omjer smanjio kao rezultat krize i ostao je ispod predkriznog razdoblja u narednim godinama.</s><s>Taj omjer je rezultat veće i rastuće uvozne penetracije u razvijenim zemljama (oko 40%) i manje, ali također rastuće tržišne otvorenosti u zemljama u razvoju (omjer uvoza i Promatraju li se zemlje sa visokim dohotkom - SAD, Njemačka, Velika Britanija i Francuska su se brzo otvorile, Španjolska se otvara, dok je u Italiji otvaranje još u početnoj fazi.</s><s>Unutar zemalja sa srednjim i niskim dohotkom najveća tržišta, kao što je npr. rusko, još su uvijek zatvorena, ali potencijal je vrlo visok (npr. u Kini, Indiji i Brazilu uvoz trenutno čini manje od 5% tržišta) (Renda et al., 2014).</s><s>Promatra li se EU kao cjelina glavnina njene potražnje za namještajem trenutno je zadovoljena EU proizvodnjom (svega 15% se uvozi).</s><s>Međutim, prisutan je zamjetan trend veće ovisnosti o uvoznim proizvodima koji pojačano ulaze na EU tržište te na taj način smanjuju udio EU proizvođača (Renda et al., 2014).</s><s>Kada se promatraju razlike u otvorenosti tržišta, svakako treba uzeti u obzir da uvoz uključuje i intra regionalnu trgovinu, a velik dio međunarodne trgovine namještajem se provodi upravo u određenoj ekonomskoj regiji/grupaciji.</s><s>Tako npr. omjer između uvoza i potrošnje za EU 28 iznosi 47%, ali kada bi se uzeo u obir samo extra EU izvoz tada bi se Jedan od glavnih pokretača na tržištu namještaja posljednjih godina je upravo povećani utjecaj globalizacije tržišta, koja je dovela do lakše i veće dostupnosti različitih stilova namještaja potrošačima.</s>
<s>Ubrzana globalizacija rezultirala je porastom uvoza i izvoza namještaja na globalnoj razini.</s><s>Globalno tržište namještaja je doživjelo brzu globalizaciju u posljednjih nekoliko godina najviše zahvaljujući globalnim proizvodnim mrežama koje su stvorili veliki proizvođači i trgovci koji su tražili način da smanje svoje troškove u okruženju sa rastućom konkurencijom.</s><s>Globalizaciju tržišta namještaja olakšale su tehnološke inovacije i smanjenje trgovinskih i investicijskih barijera na globalnom nivou.</s><s>Ekonomska globalizacija uključuje pojačane međunarodne tokove kapitala, rada i informacija.</s><s>Vlade zemalja u razvoju pozivaju strane investitore kako bi potakli ekonomski rast, što na kraju pomaže globalnim akterima na tržištu namještaja da šire svoje tržište.</s><s>2.1.3 Globalni trendovi u proizvodnji namještaja Glavni trendovi na tržištu namještaja ovise o krajnjim kupcima i njihovim potrošačkim navikama.</s><s>Na trendove u namještaju u posljednjem desetljeću utječe nekoliko faktora.</s><s>Prije svega valja spomenuti činjenicu da su žene, sa većom platežnom moći nego ikad, sve uključenije u odabir i kupnju namještaja.</s><s>Još jedan nezaobilazan faktor, koji svakako determinira trendove, jest tehnologija, koja je postala sastavni dio naših života.</s><s>Rastuća zabrinutost za okoliš te održivost, kao pojam koji se sve ćešće koristi u svim kontekstima, također su bitni faktori koji utječu na stvaranje trendova (Stewart, 2016).</s><s>Ekonomska kriza utjecala je na pad potražnje za namještajem, no tržište se već počelo oporavljati i pojavili su se neki novi aspekti koji će zasigurno određivati trendove namještaja u proizvodnji i potrošnji namještaja u budućnosti.</s><s>Jedan od trendova kojeg prvo treba spomenuti, a koji utječe na strukturu proizvodnje namještaja, leži u činjenici da se sve više ljudi odlučuje za rad daljinu, iz svojih kućnih ureda što rezultira povećanom potražnjom za uredskim (home office) namještajem.</s><s>Trošak povezan uz pokretanje kućnog posla jest mnogo niži, pa zemlje diljem svijeta potiču takav način rada raznim „start upo-ovima“ nudeći ih po nižim kamatnim stopama.</s><s>Pokretanje takve vrste posla mnogi je lakše u današnje vrijeme kada je brzi internet lako dostupan, troškovi (kompjuterske) opreme se smanjuju, a softweri (programi) koji omogućuju virtualne sastanke su lako dostupni.</s><s>Mnogi profesionalci kao što su konzultanti, odvjetnici, agenti za nekretnine i poduzetnici sve češće zasnivaju svoje urede kod kuće.</s><s>Istraživanje stanfordskog sveučilišta provedeno 2012. godine pod nazivom „Da li rad od doma radi?“ dokazalo je da su zaposlenici kojima je dopušteno da rade od doma sretniji i produktivniji.</s><s>Kako bi kućni uredi imali utjecaj na povećanje produktivnosti isti moraju biti dobro osvijetljeni i opremljeni, namještaj mora biti ergonomski prilagođen i udoban.</s><s>Svjetska potrošnja uredskog namještaja u 2014. godini bila je vrijedna 48 milijardi američkih dolara, što je za 10 milijardi više nego 2005. godine.</s><s>Najveća tržišta su SAD, Kina, Japan, Njemačka i Indija koji u svjetskoj potrošnji sudjeluju sa 25%, 22%, 7%, 6% te 4%.</s><s>Udio potrošnje uredskog namještaja u ukupnoj potrošnji namještaja u 2014. godini iznosio je 11%.</s><s>S druge strane, svjetska proizvodnja uredskog namještaja u 2014. godini bila je vrijedna 53 milijarde američkih dolara i predstavljala 11% ukupne svjetske proizvodnje namještaja.</s><s>Prema predviđanjima Technavio-a očekuje se da će globalno home-office tržište namještaja rasti po godišnjoj stopi od 5,58% u periodu 2014-2019 (Global Home Office Furniture Market, 2015).</s>
<s>Još jedan trend koji je povezan s prethodno navedenim jest rastući udio tzv RTA – ready to assemble namještaja, odnosno namještaja koji dolazi u manjim pakiranjima i kojeg ljudi sami prevoze i montiraju.</s><s>Zbog navedenog, takva vrsta namještaja ima i puno povoljnije cijene.</s><s>Posebice je takva vrsta namještaja popularna u Europi gdje će, prema predviđanjima Technavia, rasti stopom od 4% godišnje u periodu do 2019. godine.</s><s>Najpopularnije vrste RTA namještaja odnose se na uredski namještaj, biblioteke, namještaj za dnevne sobe i krevete.</s>
<s>Nadalje, trend koji je prisutan nakon opravka od krize jest rastuća potražnja za luksuznim namještajem.</s><s>Porastom populacije u zemljama s većim dohotkom dobavljači počinju nuditi svojim kupcima luksuzni namještaj vrhunskog dizajna.</s><s>Sa gospodarskim rastom i rastom dohodka po stanovniku, ljudi se odlučuju za kupovinu kvalitetnijeg namještaja kako bi uljepšali svoje domove.</s><s>Poduzeća se, pak, odlučuju za luksuzni namještaj kako bi svom radnom prostoru osigurala efekt elegancije.</s><s>Glavni pokretač povećane potražnje za luksuznim namještajem je rastući broj HNWI-a (High net value individual), odnosno osoba koje, prema određenim parametrima, imaju visoku vrijednost i koje traže luksuznu robu kako bi osigurala i pokazala svoj socijalni status.</s><s>Potražnju za luksuznim namještajem također pokreće porast raspoloživog dohotka potrošača i porast svijesti o brendu u zemljama u razvoju.</s><s>Sa većih raspoloživim dohotkom ljudi su spremni kupiti skup luksuzni namještaj kako bi ukrasili svoje domove i radne prostore.</s><s>Ljudi kupuju luksuzni namještaj iz razloga što na taj način povećavaju svoj status, dok je sama korist od takve vrste namještaja stavljena u drugi plan.</s><s>Najveće tržište luksuznog namještaja jest svakako Europa, no i zemlje u razvoju poput Kine i Indije polagano hvataju korak.</s><s>Iako postoji velik broj tvrtki koje se natječu na lokalnoj, regionalnoj i globalnoj razini, ipak većinski udio u trgovini luksuznim namještajem otpada na svega nekoliko tvrtki, a to su britanski Laura Ashley i Duresta, talijanski Scavolini i G. Visentin te španjolski Muebles Pico.</s><s>Prema predviđanjima Technavio-a očekuje se da će rastuća potražnja za luksuznim namještajem i dalje poticati rast globalnog tržišta namještaja te da će globalno tržište luksuznog namještaja rasti po stopi godišnjoj stopi od 3,7% u periodu 2015.-2022. pa da će do 2022. godine doseći 28,6 milijardi američkih dolara (Global Luxury Furniture Market, Pored navedenih, još jedan trend kojem se priklanja sve veći broj proizvođača namještaja jest ekološki namještaj.</s><s>Ovaj trend potaknut je rastućom brigom za okoliš, te pojačanom svješću kupaca o dobrobiti recikliranja i prenamjene.</s><s>Iako je ekološki namještaj skuplji, potražnja za njime je u porastu, pa se stoga proizvođačima i distributerima isplati proizvoditi takvu vrstu namještaja.</s>
<s>U svijetlu svega navedenog svakako treba spomenuti i sve veći utjecaj interneta i rastući broj korisnika pametnih telefona što dovodi do porasta e-trgovine.</s><s>Naime, mnogi proizvođači namještaja, u skladu s navedenim, pored fizičkih trgovina počinju prodavati i putem interneta.</s><s>E-trgovine uvelike smanjuju fiksne troškove vezane uz izloge i najam prostora te nude mogućnost dosega bilo gdje u svijetu, u bilo koje doba dana i noći.</s><s>Dobavljači također mogu dijeliti digitalne kataloge svojih proizvoda putem ovog kanala.</s><s>Očekuje se da će navedene prednosti poticati daljni rast tržišta namještaja.</s><s>Tablica 8: Online prodaja namještaja, 2013.-2014., milijuni američkih dolara 20.850</s>
<s>Izvor: G. Castellina, E-commerce furniture industry, 2016.</s><s>Prema podacima CSIL-a prodaja namještaja putem Interneta bilježi zamjetne stope rasta iako namještaj nije u kategoriji proizvoda sa najbržim rastom u e-trgovini (već su to knjige, odjeća i obuća te potrošačka elektronika).</s><s>U 2013. godini na online prodaju namještaja otpadalo je 2,6% ukupne prodaje namještaja odnosno oko 20.800 milijuna američkih dolara, da bi u 2014. porasla za oko 14% (Castellina, 2015).</s><s>S obzirom na sve navedeno, prema previđanjima CSIL-a, očekuje se kontinuirani rast trgovine namještajem na svjetskoj razini u budućem periodu.</s><s>Prema nekim procjenama taj rast bi u 2016. godini trebao iznositi oko 1%, ali nakon toga stopa rasta bi trebala porasti na oko 5% i nakon toga svake godine rasti po otprilike jednakim stopama (Tracogna, 2.2 Tržište namještaja u EU</s>
<s>Europski sektor namještaja doprinosi sveukupnom ekonomskom rastu, konkurentnosti, kreativnosti, inovacijama, zaposlenosti i izvozu te je stoga glavni pokretač održivog rasta i od velike važnosti za Europu kao cjelinu.</s><s>Riječ je o radno intenzivnoj i dinamičnoj industriji u kojoj dominiraju mala i srednja, pa čak i mikro poduzeća, koja proizvode kuhinje, uredski namještaj, spavaće sobe, madrace i ostale specijalizirane vsrte namještaja.</s><s>Čimbenici uspjeha ovog sektora leže u kreativnoj sposobnosti dizajniranja novih proizvoda i reagiranju na nove zahtjeve, sposobnosti kombiniranja novih tehnologija i inovacija sa kulturnom baštinom i stilom, i visokokvalificiranim radnicima.</s><s>Europski proizvođači namještaja stvaraju trendove na globalnoj razini.</s><s>2.2.1 Osnovne značajke regulacije unutrašnjeg tržišta namještaja u EU Globalna ekonomska kriza, koja je zahvatila sve države članice EU, dovela je do toga da se ponovno u prvi plan postavi prerađivačka industrija kao motor budućeg razvoja i rasta.</s><s>Važnost jake, konkurentne i diverzificirane prerađivačke industrije, čiji segment čini i industrija namještaja, postavljena je kao prioritet u dokumentu kojeg je Europska komisija objavila 2010. godine.</s><s>Riječ je o dokumentu pod nazivom An integrated Industrial Policy for the Globalisation era- Putting Competitiveness and sustainability at centre stage, u kojem se ističe kako Europa sada, više nego ikada, treba industriju i industrija treba Europu.</s><s>Naime, sama prerađivačka industrija čini 75% izvoza EU.</s><s>Unatoč tome udio EU u svjetskoj proizvodnji namještaja konstantno se smanjuje u posljednjem desetljeću, a vrijednost proizvodnje namještaja u 2014. bila je nešto malo iznad razine 2002.</s><s>Ovaj trend je pokrenut brojnim faktorima, od kojih svaki ima različit utjecaj na različite nivoe u lancu vrijednosti.</s>
<s>Industrije bazirane na šumama, a u sklopu njih i industrija namještaja, su konkurentne na globalnoj razini, ali trenutno su suočene sa brojnim izazovima.</s><s>Između ostalog to uključuje rastuću globalnu konkurenciju, dostupnost energije i drvih zaliha, i ulogu sektora u ograničavanju klimatskih promjena.</s><s>Komunikacija EU-a iz 2013. pod nazivom „Nova strategija EU-a za šume“ i prateći „Nacrt za EU industrije bazirane na šumarstvu“ (Europska komisija, 2013) potvrđuju postojanje ovih izazova i njihov utjecaj na cjelokupnu konkurentnost industrije bazirane na šumama EU-a na globalnom nivou.</s><s>Pristup sirovini iz održivih izvora, trošak i poteškoće vezane uz sječu drva unutar EU, povećanje cijena potaknuto konkurentskom potražnjom (npr. iz bio-energetskog sektora), komparativno viši energetski troškovi u EU te kompleksnija i zahtjevnija politika zaštite okoliša, utječu na sve segmente lanca vrijednosti, uključujući i sektor namještaja.</s><s>Neki od ovih izazova imaju negativan utjecaj, posebice na čimbenike potrošnje.</s><s>U tom kontekstu, nivo informacija koje su dostupne krajnjim potrošačima dobiva na važnosti.</s><s>Naime, neke zemlje primjenjuju strože sigurnosne standarde nego ostali njihovi konkurenti, dok neke zemlje zahtjevaju da se namještaj proizvodi u skladu s kriterijem održivosti koji se negdje ne primjenjuje, što na kraju dovodi do viših cijena.</s><s>Potrošači, stoga, nisu u mogućnosti donijeti adekvatno informiranu odluku o kupnji.</s><s>Zapravo, sama odluka o kupnji na temelju razlike u cijeni istog proizvoda od različitih proizvođača, može, za neke specifične proizvodne linije, potencijalno navesti kupce na krivi odabir.</s><s>Povećana konkurencija s kojom se suočavaju svjetski proizvođači namještaja je skrenula pozornost onih koji kreiraju politike na mogući izostanak jednakosti na globalnoj razini, što ide na štetu EU proizvođača.</s><s>Ova razmatranja odnose se na nekoliko sektor, ali su daleko značajnija za one sektore koji su visoko ovisni o globalnom i fragmentiranom lancu vrijednosti.</s>
<s>Kako bi se suočili sa ovim problemima u značajnijoj mjeri, osnovana je ad hoc Radna Grupa pod Savjetodavnim odborom industrija baziranih na šumarstvu (Renda et al., 2014).</s><s>Među predloženim inicijativama Radne grupe je prijedlog koji ima za cilj povećanje svjesnosti krajnjih korisnika vezano uz kvalitetu i porijeklo proizvoda baziranih na šumarstvu.</s><s>To se može postići na način da se osiguraju transparentnije informacije potrošačima.</s>
<s>Nedostatak informacija o skrivenim karakteristikama namještaja, kao što je geografsko porijeklo, sigurnosne karakteristike i održivost, može dovesti do problema koji se ogledaju u činjenici da su potrošači samo djelomično informirani o karakteristikama proizvoda, što može utjecati na njihov krajnji izbor.</s><s>Drugi problem je taj što u različitim državama članicama mogu biti primijenjeni različiti pristupi što može dovesti do fragmentacije tržišta.</s><s>Neke zemlje članice EU, kao što su Italija i Francuska, su već uvele inicijative u kojima se traži od maloprodajnog sektora da osigura sveobuhvatan set informacija o namještaju.</s><s>To može stvoriti daljnji izazov krajnjim proizvođačima jer bi trebali svoje proizvode prilagoditi informacijskim zahtjevima (ako su različiti ili nepostojeći) od onih koji su potrebni na odredišnom tržištu.</s><s>Zbog dodatnih troškova usklađivanja ova bi prepreka mogla znatno ugroziti intra EU trgovinu.</s><s>Ono što se iz svega navedenog može zaključiti jest da je strategija za šume i sektor šuma nužna iz razloga što ne postoji zajednička politika EU-a za šume, niti rukovodeći okvir za pitanja u vezi sa šumama.</s><s>Budući da sve više politika EU stvara sve veću potražnju prema šumama, postoji potreba za koordinacijom sektorskih politika.</s><s>Pored navedenog, prisutna je i potreba za usuglašenom cjelovitom vizijom o pitanjima povezanim sa šumama i osiguranjem da se u nacionalnim politikama za šume u obzir potpuno uzmu povezane politike EU-a.</s><s>To će ojačati kapacitet šuma i sektora koji se temelji na šumama za odgovor na promjene u područjima raznih politika.</s><s>Stoga je cilj nove strategije EU-a za šume staviti šume i sektor povezan s njima u središte puta prema zelenom gospodarstvu i vrednovati koristi koje šume mogu donijeti na održiv način istodobno osiguravajući njihovu zaštitu.</s><s>U tu je svrhu potrebna jaka predanost i politička potpora svih strana.</s><s>Do 2018. planira se provesti pregled radi procjene napretka provedbe strategije.</s>
<s>Ono što je bitno dodatno naglasiti jest činjenica da je daljnja harmonizacija unutrašnjeg EU tržišta namještaja prijeko potrebna.</s><s>Naime, trenutno je ovaj sektor visoko reguliran na previše različitih nivoa, a područje djelovanja i utjecaj zemalja članica je još uvijek značajno.</s><s>Sukladno tome, europska industrija namještaja koja djeluje na unutrašnjem tžištu mora biti u skladu sa previše nacionalnih regulativa i različitih shema za certifikaciju.</s>
<s>Ovakva situacija vodi direktnim i indirektnim industrijskim troškovima i velika je barijera za razvoj intra-EU trgovine što posebno pogađa mala i srednja poduzeća.</s><s>Stoga bi upravljanje trebalo biti više koordinirano.</s><s>Tehnička i administrativna opterećenja bi se trebala ukloniti, a različite nacionalne propise je potrebno racionalizirati i pojednostaviti.</s><s>Potreban je daljnji napredak u promjeni nacionalnih procedura za standardizaciju i certifikaciju i njihovom usklađivanju sa procedurama na razini EU.</s><s>Europska standardizacija je neophodna kako bi se prevladale pravne i tehničke barijere koje koče unutranje tržište.</s><s>Nepostojanje europskih standarada i previše istih na nacionalnim razinama, dovode do nesrazmjernih troškova za tvrtke.</s><s>Stoga je preporuka EFIC-a (European Furniture Industries Confederation) uvođenje zajedničkog obvezujućeg programa EU što bi smanjilo industrijske troškove i omogućilo potrošačima da usporede i razlikuju namještaj na temelju istih certifikacijskih zahtjeva (Policy issues - A further harmonisation of EU Internal Market, 2016).</s><s>Svojevoljni nacrti pojedninih zemalja članica nisu dobro riješenje jer bi samo multiplicirali broj (različitih) pravila koja vrijede za sve igrače na EU tržištu.</s><s>Još jedan od bitnih elemenata koji utječe na regulaciju unutrašnjeg tržišta jest obavezno obilježavanje porijekla.</s><s>Naime, u članku 7 prijedloga Europske komisije za Sigurnost potrošača, naglašava se važnost obaveznog označavanja porijekla proizvoda iz razloga što potrošači imaju pravo na informacije o porijeklu proizvoda kako bi mogli donijeti informirane odluke.</s><s>Označavanje porijekla je temeljni alat za poticanje jednakih uvjeta za sve potrošače na internacionalnoj razini.</s><s>Uvođenje obaveznog obilježavanja porijekla u Europi je i pitanje reciprociteta u trgovini: Naime, isto bi bilo u potpunosti kompatibilno sa pravilima WTO-a i već postoji na tržištima Japana, Kine i SADa.</s><s>Uvođenje na razini EU bi jednostavno učinilo europske tvrtke ravnopravnima sa njihovim inozemnim kolegama.</s><s>Osim toga, ukoliko bi i postojali dodatni troškovi za tvrtke vezano uz označavanje porijekla, bili bi puno manji u odnosu na prednosti koje će označavanje donijeti.</s><s>Naširoko je poznato da potrošači povezuju zemlju porijekla sa određenim društvenim i održivim standardima i stoga bi obavezna informacija o porijeklu proizvoda bila veliki benefit za europske proizvođače koji bi profitirali zbog visokih i održivih standarada.</s><s>Uvođenje sheme za obilježavanje porijekla na razni EU bi smanjilo fragmentaciju na unutrašnjem tržištu.</s><s>Nadalje, inicijative za uvođenjem naljepnica koje označavaju porijeklo se već promoviraju u nekim zemljama EU, a označavanje porijekla se već koristi u nekoliko sektora.</s>
<s>Ono što je također bitno za naglasiti jest da će uvođenje obaveznog označavanja porijekla na potrošačke proizvode doprinijeti poboljšanju praćenja nesigurnih proizvoda na korist potrošača i javnosti.</s>
<s>2.2.2 Carinska zaštita i preferencijalna razmjena Do nedavno se uloga carina primarno sastojala u prikupljanju carinskih davanja i neizravnih poreza pri uvozu.</s><s>Međutim, sve češće prijetnje terorističkim napadima i internacionalizacija organiziranog kriminala, kao i razvoj e-trgovine, promijenio je okruženje u kojima carine djeluju.</s><s>Tako su carine danas u poziciji da olakšavaju trgovinu i štite interese EU i njenih građana.</s><s>Carinske vlasti provode EU politike u gotovo svakom području koje je povezano sa međunarodnom trgovinom.</s><s>One su na prvoj crti bojišnice u borbi protiv prijevara, terorizma i organiziranog kriminala.</s><s>Sektor namještaja jedan je od najpogođenijih financijskom i ekonomskom krizom i još se nije od nje oporavio.</s><s>Samo u periodu 2007.-2009. broj EU tvrtki u sektoru namještaja znatno je pao, izgubljeno je 280 tisuća radnih mjesta, a promet se smanjio za 34%, i to sa predviđenih 136 milijardi eura na 90 milijardi.</s><s>Konkurencija na unutarnjem tržištu se popravila, ali je još uvijek otežana zbog nacionalnih tehničkih barijera i mnoštva nacionalnih certifikacijskih sistema.</s><s>Jedan od najvećih izazova s kojima se EU industrija namještaja suočava jesu protekcionističke mjere na izvoznim tržištima.</s><s>Naime, dok je EU globalno najotvorenije tržište, na drugim međunarodnim tržištima postoje protekcionističke mjere, pa se primjenjuju carine na izvoz namještaja iz EU.</s><s>Takve carine postoje u Južnoj Americi, Indiji, Pakistanu, SADu i Japanu.</s>
<s>Svakako treba uzeti u obzir da se svjetska trgovinska situacija znatno promijenila u posljednjih desetak godina: Kina se popela na prvo mjesto i postala vodeći izvoznik, a Vijetnam se sa 15. popeo na šesto mjesto.</s><s>Otvoreno tržište jest današnji imperativ, ali pod uvjetom da ista pravila vrijede za sve sudionike u poštenom i informiranom okruženju.</s><s>Strogo pridržavanje europskih pravila i standarada za kruženje namještaja na unutranjem tržištu je apsolutni imperativ.</s><s>Uvoznici bi trebali biti obvezani objaviti usklađenost sa EU zakonima za sve svoje uvezene proizvode, a također bi trebali dati i informaciju o poštivanju socijalnih, zdravstvenih te standarada za očuvanje okoliša.</s><s>U tom smislu, uvijek korisan alat u rukama potrošača jest pružanje obvezne izjave o podrijetlu i količini vezanoj uz proizvod jer vodi većoj transparentnosti i ima snažan, pozitivan utjecaj na informiranu odluku kupca.</s><s>Jedno od najjačih sredstava za EU proizvođače i izvoznike je upravo označavanje porijekla.</s><s>Naime, na proizvode se izvješćuju naljepnice poput „Dutch design“,„ Made in Italy“ili „Made in Germany“ kako bi osigurale komparativnu prednost.</s><s>Tako na primjer, švedska oznaka „Mobelfakta“ sugerira da je riječ o proizvodu čiji je fokus na kvaliteti te društvenoj odgovornosti i odgovornosti za očuvanje okoliša (Policy issues - Free and Fair 2.2.3 Sektor proizvodnje namještaja u gospodarstvu EU Kao što je već više puta spomenuto, čak četvrtina svjetskog namještaja proizvede se u EU, a u većini europskih zemalja sektor namještaja predstavlja između dva i četiri posto proizvodne vrijednosti cjelokupnog proizvodnog sektora.</s><s>EU proizvođači su naširoko poznati kao vrlo cijenjeni diljem svijeta, a sektor proizvodnje namještaja i dalje ostaje jedan od najintegriranijih i najdiferenciranijih na svijetu.</s><s>Zbog svoje važnosti performanse ovog sektora mogu se smatrati pokretačima ekonomskog rasta u EU.</s><s>To je sektor koji zapošljava više od milijun ljudi i koji je generirao promet od 100 milijardi eura u 2014. (Tablica 9).</s>
<s>U 2007. godini kada je bio na svome vrhuncu, sektor je generirao promet od 121 milijarde eura (uz dodanu vrijednost 38,4 milijarde eura) te je zapošljavao 1,28 milijuna ljudi u gotovo 135 tisuća tvrtki.</s><s>U 2008. godini, na rubu najdublje i najizazovnije ekonomske i financijske globalne krize koju će Europa pamtiti dugo vremena, sektor se već zamjetno počeo suočavati sa ekonomskom globalizacijom i rastućom (i iskrivljenom) međunarodnom konkurencijom.</s><s>Rezultati 2008. godine jasno pokazuju utjecaj takve situacije na sektor: promet se smanjio na 115 milijardi eura, broj zaposlenih na 1,20 milijuna eura, a broj tvrtki na 128 tisuća.</s><s>U 2009., najtežoj kriznoj godini, proizvodnja u sektoru namještaja generirala je 29 milijardi eura dodane vrijednosti, uz ukupni promet od 90 milijardi eura te broj zaposlenih koji je spao na nešto malo više od milijun nakon dugog niza godina.</s><s>Tablica 9: Strukturni profil industrije namještaja, EU 27 (od 2012.</s><s>EU28), 2004.-2014.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>U narednim godinama sve vrijednosti su iz godine u godinu padale pa je tako u 2013. godini broj zaposlenih pao na samo 971 tisuću, a broj tvrtki na nepunih 120 tisuća.</s><s>Za vrijeme krize tako je izgubljeno 20% radnih mjesta, 18% tvrtki i 33% prometa.</s><s>U 2014., nakon duljeg niza godina, svi pokazatelji počeli su rasti te je ukupan promet opet dosegao 100 milijardi eura približivši se time predkriznom nivou.</s><s>Ipak, treba naglasiti da unutar EU ima zemalja koje značajnije rastu kada je riječ o proizvodnji namještaja, a ima i onih koje znatno zaostaju zbog strukturnih faktora ili kao rezultat nedavnog ekonomskog pada.</s><s>Među stukturnim promjenama integracijski proces na industrijskoj razini unutra EU je jedan od faktora koje snažno utjecu na proizvodne sisteme i komparativne prednosti između zemalja.</s><s>Na slici 13 je posebno analizirana dodana vrijednost u sektoru namještaja u 2013. godini koja je iznosila je 28,3 milijardi eura, sa šest zemalja, a to su Njemačka, Italija, Ujedinjeno Kraljevstvo, Španjolska, Francuska i Poljska na koje je otpadalo preko 70% ukupne dodane vrijednosti.</s>
<s>U posljednjih nekoliko (posebice kriznih) godina došlo je do zamjetnog smanjenja dodane vrijednosti u Španjolskoj i Ujedinjenom Kraljevstvu, te, u manjoj mjeri, u Italiji.</s><s>Promatra li se proizvodnja namještaja, na Njemačku, Italiju, Ujedinjeno Kraljevstvo, Poljsku i Francusku otpada više od 70% proizvodnje namještaja EU (prije deset godina Španjolska je bila peta, ali ju je zamijenila Poljska).</s><s>Više od polovice EU tvrtki koje proizvode namještaj nalazi se upravo u ovim zemljama, a zajedno zapošljavaju oko 60% radne snage ovog sektora.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Kada je riječ o proizvodnji, na zemlje zapadne Europe (EU15) otpada oko 80% ukupne proizvodnje namještaja s time da se taj udio sve više smanjuje.</s><s>Naime, proizvodnja EU13 sve više raste i trenutno je čak na 50% višem nivou nego prije desetak godina.</s><s>Najveći porast bilježe Poljska, Rumunjska, Litva i Slovačka.</s><s>Navedeni trend primjećuje se i kod podataka koji se odnose na broj zaposlenih i broj tvrtki.</s><s>Naime, značaj zemalja srednjeistočne Europe u proizvodnji, potrošnji i trgovini namještajem sve je veći i stalno raste.</s><s>Veliki razlog tome leži u činjenici da su te zemlje bogate sirovinom te da imaju razvijenu drvoprerađivačku industriju, ali i u činjenici da te zemlje napustile stare centalizirane sisteme i pridružile se EU.</s><s>Nadalje, zbog nižih troškova rada te su zemlje postale privlačne pa je došlo je do eksternalizacije (outsorcing) proizvodnje i maloprodaje iz zapadnoeuropskih zemalja.</s><s>Stoga je proizvodnja namještaja u tim područjima bila potaknuta većinom izvozom u zapadnoeuropske zemlje.</s><s>2.2.3 Analiza elemenata ponude namještaja u EU Glavni elementi ponude namještaja u EU uključuju dostupnost sirovina i kvalificirane radne snage i ulaganje u materijalna dobra poput strojeva i opreme.</s><s>Tu se još mogu spomenuti i nematerijalna ulaganja u inovacije i dizajn.</s><s>Još jedan bitan element je i kombinacija ovih faktora za proizvodnju proizvoda po konkurentnim cijenama.</s><s>Industrija namještaja je u svojoj suštini poznata kao industrija „sastavljanja“ koja upotrebljava različite sirovine kao što su drvni paneli, metal, plastika, aluminij, tkanina, koža i staklo, kao i mehaničke i ICT komponente.</s><s>Svi podsektori tržišta namještaja, osim proizvodnje madraca, koriste drvo ili drvene ploče kao input , što predstavlja značajan udio sirovina u proizvodnji.</s><s>Navedeno je vidljivo na slijedećoj slici (14).</s><s>110%NjemačkaItalijaUjedinjeno KraljevstvoŠpanjolskaFrancuskaPoljskaOstaloEU 28 U posljednja tri desetljeća udio europskih proizvođača namještaja koji koriste drvne panele znatno se povećao u odnosu na one koji koriste masivno drvo.</s><s>Razlog tome je smanjenje cijena drvnih panela u odnosu na masivno drvo, te jednostavnost kojom se ti paneli mogu montirati/sklapati.</s><s>Navedeni trend dodatno je pojačan dolaskom na scenu tzv. RTA (Ready to assemble) namještaja koji čini sve veći udio u prodajnoj strukturi.</s><s>Rezultat svega navedenog jest taj da su danas drveni paneli glavni input u industriji namještaja.</s><s>Drveni paneli proizvode se primarnom preradom sirovog drva.</s><s>Tri glavne kategorije drvnih panela su iverica, ploča vlaknatica (većinom MDF) i šperploča.</s><s>Sve se bazno proizvode pod utjecajem topline i tlaka sa dodatkom ljepila za ljepljenje vlakana, djelova ili ploča.</s><s>Proizvodnja zahtjeva vrlo velike tvornice i ogromne investicije u strojeve , tako da su razmjeri proizvođača većinom veliki (u usporedbi sa industrijom namještaja) i ulazne barijere su vrlo visoke.</s>
<s>Slika 14: EU28, Udio materijala koji se koriste u proizvodnji namještaja (po vrijednosti) Izvor: A. Renda, J. Pelkmans, L. Schrefler, G. Luchetta, F. Simonelli, F. Mustilli, J. Wieczorkiewiewicz, M. Busse, A. R. Tomaselli, A. Tracogna, R. Zavatta, & A. Bolognini, The EU furniture market situation and a possible furniture products initiative, 2014, str. 71.</s><s>U skladu sa trendovima u proizvodnji namještaja došlo je do velikog rasta sektora proizvodnje drvih panela.</s><s>Kao posljedica krize između 2008 i 2010. godine proizvodnja se nešto smanjila, ali zatim je opet počela rasti.</s><s>Najveći udio u proizvodnji drvnih panela imaju iverica i MDF i njihov udio se stalno povećava u odnosu na ostale drvne panele.</s><s>Najveći proizvođači iverice, na koje otpada polovica EU proizvodnje, su Njemačka, Italija, Francuska i Poljska.</s><s>Zadnjih nekoliko godina zamjećen je trend porasta proizvodnje drvih panela u centralno i istočno europskim zemljama posebice Rumunjskoj.</s><s>Razlog tome jest činjenica da su mnoge zapadnoeuropske zemlje preselile svoje tvornice za proizvodnju drvnih panela u područja sa nižim troškovima.</s><s>Tako je nekoliko europskih proizvođača drvih panela preselilo proizvodnju u Rusiju, Bjelorusiju i Ukrajinu.</s><s>Doista, glavni europski proizvođači drvih panela imaju industrijska postrojenja diljem Europe i njihovi tvornički i proizvodni kapaciteti su jako visoki.</s><s>Npr. tvrtka Kronospan iz Austrije , najveći svjetski proizvođač drvih panela, ima više od 30 tvornica lociranih diljem europskih zemalja i proizvodni kapacitet za proizvodnju drvih panela od preko 15 milijuna m3.</s><s>I ostali veliki proizvođači drvih panela imaju kapacitete preko 1 milijun m3 tako da je uvoz iz zemalja izvan EU zanemariv.</s><s>Ono što treba naglasiti jest činjenica da neki proizvođači drvnih panela proizvode gotove panele dok neki proizvode poluproizvode koji zatim moraju biti dodatno obrađeni.</s><s>Zbog toga postoji puno tvornica u EU koje su specijalizirane samo za završnu obradu drvih panela.</s>
<s>Glavnina iverice i MDF-a koja se proizvode u EU iskoristi se upravo u industriji namještaja.</s><s>S druge strane, šperploča se više koristi u građevinskoj industriji, proizvodnji podova, stolariji, transportnoj industriji, proizvodnji brodova, nego u proizvodnji namještaja.</s>
<s>Zbog povećane uloge koju drvni paneli imaju u proizvodnji namještaja i sve veće delokalizacije koja pogađa sektor namještaja proizvodni proces je tijekom vremena postao sve fragmentiraniji (Slika 15) (Renda et al., 2014).</s><s>Glavni dobavljači europskim proizvođačima namještaja tako su danas, pored pilana, proizvođači drvnih panela i proizvođači komponenti i dijelova namještaja (npr. vrata komoda, ladica, radnih ploča, nogu stolica i sl.).</s><s>Ostali, manje značajni dobavljači su, metalna industrija koja proizvodi strojeve i opremu, kemijska industrija koja osigurava boju, ljepila i lakove te pjenu za tapecirani namještaj, te proizvođači tekstila i koža.</s><s>Temeljni problem u industriji namještaja posljednjih nekoliko godina jest osiguranje zalihe sirovine.</s><s>Naime, unatoč godišnjem porastu proizvodnje drva, u industriji namještaja dolazi do rasta konkurentskih pritisaka iz sektora obnovljivih izvora energije, koji promiču drvo kao obnovljivi izvor energije i kao poželjno gorivo za proizvodnju energije iz biomase.</s><s>Kao rezultat toga europsko tržište drvne energije raste iz godine u godinu i sve više drva se sječe da bi se koristilo kao gorivo.</s><s>Budući da povećana potražnja za drvnom biomasom nije išla u korak sa povećanjem drvih zaliha došlo je do porasta cijena, što je imalo značajan utjecaj za proizvođače namještaja od drva, drvnih panela i drvnih komponenti, kao i na cjelokupnu konkurentnost i profitabilnost tih tvrtki.</s><s>Zbog toga je još 2011.</s><s>Europski ekonomski i socijalni odbor donio inicijativu kojom poziva sve zemlje članice da se ozbiljno posvete nastojanjima za olakšani pristup zalihama sirovine za potrebe izrade namještaja, obrade drva i celuloze te industrije papira.</s><s>Nacrt za EU industrije bazirane na šumarstvu donesen 2013. (Europska komisija, 2013) kao jedan od glavnih izazova u ovom sektoru navodi upravo činjenicu da je, kako bi se udovoljilo zahtjevima održivosti i klimatskim zahtjevima, profitabilnije drvo spaliti nego ga koristiti u proizvodnji namještaja.</s>
<s>Slika 17: Promjene u korištenju drvne sirovine, EU-27 Mm3 (RWE) Izvor: Commission of the European Communities, A blueprint for the forest based industries, 2013, Jedan od izvora novog uvoza zasigurno će biti brzorastuće šumske plantaže latinske Amerike i jugoistočne Azije, koje predstavljaju značajan potencijal za povećanu potražnju jeftinije sirovine.</s><s>Naime, kako bi uspješno nastavile konkurirati na globalnoj razini neke od EU tvrtki počele su investirati u proizvodnju u tim regijama.</s><s>Kako bilo da bilo, cijena drva kao sirovine, predstavlja značajan varijabilni trošak proizvodnje drvih proizvoda.</s>
<s>Nakon troškova sirovine značaj trošak u ovoj industriji predstavljaju troškovi rada i kao takvi oni su vrlo značajna komponenta krajnje maloprodajne cijene namještaja.</s><s>Udio troškova zaposlenih u sektoru proizvodnje namještaja iznosi oko 25%.</s><s>Budući da je riječ o radno intenzivnom sektoru ulazne barijere su prilično niske što dozvoljava da proizvođači iz zemalja u razvoju i tranzicijskih zemalja mogu lagano ući na tržište.</s><s>Zbog toga, da bi zadržale tržišni udio, EU zemlje moraju biti cjenovno konkurentne pa se stoga restrukturiraju i investiraju u nove pogone u zemljama sa niskim troškovima radne snage.</s><s>Troškovi radne snage znatno variraju unutar same EU te su u EU15 25% viši u odnosu na naknadno pristiglih 13 zemalja.</s><s>Podaci u tablici (10) prikazuju da je sektor namještaja u EU zapošljavao gotovo milijun radnika u 2013. godini , a najviše radnika bilo je zaposleno u Njemačkoj, Poljskoj i Italiji.</s><s>Iako u EU15 zemljama s vremenom dolazi do smanjenja broja zaposlenih (ukupno gledano) one još uvijek zapošljavaju preko dvije trećine ukupne radne snage.</s><s>Tablica 10: Podaci o zaposlenim osobama u proizvodnji namještaja, 2013.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Ono što svakako treba spomenuti jest razlika u strukturi radne snage.</s><s>Naime, dok u EU15 zemljama raste broj menadžera, arhitekata, inžinjera, dizajnera i uredskog osoblja, u EU13 raste broj radnika na strojevima i zanatskih radnika.</s><s>Problem u industriji namještaja predstavlja velik udio stare radne snage i nemogućnost zapošljavanja mladih (prvenstveno zbog slabe sigurnosti na radu).</s>
<s>Također, zbog globalizacije dolazi do razvoja novih poslovnih modela i novih zahtjeva kojim zaposlenici u ovoj industriji trebaju udovoljiti.</s><s>To su prvenstveno – poznavanje jezika, posjedovanje komunikacijskih i interkulturalnih vještina, dobro poznavanje visoko automatiziranih proizvodnih sustava i novih materijala.</s><s>Također, mora postojati spremnost za suradnju sa dizajnerima kao i poznavanje ICT tehnologije koja omogućava da se iskoriste prednosti koje nude internetske aplikacije.</s><s>Tablica 11: EU 28, bruto investicije u materijalna dobra u C31 (u mil. eura), 2008.-2014.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Još jedan od bitnih elemenata koji utječe na ponudu namještaja jesu investicije te tehnologija, kao vrlo bitni faktori u proizvodnom procesu, koji generiraju efikasnost i produktivnost.</s><s>Kapitalna ulaganja tvrtki u postrojenja i strojeve te standardizacija proizvodnje utječu na minimaliziranje troškova, kao i na smanjenje otpada te povećanje sigurnosti.</s>
<s>U 2013. godini u sektoru namještaja zabilježeno je 2.766 milijuna eura materijalnih ulaganja uz napomenu da najveći udio otpada na ulaganje u strojeve i opremu (Tablica 11).</s><s>Ono što se iz tablice može primjetiti jest da je u posljednje tri promatrane godine došlo do zamjetnog pada ulaganja, što je, najvećim dijelom, rezultat smanjenja ulaganja Italije (dvostruko smanjenje u odnosu na 2010).</s><s>Najveći rast, pak, u 2013. ostvarila je Slovačka.</s><s>Podaci za 2014. godinu dostupni su samo za Belgiju i Portugal i obje navedene zemlje ostvarile su zamjetan rast ulaganja u materijalnu imovinu.</s><s>Materijalna ulaganja u sektoru namještaja u pravilu se odnose na automatizaciju proizvodnih procesa.</s><s>Kako bi automatizirale proizvodni proces tvrtke najčešće uvode CAM (Computer Assisted Manufacturing) rješenje te CNC (Computerised Numerical Control) strojeve.</s><s>Kao svjetski lideri u procesu automatizacije tehnologije i usvajanja novih znanja ističu se upravo Njemački i talijanski proizvođači namještaja.</s><s>Najnovija ulaganja europskih tvrtki uključuju i lasersku tehnologiju kojom se dobivaju bolje i kvalitetnije završne obrade što dovodi do toga se više ne mora koristiti ljepilo u proizvodnji.</s>
<s>Pored navedenih, važni elementi za održavanje tržišne pozicije jesu istraživanje i razvoj, inovacije te dizajn.</s><s>Proizvođači namještaja danas moraju udovoljiti potrebama sve zahtjevnijih potrošača koji se odnose na prilagodljivost, ergonomiju, funkcionalnost, ekološko porijeklo, i sl.</s><s>Osim navedenog proizvodi moraju imati i adekvatan dizajn koji može biti komparativna prednost i protuteža jeftinijim proizvodima iz uvoza.</s><s>Jedna od bitnih činjenica koju je svakako bitno naglasiti jest da na europske zemlje otpada preko 80% globalne prodaje dizajniranog luksuznog namještaja, što je izvrstan pokazatelj.</s><s>Na razini EU Okvirni istraživački programi su glavni financijski i pravni instrumenti za potporu istraživanjima i inovacijama.</s><s>Najveći je problem što ti programi često nisu dostupni malim i srednjim poduzećima, pa se zbog toga od 2014. nadalje u okviru Horizon 2020. programa upravo stavio dodatan naglasak na mala i srednja poduzeća koja se sada posebno kategorizirana unutar COSME (Competitiveness of Enterprises and Small and Miedium Sized Enterprise) programa.</s>
<s>Jedan od glavih prioriteta na EU razini je zaštita intelektualnih prava vlasništva kako bi se osiguralo da se EU članice mogu nastaviti natjecati na globalnom tržištu.</s><s>Naime, posljednjih godina sve su prisutniji slučajevi krivotvorenja i kopiranja postojećih proizvoda od strane azijskih zemalja (ponajviše Kine) koja isti proizvod prodaju po mnogo nižoj cijeni.</s>
<s>Europska komisija je 1. srpnja 2014. objavila Komunikaciju (Europska komisija, 2014) kojom potvrđuje prava intelektualnog vlasništva kao ključnog pokretača rasta i inovacija i ističe potrebu za borbom protiv krivotvorenja, kako bi se poboljšala industrijska konkurentost EU na globalnoj razini.</s><s>U fokusu Komunikacije je upravo zaštita inetelektualnih prava vlasništva te su predložene neke nove mjere u cilju borbe protiv povrede prava intelektualnog vlasništva na komercijalnoj razini.</s><s>Točnije rečeno, Komunikacija se sastoji od Akcijskog plana sastavljenog od 10 točaka, koji je dodatno nadopunjen Strategijom za zaštitu i jačanje intelektualnih prava vlasništva u trećim zemljama i razvoju bolje i snažnije suradnje između carinskih vlasti u EU i trećim zemljama.</s><s>U navedenoj strategiji razmotren je pristup Komisije donesen 2004, i donesena je revidirana strategija za promicanje prava intelektualnog vlasništva i borbu protiv povrede prava intelektualnog vlasništva u inozemstvu.</s><s>Naime, visok udio krivotvorene robe, koja ponajviše dolazi iz zemalja u razvoju, ukazuje da nije dovoljno donijeti mjere za zaštitu prava intelektualnih vlasništva na razini EU već je potrebno i poboljšati zaštitu i provedbu mjera za zaštitu prava intelektualnog vlasništva u inozemstvu, posebice među ključnim partnerskim zemljama.</s>
<s>Pored navedenog, vrlo je bitno spomenuti i sigurnosne i ekološke probleme s kojima se suočava industrija proizvodnje namještaja.</s><s>Tako postoje razne direktive koje nalažu standarde i nivoe sigurnosti koji moraju biti postignuti da bi se određeni proizvodi uopće mogao staviti na tržište.</s><s>Danas se sve više govori o Održivoj proizvodnji i potrošnji, pa je, u skladu s time Europska komisija još 2008. donijela plan o EU eko – oznaci (etiketi) i uveden je instrument Zelene javne nabave (Commission of the European Communities, 2008).</s><s>Iako su europske zemlje svjesne da je eko – oznaka bitna, još uvijek jako malo poduzeća ima tu oznaku.</s><s>Razlog tome su, prema mišljenju EFIC- a, prestrogi kriteriji i zahtjevi kojima tvrtke moraju udovoljiti da bi zadovoljile uvjete za dobivanje eko-oznake.</s><s>Zbog toga iz EFIC-a smatraju da je potrebna dublja analiza i usklađivanje nacionalnih ekooznaka koja se mora temeljiti na realnim zahtjevima i na tehnologijama koje su trenutno na raspolaganju.</s>
<s>Kada je riječ o cijenama, kao još jednom elementu koji definira ponudu na tržištu namještaja, one ovise o maržama koje pojedini proizvođači primjenjuju na proizvodne troškove koji su rezultat više faktora, a nadasve kretanja cijena sirovine, troškova rada i energije te tržišnih uvjeta.</s>
<s>Iz tablice 12 je vidljivo da je posljednjih godina prisutan trend porasta proizvodnih cijena čak i u godinama krize, što je rezultat porasta cijena sirovina i energije, činjenice da se podigao nivo u proizvodnji namještaja (sa srednjeg prema višem tržišnom segmentu), te porasta operativnih troškova zbog potrebe za prilagođavanje tehničkim standardima te standardima održivosti i zaštite okoliša.</s><s>Do najvećeg porasta cijena došlo je u Rumunjskoj, Mađarskoj i Finskoj, dok je bilo i zemalja kod kojih je došlo do pada cijena, a to su Grčka, Hrvatska i Litva.</s><s>Još jedan trend koji treba spomenuti jest taj da proizvodne cijene rastu brže i više na domaćem nego na vanjskom tržištu.</s><s>Najveći razlog tome jest činjenica da se na vanjskim tržištima susreću sa većom konkurencijom pa ne smiju toliko dizati cijene da bi ostali konkuretni.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016. 2.2.3 Analiza elemenata potražnje namještaja u EU Glavni pokretač potrošnje namještaja je raspoloživi dohodak potrošača koji žive u EU.</s><s>Raspoloživi dohodak svakog kućanstva ili pojednica ima značajan utjecaj na obrasce potrošnje.</s><s>Naime, ekonometrijska istraživanja koje je radio CSIL (Renda et al., 2014) pokazuju da postoji značajna koleracija između rasta BDP-a i potrošnje namještaja.</s><s>Tako je utvrđeno da će potrošnja rasti u vrijeme ekonomskog uzleta, a da će se smanjivati u periodima recesije, kada je raspoloživi dohodak smanjen, kao i povjerenje potrošača.</s><s>Tablica 13: Bruto domaći proizvod po tržišnim cijenama, indeks 2010=100, per capita 103</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Iz tablice 13 je vidljivo da je do 2008. godine BDP po glavi stanovnika konstantno rastao iz godine u godinu, da bi u 2009. godini pao za 1,2% i zatim počeo opet polagano rasti iz godine u godinu.</s><s>U 2015. se vratio, pa čak i prešao, pretkrizni nivo.</s><s>Ono što svakako treba imati na umu jest da BDP po glavni stanovnika znatno varira unutar EU.</s><s>Tablica 14: Ukupna potrošnja kućanstava na namještaj i opremu, tepihe i ostale podne obloge ( udio u ukupnoj potrošnji kućanstava), 2006.-2014.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Na nivou EU, na izdatke za namještaj u 2014. godini otpadalo je 1,8% ukupnih izdataka kućanstava za potrošnju (Tablica 14).</s>
<s>Ukoliko promatramo trend u potrošnji namještaja on znatno varira unutar EU.</s><s>Tako u Njemačkoj i Francuskoj postoji kontinuirani trend rasta, a u Italiji i Grčkoj veoma zamjetnog pada (tablica 15).</s><s>Ono što svakako treba zamjetiti jest da je došlo do zamjetnog rasta potrošnje u EU13 zemljama i to posebice u Estoniji, Litvi, Latviji, te u nešto manjoj mjeri Rumunjskoj i Poljskoj.</s>
<s>Tablica 15: Izdaci za finalnu potrošnju kućanstava u namještaj i opremu, tepihe i ostale podne obloge, index 2010=100, EU 28, EU 15 i odabrane zemlje EU28</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Ukoliko se promatra po glavi stanovnika, veću potrošnju tradicionalno imaju zapadnoeuropske zemlje, pa tako najveću potrošnju po glavi stanovnika imaju Austrija i Švedska, a daleko najmanju Rumunjska i Bugarska.</s><s>Drugi element koji utječe na potražnju za namještajem vezan je uz ulaganja u stambenu izgradnju.</s><s>Ono što je valja primjetiti jest da je ekonomska kriza utjecala na zamjetan pad ulaganja u nove stambene zgrade, ali su se zato ulaganja u renoviranje mnogo brže oporavila i počela rasti.</s><s>Budući da bi to moglo generirati potencijalno veću potražnju za namještajem preporuka je da se ista dodatno stimulira smanjenjem poreza za obnovu i renovaciju.</s><s>Navedene porezne olakšice mogu imati pozitivan efekt poticanja potrošača na investiranje u obnovu i održavanje.</s>
<s>Značajnu ulogu na trendove u potrošnji namještaja ima činjenica kako i s kime ljudi žive, jesu li podstanari ili imaju vlastiti stan.</s><s>Danas je pristupan zamjetan trend kupnje manjih stanova pa dolazi do sve veće potrebe za namještajem koji će štediti prostor i multifunkcionalnim namještajem.</s>
<s>Još jedna bitna činjenica koju svakako treba spomenuti jest sve kraći vijek trajanja namještaja koji je posljedica trenutnih globalnih trendova u proizvodnji u kojoj su stalno prisutne inovacije, kako u dizajnu, tako i u tehnologiji.</s><s>Zbog toga proizvodi puno brže zastarjevaju i izlaze iz trenda.</s>
<s>Još jedna determinanta potražnje jesu demografske promjene koje ukazuju da je u EU zamjetan trend starenja stanovništva i to zbog pada nataliteta i povećanja očekivanog životnog vijeka (Slika 18).</s><s>Zbog toga starije osobe imaju sve veći udio u ukupnoj populaciji što znači da se i ponuda namještaja mora prilagoditi toj populaciji (relax fotelje i S druge strane djeca postaju sve veći potrošači pa se proizvođači namještaja moraju prilagoditi njihovih potrebama za funkcionalnošću i lijepim izgledom.</s><s>Slika 18: EU 28, Stanovništvo starosti 65 godina i više, 2003.-2015.</s><s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016. 20.000.000</s>
<s>3 SEKTOR PROIZVODNJE NAMJEŠTAJA U HRVATSKOJ Dostatna kvalitetna drvna sirovina, tradicija u proizvodnji namještaja, potencijal lokacije i disperzija poslovnih subjekata komparativne su prednosti hrvatske industrije namještaja koja, unatoč tome, ne zadovoljava rastuću potražnju te ima nezadovoljavajuću strukturu izvoza.</s><s>U ovom dijelu rada analizirat će se sektor proizvodnje namještaja u Republici Hrvatskoj i čimbenici konkurentnosti navedenog sektora, te će biti predstavljeni njegovi strateški ciljevi i položaj u okviru Industrijske strategije razvoja Republike Hrvatske 2014.3.1 Razvoj, uloga i značaj prerade drva i proizvodnje namještaja u Hrvatskoj</s>
<s>Drvna industrija u Republici Hrvatskoj označava proizvodnju sirovinske baze iz drvne mase, a istovremeno je riječ o industrijskoj grani koja od sirovine (drvne mase) proizvodi finalne proizvode namijenjene širokoj potrošnji.</s><s>Šume su, kao jedini hrvatski samoobnovljivi prirodni resurs (Anić, Meštrović & Matić, 2012), ishodište oba navedena proizvodna koncepta.</s><s>Prema Ustavu Republike Hrvatske šume uživaju status dobra od posebnog interesa koje ima osobitu zaštitu.</s><s>Prema Figuriću (2005) hrvatski drvni sektor zajednički je naziv za sve subjekte registrirane na području Republike Hrvatske koji sudjeluju u preradi drva i proizvodnji namještaja.</s><s>To je povezana grupa gospodarskih subjekata koja se prema Nacionalnoj klasifikaciji djelatnosti (u nastavku NKD) 2007 razvrstava na: C16 - preradu drva i proizvoda od drva i pluta, osim namještaja; proizvodnju predmeta od slame i pletarskih materijala, te C31 proizvodnju namještaja (Ministarstvo poduzetništva, 2007).</s><s>Dalje se, svaki od navedenih sektora, dijeli na podsektore ovisno o vrsti proizvoda.</s><s>Drvni sektor jedan je od najstarijih sektora prerađivačke industrije u Hrvatskoj i kao takav se, uz poljoprivredu i turizam, često ističe kao strateška grana hrvatskog gospodarstva.</s><s>Drvna industrija u Hrvatskoj zasniva se na kvalitetnoj i certificiranoj drvnoj sirovini koja je ujedno i autohtona, što je velika komparativna prednost u odnosu na većinu ostalih zemalja članica EU gdje prevladavaju plantažne šume.</s><s>Pored toga, šumarstvo, prerada drva i proizvodnja namještaja gospodarske su djelatnosti povezane u lanac stvaranja dodatne vrijednosti te su pravi primjer kružnog gospodarstva koje podrazumijeva „povezanost gospodarskog rasta s korištenjem sirovinskih resursa određenog područja u skladu s trajnim održivim razvojem, uz smanjenje emisija ugljičnog dioksida, povećanja energetske učinkovitosti bez negativnog učinka na okoliš i pojavu stakleničkih plinova“ (Vlada RH, 2016).</s><s>Prerada drva i proizvodnja namješta su industrijske grane koje su, po broju zaposlenih te udjelu izvoza u BDP-u, važna sastavnica hrvatskog gospodarstva.</s><s>Naime, u 2015. godini evidentirano je 19.363 zaposlenih osoba u drvo-prerađivačkom sektoru, što je 1,7% u ukupno zaposlenih osoba u RH, odnosno 9,72% ukupno zaposlenih u prerađivačkoj industriji.</s><s>Iste godine vrijednost izvoza drvo-prerađivačkog sektora iznosila je 7,84 milijardi kuna, što je udio od 9% u ukupnom izvozu RH.</s><s>Šumarstvo i prerada drva u Republici Hrvatskoj imaju dugu povijest i tradiciju.</s><s>Gotovo 48% površine Hrvatske nalazi se pod šumama i šumskim zemljištem što je utjecalo na snažan razvoj prerade drva (Pirc & Motik, 2008).</s><s>Uspostavom neovisne hrvatske države i uvođenjem tržišnoga gospodarstva krajem 20. stoljeća, dogodile su se znatne promjene u organizacijskom i proizvodnom smislu, a tranzicijsko okružje i globalizacija svjetskih trgovačkih tokova utjecali su na konsolidaciju proizvodnih kapaciteta i jačanje konkurentnosti.</s><s>Tako je početkom 90-tih financijski prinos od drvne i šumske industrije bilo malen, zbog čega su tvrtke počele tražiti načine da povećaju profite.</s><s>Mnoge od njih su ukinule „staru“ proizvodnju, koja je uglavnom bila usmjerena na interno tržište bivše države, i počele se baviti pilanskom proizvodnjom.</s><s>To je dovelo do promjene u tijeku kapitala od zahtjevnih proizvodnih procesa ka manje profitnoj pilanskoj proizvodnji.</s><s>Došlo je i do porasta investicija u ostale linije proizvodnje, kao što je proizvodnja parketa.</s><s>Oba smjera su dopuštala tvrtkama da proizvode više drvne građe za globalno tržište i uđu u nove tržišne niše.</s><s>Stari modeli su napušteni i osnovane su tvrtke sa novim strateškim pristupom.</s><s>Snažno su se počele razvijati male i srednje velike tvrtke.</s><s>Drvno-prerađivački kompleks u Hrvatskoj još od tada je počeo stagnirati i tehnološki zaostajati, a posljedica navedenog bila je nepostizanje optimalnih rezultata u finalizaciji proizvoda od drva, posebice u proizvodnji namještaja.</s><s>Sukladno tome drvoprerađivački je sektor razvijen s izrazito prekapacitiranim primarnim dijelom u pilanarskoj proizvodnji te organizacijsko-tehnološki uglavnom nekonkurentnoj proizvodnji namještaja, unatoč visokovrijednim šumskim resursima koji su izvor kvalitetne i biološki obnovljive sirovine (Basarac &Vučković, 2011).</s>
<s>Promatraju li se svjetskih trendovi u drvno-prerađivačkom kompleksu može se zamjetiti da je prisutna racionalizacija i povećanje kapaciteta uz ogromne investicije.</s><s>U Hrvatskoj se, pak, dogodio neprirodan trend izgradnje velikog broja malih neracionalnih pilana, i to unatoč nedostatnoj ponudi oblovine.</s><s>U velikom broju pilana radilo se o primitivnim postrojenjima s velikim utroškom jeftine radne snage, a postojanje mnogobrojnih pilana pokazuje da je i u ovakvim uvjetima moguće ostvariti zadovoljavajući profit uz minimalne investicije i rizike.</s><s>Zamahom koji je zahvatio cijelu zemlju, pilanarstvo je postalo interesantno ulaganje za brzu i relativno dobru zaradu koja počiva na nerealnim odnosima ponude, potražnje i rezultirajućih cijena šumskih sirovina.</s><s>Pilane su uglavnom koncentrirane u sjeverozapadnom kontinentalnom dijelu RH, stupanj iskorištenja drvne mase rapidno pada, produktivnost i kvaliteta finalnog proizvoda je loša, s izuzetkom pokoje dobro organizirane pilane.</s><s>Time je započelo odumiranje velikog broja tradicionalnih pilanskih postrojenja lociranih na načelu „što bliže sirovini“, što je dokaz pogrešaka u ekonomskoj politici.</s><s>U konkurenciji s velikim mega pilanama u Europi, izvoz je moguć samo onda ako je jedan ili više resursa plaćen ispod tržišne cijene (sirovina, ljudski rad).</s><s>Iz analize baze korisnika Hrvatskih šuma procjenjuje se da ima otprilike 500 aktivnih pilana, od kojih 150 prerađuje do finalne faze građevinsku stolariju, namještaj i parket dok 350 pilana koje se bave primarnim pilanarstvom pokrivaju manje od 15% ukupnog obujma prerađenih pilanskih trupaca.</s><s>Tip pilane i stupanj finalizacije bitno utječe i na troškovnu strukturu, pa tako udio troškova drvne sirovine u odnosu na ukupne troškove varira od 50 –70 (Vlahinić-Dizdarević & Uršić, 2010).</s><s>U proizvodnji drvnih ploča Hrvatska nema značajne proizvodne kapacitete budući da postoji samo jedno postrojenje za proizvodnju iverastih ploča i šperploča koje je u usporedbi s međunarodnim mega postrojenjima premalo za usmjeravanje ka inozemnom tržištu zbog male proizvodnosti.</s><s>Stoga, za razliku od rascjepkanosti u preradi drva i proizvodnji namještaja, u ovom segmentu drvno-prerađivačkog kompleksa stupanj koncentracije je velik.</s><s>Samo s jednom, i to vrlo skupom tvornicom ploča iverica, Hrvatska nema komparativnih prednosti u pločastom namještaju, a postojeći kapaciteti za drvne ploče zastarjeli su i premaleni da bi se održali duže vrijeme na tržištu (Vlahinić-Dizdarević Najveće promjene u međunarodnoj razmjeni drva i drvnih proizvoda Hrvatske nastupile su upravo kao posljedica raspada tržišta bivše Jugoslavije koje je bilo najvažnija izvozna destinacija.</s><s>90-te godine karakterizira ne samo gubljenje tržišta bivše države, već i rat, upitna privatizacija i neadekvatna ekonomska i tečajna politika, što je otežalo neophodno prestrukturiranje i orijentaciju izvoza na tržišta razvijenih zemalja.</s><s>Posljedice se vide i danas, kako u vrijednosti izvoza i uvoza, tako i u strukturi.</s><s>Podaci ukazuju na vrlo nepovoljnu strukturu u kojoj dominira izvoz primarnih drvnih proizvoda, dok u međunarodnoj trgovini namještajem s visokom dodanom vrijednošću kao što je kuhinjski namještaj, dnevne i spavaće sobe Hrvatska ostvaruje veliki deficit.</s><s>Sve navedeno implicira da drvni sektor ima veliku važnost za hrvatsko gospodarstvo no isti je, s ekonomskog aspekta gledano, vrlo slabo istražen.</s><s>S obzirom na dovoljan i kvalitetan sirovinski potencijal, činjenicu da se na godišnjoj razini siječe svega 80 posto šumskog prirasta, dugogodišnju tradiciju u preradi drva, blizinu najznačajnijih tržišta, postojeću infrastrukturu i kadrove, prevladava stajalište da bi bilo realno očekivati daljnje povećanje proizvodnje i izvoza (Družić & Basarac, 2012).</s><s>Dodatnu mogućnost za rast drvno-prerađivačkog kompleksa predstavlja i rast u graditeljstvu koji se očekuje oporavkom gospodarstva kao i rast turističkog sektora posljednjih godina.</s><s>Uključivanje domaćih proizvođača namještaja u opremanje hotela i turističkih objekata omogućilo bi rast prodaje i neizravnu promidžbu hrvatskog namještaja.</s><s>Ipak, čini se da je znatno više slabosti.</s><s>One se odnose na dominantno standardiziranu proizvodnju u velikim serijama, što onemogućava iskorištavanje komparativnih prednosti koje Hrvatska posjeduje.</s><s>Rezultat serijske proizvodnje su proizvodi niže dodane vrijednosti koji teško pronalaze tržište uslijed veće međunarodne konkurencije u promatranom segmentu tržišta gdje je najznačajniji faktor konkurentnosti cijena proizvoda.</s><s>U području serijske proizvodnje najveću konkurentnost postižu zemlje s najnižim troškovima rada kojima Hrvatska ne može konkurirati, stoga bi se hrvatska proizvodnja namještaja trebala specijalizirati za proizvodnju namještaja veće kvalitete, ali u malim serijama (Vlahinić-Dizdarević & Uršić, 2010).</s><s>Potencijalne opasnosti u srednjoročnom razdoblju odnose se na loše korištenje drvne sirovine i potencijalnu ugroženost šumskih resursa uslijed zagađenja.</s><s>Dosadašnja nastojanja da se ostvare što veći kratkoročni učinci vode k devastaciji drvnog potencijala.</s><s>Također, s obzirom na strukturu proizvodnje namještaja, opasnost predstavlja i konkurencija zemalja s nižim troškovima rada, kako u Istočnoj Europe, tako i na Dalekom Istoku. (Vlahinić-Dizdarević & Uršić, 2010).</s><s>Ono što svakako treba naglasiti jest činjenica da je Forest Stewardship Council (u nastavku FSC) certifikat dodjeljen Hrvatskim šumama 2002. godine što je stvorilo dobru bazu za potvrdu, certifikaciju privatnih drvnoprerađivačkih tvrtki te rezultiralo povećanim profitima kroz izvoz certficiranih drvnih proizvoda.</s><s>Tvrtke za obradu drva pokazivale su i dalje pokazuju zamjetan interes za stjecanje međunarodnih certifikata, koji djeluju kao potvrda održivom upravljanju šumskim resursima krajnjim kupcima (ekološki, socijalni i ekonomski standardi).</s><s>Do danas je više od 250 drvoprerađivačkih tvrtki dobilo FSC – Coc (Chain of Custody) koji predstavljaju neprekinuti lanac brige za održivi razvoj šumskih resursa.</s><s>Naime, CoC prati FSC certificirani materijal (zahtijeva sljedivost dokumentacije) kroz proizvodni proces od šume do potrošača, uključujući sve međufaze, i svi vlasnici u proizvodnom lancu moraju biti nositelji FSC certifikata da bi se u konačnici finalni proizvod mogao označiti propisanim FSC oznakama.</s><s>S obzirom na konkurenciju, ono što svakako daje prednost hrvatskoj drvnoj industriji nad drugim zemljama je certificirana sirovina, upravo iz razloga jer su najveći dobavljač sirovine upravo Hrvatske šume d.o.o. 3.2 Osnovni pokazatelji sektora proizvodnje namještaja u Hrvatskoj U ovom dijelu rada analizirat će se osnovni pokazatelji sektora proizvodnje namještaja u Republici Hrvatskoj kao što su proizvodnja, prihodi i rashodi, zaposlenost i struktura radne snage te struktura izvoza, a sve u svrhu stjecanja sveobuhvatnog uvida u trenutno stanje sektora.</s>
<s>3.2.1 Stanje sektora proizvodnje namještaja u Hrvatskoj Industrija namještaja je najvažniji segment drvno-prerađivačkog kompleksa te bi stoga taj sektor trebao predstavljati najveću dodanu vrijednost.</s><s>Međutim, sektor proizvodnje namještaja nalazi se u vrlo teškoj poziciji.</s><s>Činjenica je da je globalna recesija bitno smanjila potražnju za namještajem, no, problemi ove industrije počinju još prije više od 20 godina.</s><s>Početkom 90-tih, u roku od samo nekoliko godina, dijelom zbog rata, a zatim i zbog uglavnom neuspješne privatizacije te nedovoljno poticajne ekonomske politike, hrvatska industrija namještaja gotovo je prepolovljena i dovedena na rub propasti.</s><s>Porastom etata (sječiva drvna masa koja označava količinu drvne mase koju je dopušteno iskorištavati u gospodarske svrhe) gospodarstvo se našlo u situaciji da ima drvne sirovine, no nema više prerađivačke mogućnosti koja bi povećala dodanu vrijednost.</s><s>Na tom višku drvne sirovine i velikoj potražnji za drvom od strane zemalja Europske unije stvorila se nova struktura drvno-prerađivačkog kompleksa u kojoj prevladavaju pilanski kapaciteti koji podmiruju potrebe europske industrije namještaja.</s><s>Tijekom proteklih godina nije bilo profitabilno ulagati u industriju namještaja zbog znatno dužeg ciklusa prerade nego u pilanama, djelomično i zbog cijene kapitala koji je bio znatno viši nego u Europi.</s><s>Nepovoljnu situaciju dodatno je pogoršao jak tečaj kune koji je slabio konkurentnost na inozemnim tržištima te pojeftinio uvoz stranog namještaja.</s><s>Trendovi koji danas vladaju u hrvatskoj proizvodnji namještaja očituju se u nastojanjima stvaranja relativno optimalnog odnosa cijene i kvalitete velikoserijski proizvedenih proizvoda te izvozu na manje zahtjevna tržišta, naročito u pogledu oblikovanja, inovativnog dizajna ili materijala i funkcije (Vlahinić-Dizdarević & Uršić, 2010).</s><s>U skladu sa svime navedenim, može se zaključiti da je proizvodnja namještaja izgubila dominantnu poziciju na domaćem tržištu, ali je stekla relativno važnu poziciju u inozemstvu (na njemačkom, francuskom, skandinavskom te tržištu Ujedinjenog Kraljevstva).</s><s>Posljednjih godina većina namještaja u RH se uvozi budući da inozemni maloprodajni lanci kontroliraju trgovinu.</s><s>Kao alat za jačanje domaćeg proizvodnog potencijala na dolazak IKEA-e 2014. godine može se gledati kao nešto pozitivno, budući da predstavlja mogućnost domaćim proizvođačima da postanu njihovi dobavljači.</s><s>Ipak, ulazak u IKEA-in opskrbni lanac može biti težak zahvaljujući vrlo strogim zahtjevima kvalitete i cijena te standardima postavljenim od strane IKEA-e.</s><s>Proizvodnja namještaja u RH se, s obzirom na vrstu materijala, može podijeliti u tri glavne grupe (Ministarstvo poduzetništva i obrta, Ministarstvo gospodarstva, Vlada Republike Hrvatske, 2013):</s>
<s> Proizvodnja namještaja od mješavine materijala.</s><s>Najatraktivniji proizvodi za masovno tržište su proizvodi od iverala koji su pod velikim pritiskom kineske i poljske konkurencije.</s><s>U RH je samo jedan aktivan proizvođač iverala (Iverica d.o.o.). zbog toga, najveći proizvođači namještaja od iverala moraju uvoziti ivericu iz BIH (npr. Tvin koji je jedan od Ikeinih dobavljača).</s><s>Namještaj od masivnog drva, posebice onaj izrađen od slavonskog hrasta, nadaleko je tražen izvozni proizvod RH u skandinavskim zemljama, Velikoj Britaniji, Francuskoj i Njemačkoj.</s><s>Proizvodnja stolica je bila zaštitni znak industrije prije 20 godina kada su se stolice najviše izvozile u SAD.</s><s>Danas postoji još svega nekoliko ozbiljnih proizvođača stolica i oni izvoze više od 85% svoje proizvodnje.</s><s>Najveći je Klana d.d sa proizvodnim kapacitetom od više od 1,5 milijuna stolica godišnje (Ministarstvo poduzetništva i obrta, Ministarstvo gospodarstva, Vlada Republike Hrvatske , 2013).</s>
<s>U slijedećoj tablici (16) prikazani su glavni inidikatori proizvodnje namještaja za 2014. odnosno 2015. godinu gdje je vidljivo da je dodana vrijednost industrije namještaja u 2014. godini iznosila nešto manje od 907 milijuna kuna, dok je proizvodnja namještaja u ukupnoj proizvodnji prerađivačkog sektora sudjelovala sa 2,25%.</s><s>Tablica 16: Glavni indikatori proizvodnje namještaja u RH Broj tvrtki (2014)</s>
<s>Doprinos ukupnoj zaposlenosti u prerađivačkoj sektoru (2014) Udio proizvodnje u ukupnoj proizvodnji prerađivačkog sektora (2014) Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Promatraju li se pokazatelji konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja u kontekstu ukupnog sektora prerađivačke industrije (Tablica 17) može se zamjetiti da je EBIDTA (zarada prije odbitka kamata, poreza, deprecijacije i amortizacije) po zaposlenome niska u odnosu na prosjek cjelokupne industrije, što je karakteristično za sve sektore prerađivačke industrije sa niskom tehnološkom intenzivnosti (osim proizvodnje pića).</s><s>Više od trećine ukupnih prihoda ostvarenih u prerađivačkoj industriji je ostvareno izvozom, a proizvodnja namještaja imala je veći udio izvoza u u ukupnom prihodu u odnosu na prosjek.</s><s>Tablica 17: Relevantni faktori konkurentnosti za C i C31 u 2014. godini Djelatnost</s>
<s>Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategija pametne specijalizacije Republike Hrvatske za Proizvodnja namještaja ostvaruje zaradu prije odbitka kamata, poreza, amortizacije i deprecijacije (EBITDA) od 2,07 eura po zaposlenome i značajno je izvozno orijentiranaomjer izvoza i uvoza iznosi 2,059 što je iznad prosjeka prerađivačke industrije, a 39,77% prihoda je ostvareno izvozom (također iznad prosjeka prerađivačke industrije).</s><s>Promatraju li se podaci o broju i veličini poslovnih subjekata (Tablica 18) u djelatnosti proizvodnje namještaja, prema podacima FINA-e, u 2014. godini bilo je registrirano ukupno 649 poslovnih subjekata.</s>
<s>Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategija pametne specijalizacije Republike Hrvatske za razdoblje od Ono što se prvo može zamijetiti jest da u djelatnosti proizvodnje namještaja prevladavaju mali poslovni subjekti s udjelom od čak 97,07%, dok je udio velikih svega 0,77%.</s><s>Još jedan zanimljiv podatak jest da u proizvodnji kuhinjskog namještaja nema niti jednog srednjeg ni većeg poslovnog subjekta.</s>
<s>Na Slici 19 prikazana je struktura izvoza cjelokupnog drvo-prerađivačkog sektora u 2015. godine iz koje se može vidjeti da se najvećim dijelom izvoze proizvodi manje dodane vrijednosti, odnosno drvo.</s>
<s>Slika 19: Struktura izvoza drvnih proizvoda i namještaja u 2015. godini, postoci Izvor: Udruženje drvo-prerađivačke industrije HGK, Strategija drvoprerađivačke industrije „Izgradimo Kada je riječ o uvozu (Slika 20) tu, s druge s druge strane, prevladavaju finalni proizvodi i to prvenstveno ostalo pokućstvo i sjedala.</s><s>Slika 20: Struktura uvoza drvnih proizvoda i namještaja u 2015. godini, postoci Izvor: Udruženje drvo-prerađivačke industrije HGK, Strategija drvoprerađivačke industrije „Izgradimo Pored svega navedenog svakako treba naglasiti da je tečajna politika, koja je godinama potpuno nerealna, dovela do propasti velikog dijela proizvodnog gospodarstva, osobito onog koje je izvozno orijentirano kao proizvodnja namještaja.</s><s>Također, Vlada RH je proteklih godina ukinula financijske potpore drvoprerađivačkoj industriji koje su bile dodjeljivanje putem Ministarstva poljoprivrede (Udruženje drvo-prerađivačke industrije Ono što se može zaključiti iz svega prikazanog jest da je RH postala dominantno izvoznik sirovine i jeftine radne snage i to putem izvoza trupaca i građe te podcijenjenih završnih proizvoda.</s><s>Naime, onaj dio koji se i izvozi kao finalni proizvod izvozi se kroz velike prodajne lance te ne nosi HR identitet.</s><s>Pored navedenog, RH ne koristi dovoljno financijski potencijal EU fondova (kako na općem nivou tako i na nivou ovog sektora), niti usklađuje svoje nacionalne strategije sa EU strategijama.</s><s>S obzirom na sve navedeno budućnog sektora proizvodnje nmaještaja je vrlo neizvjesna, te je krajnje vrijeme za ozbiljne strukturne reforme (Udruženje drvo-prerađivačke industrije HGK, 2016).</s><s>3.2.2 Proizvodnja namještaja</s>
<s>Osnovna obilježja i prednosti djelatnosti proizvodnje namještaja u Hrvatskoj su dobra sirovinska osnova i duga tradicija u proizvodnji namještaja.</s><s>Kao neki od najvećih problema navode se nespecijaliziranost proizvođača, veliki logistički troškovi, neadekvatni kanali distribucije, nepraćenje trendova, siva ekonomija, zanemarivo ulaganje u razvoj proizvoda, slaba tehnološka opremljenost, loša tečajna politika i drugo.</s><s>Prema Nacionalnoj klasifikaciji djelatnosti samu proizvodnju namještaja (NKD 31) može se podijeliti dodatno na slijedeće podsektore, ovisno o vrsti proizvoda (Ministarstvo poduzetništva, 2007):</s>
<s> Proizvodnja namještaja za poslovne i prodajne prostore (NKD 31.01);  Proizvodnja kuhinjskog namještaja (NKD 31.02);  Proizvodnja madraca (NKD 31.03);</s>
<s> Proizvodnja ostalog namještaja (NKD 31.09).</s><s>Navedena klasifikacija uglavnom odgovara i međunarodnim trgovinskim te carinskim klasifikacijama.</s><s>Unutar svakog od gore navedenog podsektora proizvodnja se još dodatno dijeli ovisno o vrsti, dimenzijama, namjeni te materijalu izrade proizvoda.</s><s>Tako, podsektor proizvodnje namještaja za poslovne i prodajne prostore uključuje proizvodnju stolica i sjedalica za urede, radne prostore, hotele, restorane, javne prostore, kina, kazališta i sl.; poseban namještaj za trgovine kao što su šalteri, police, namještaj za urede, laboratorije, crkve, škole i restorane, a podsektor proizvodnja ostalog namještaja, proizvodnju namještaja za vrtove i kuće (spavaće i dnevne sobe) kao i završne poslove kao što je tapeciranje, poliranje, ličenje.</s><s>Ovaj podsektor generira najveći udio prometa u proizvodnji namještaja (preko 60%).</s><s>Slijedi ga proizvodnja madraca i uredskog namještaja.</s><s>Obzirom na samu tehnologiju proizvodnje, namještaj možemo podijeliti na proizvodnju masivnog, pločastog te tapeciranog namještaja.</s><s>Pod proizvodnju masivnog namještaja uglavnom uključujemo proizvodnju sjedalica, stolova te komoda od punog drva, što uglavnom predstavlja i najcjenjeniji segment namještaja.</s><s>Pločasti namještaj čini većinu ukupno proizvedenog namještaja, a kao materijal se najčešće koristi iverica koja se oblaže ukrasnim materijalima, uglavnom folijom.</s><s>Budući da često dolazi do zabune i miješanja sekundarne obrade drva i proizvodnje namještaja, valja navesti razliku među njima.</s><s>Naime, sekundarna obrada drva odnosi se na proizvodnju proizvoda od drva kojima nije potrebna daljnja obrada pri korištenju za svoju krajnju namjenu.</s><s>Također, unutar stručnih krugova i dalje se vode rasprave treba li u sekundarnu obradu drva uključiti i parket te unutarnju stolariju (vrata i prozore), obzirom da se koriste za finalnu ugradnju, a ipak ne pripadaju u namještaj.</s><s>Istovremeno, proizvodnja namještaja obuhvaća i proizvodnju namještaja koji ne sadrži dijelove od drva, već se primjerice izrađuje isključivo od metala, plastike i/ili stakla.</s><s>Iz tablice (19) se može vidjeti da je u promatranom vremenskom periodu vrijednost proizvodnje kontinuirano padala.</s><s>Najveći pad – čak 19% u odnosu na prethodnu godinu, vidljiv je u 2009. godini što koincidira sa početkom ekonomske krize.</s><s>U 2012. godini došlo je do neznatnog rasta vrijednosti proizvodnje namještaja , da bi u iduće dvije godine vrijednosti opet padale, pa je vrijednost proizvodnje u 2014. bila 28% niža u odnosu na 2008. godinu.</s><s>Najveći pad, od gotovo 50%, prisutan je u podsektoru namještaja za poslovne i prodajne prostore te kuhinjskog namještaja, dok je pad u podsektoru ostalog namještaja umjereniji.</s><s>Na vrijednost proizvodnje madraca kriza je imala najmanji učinak tako da je proizvodnja neznatno smanjena te je već u 2011. počela rasti da bi u 2014. dostigla predkrizni nivo.</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Na Slici 21 je prikazana struktura proizvodnje namještaja po podsektorima u 2014. godini iz kojeg je vidljivo da u strukturi dominira proizvodnja ostalog namještaja dok najmanji udio od samo 4,7% otpada na proizvodnju kuhinjskog namještaja.</s><s>Slika 21: Struktura vrijednosti proizvodnje namještaja u 2014 godini, postoci Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Promatra li se proizvodnja po broju komada u periodu od 2013. do 2015. godine (Tablica 20) uočava se da je sveukupno proizvodnja odabranih proizvoda u promatranom godišnjem razdoblju rasla.</s><s>Najveći trend porasta zabilježila je proizvodnja uredskog drvenog namještaja, a najveći pad proizvodnja drvenog namještaja za trgovine.</s><s>Proizvodnja sjedala Proizvodnja namještaja za poslovne i prodajne prostore Proizvodnja kuhinjskog namještaja</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Na slici (22) može se vidjeti struktura proizvodnje pojedinih skupina namještaja u 2014. godini.</s><s>Najveći broj komada proizveden je u podsektoru madraca i nosača madraca, nakon čega slijede stolice i sjedala te namještaj za poslovne i prodajne prostore.</s><s>Drveni namještaj za dnevni boravak i spavaće sobe te kuhinjski namještaj bili su podjednako zastupljeni po fizičkom obujmu.</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>U tablici (21) prikazano kretanje bruto dodane vrijednosti odjeljka C31 i bruto dodanoj vrijednosti ukupne prerađivačke industrije C u periodu 2003.-2013. te je izračunat udio C31 u C3.</s><s>Ono što se može zamjetiti jest da je na kraju promatranog razdoblja udio niži no što je bio na početku, ali je zato vrijednosno došlo do porasta bruto dodane vrijednosti kako C31 tako i cjelokupne prerađivačke industrije.</s><s>3.2.3 Kretanje prihoda i rashoda</s>
<s>Prema podacima FINA-a (Tablica 22) djelatnost proizvodnje namještaja u 2015. godini ostvarila je ukupan prihod od 3,35 milijardi kuna što je 5,6% više nego u prethodnoj godini.</s><s>U promatranom vremenskom periodu došlo je do porasta prihoda u proizvodnji namještaja od 11%.</s><s>Najviše prihoda generirao je podsektor proizvodnje ostalog namještaja iako ti prihodi u promatranom periodu stagniraju, pa su čak i niži u odnosu na početnu godinu promatranja.</s><s>Podjednak porast prihoda od oko 50% ostvaren je u podsektoru proizvodnje namještaja za poslovne i prodajne prostore te proizvodnje madraca, dok je najmanji udio i najveći pad u odnosu na 2010. ostvarila proizvodnja kuhinjskog namještaja.</s>
<s>Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.-2015. godinu, odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Promatra li se ukupan prihod za djelatnost proizvodnje namještaja po poslovnom subjektu isti je u 2015. iznosio 5,11 milijuna kuna što je za 0,23 milijuna kuna više nego u prethodnoj godini.</s>
<s>Slika 23: Ukupni prihodi po zaposlenom, 2010.-2015., kune Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.-2015. godinu, odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Na Slici 23 prikazano je kretanje ukupnih prihoda po zaposlenom u periodu od 2010. do 2015. godine iz kojeg se može vidjeti da, osim pada u 2013. godini, prihodi po zaposlenom kontinuirano rastu te su u 2015. godini dosegli vrijednost od 406,6 tisuće kuna.</s><s>Promatrajući po podsektorima, najlošiji podsektor u bila je proizvodnja kuhinjskog namještaja sa 326 tisuće kuna po zaposlenom.</s><s>Tablica 23: Ukupan rashod djelatnosti C31 za razdoblje od 2010. do 2015., tisuće kuna C 3101</s>
<s>Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.-2015. godinu, odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja , 2016.</s><s>Promatra li se rashodovna strana (Tablica 23) može se uočiti da najviše rashoda generira podsektor proizvodnje ostalog namještaja čiji se se rashodi u promatranom periodu smanjili za 7,5%.</s><s>Najveći porast ukupnih rashoda od 58% u promatranom je periodu zabilježen u podsektoru proizvodnje madraca.</s><s>Ukupni rashodi sektora namještaja u promatranom periodu su rasli svake godine osim 2013. kada je zamjećen lagani pad.</s><s>100000</s>
<s>Slika 24: Dobit razdoblja ili gubitak razdoblja po zaposlenom, 2010.-2015, kune Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.-2015. godinu, odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Uzimajući u obzir ukupne prihode i rashode po zaposlenom na idućoj slici (24) prikazana je dobit odnosno gubitak razdoblja po zaposlenom.</s><s>Zamjećuje se da je do 2014. godine bi prisutan trend gubitka, koji je bio najviši u 2013. godini, da bi u 2015. napokon bio ostvaren dobitak u iznosu 4.126,12 kn po zaposlenom.</s><s>Međutim, navedeni dobitak većim je dijelom rezultat smanjenja broja zaposlenih u sektoru u 2015. godini.</s><s>Navedeni pokazatelji ukazuju da je sektoru nužno potrebno restrukturiranje, okrupnjavanje i specijalizacija te da se trebaju čim prije poduzeti mjere koje bi djelatnost orijentirale ka proizvodnji sa višim stupnjem obrade.</s>
<s>3.2.4 Zaposlenost i struktura radne snage Zaposleni u sektoru namještaja osnovni su čimbenik ove pretežno radno-intenzivne djelatnosti, međutim, broj zaposlenih se posljednjih godina smanjuje što se može vidjeti u tablici.</s>
<s>Tako je u 2015. godini, djelatnost C31 ukupno zapošljavala 7.502 radnika, što je udio od 3,77% u ukupnoj zaposlenosti prerađivačke industrije (Tablica 24).</s><s>U promatranom razdoblju od 2012. do 2015. godine, djelatnost C31 bilježi godišnji pad broja zaposlenih koji je najznačajnije izražen u 2015. u odnosu na prethodnu godinu s gubitkom čak 941 radnog mjesta i udjelom od samo 3,76% u ukupnoj prerađivačkoj industriji.</s><s>Udio zaposlenosti C31 u ukupnoj zaposlenosti RH u 2015. godini je iznosio 0,66%, što je bio pad u odnosu na prethodne tri godine kada je udio iznosio 0,75%-0,77%. -20000</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Promatra li se prostorna raspoređenost (Tablica 25) može se uočiti da je najveći broj poslovnih subjekata u Gradu Zagrebu te zagrebačkoj županiji, a najveći broj zaposlenih u Međimurskoj, Virovitičko-podravskoj te Primorsko goranskoj županiji.</s><s>Tablica 25: Broj poslovnih subjekata i broj zaposlenih djelatnosti C31 po županijama RH, Županije RH</s>
<s>Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike Hrvatske, Nacrt, Zagreb, 2016, str. 24.</s><s>Podaci pokazuju da Dubrovačko – neretvanska, Šibensko – kninska, Zadarska i Ličko senjska županija nemaju toliko razvijeno gospodarstvo proizvodnje namještaja kao ostale županije.</s>
<s>Ukoliko se promatra ukupna zaposlenost u djelatnosti proizvodnje namještaja prema veličini, najveći udio odnosi se na male poslovne subjekte – 43,18% (Tablica 26).</s><s>Najveći broj zaposlenih prisutan je u posektoru proizvodnje namještaja za poslovne i prodajne prostore, u kojem je i najveći broj poslovnih subjekata.</s><s>Kada je riječ o strukturi radne snage u djelatnosti proizvodnje namještaja ista je već dulji niz godina vrlo nepovoljna što predstavlja jedno od glavnih ograničenja u ovom sektoru.</s><s>Naime, kako se može vidjeti iz tablice (27) u strukturi zasposlenosti prevladavaju osobe sa srednjom stručnom spremom (52,85%).</s><s>Zaposlenost osoba samo sa osnovnim obrazovanjem prisutna je posebice u ruralnim područjima.</s><s>Navedeno implicira izostanak odgovarajućih kvalifikacija, konkretnih znanja i vještina koje su potrebne za kvalitetu proizvodnje i poslovanja poslovnog subjekta u vremenima kada je fleksibilnost i prilagodljivost tržišnim kretanjima nužna i neminovna.</s><s>Tablica 26: Zaposlenost u poslovnim subjektima djelatnosti C31 prema veličini za 2014. mali</s>
<s>Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike Hrvatske, Nacrt, Zagreb, 2016, str. 20.</s><s>Općenito valja naglasiti da je pronalazak adekvatne radne snage vrlo rašireni problem u ovom sektoru.</s><s>Kao primjer može se navesti slučaj Drvne Industrija Klana – jednog od vodećih proizvođača namještaja (prvenstveno stolica) u RH.</s><s>Naime, poduzeće je 2015. godine raspisalo natječaj za stipendiranje jednog razreda stolara i tapetara u primorskogoranskoj županiji, na koji se prijavilo svega pet kandidata iako su, uz stipendiju, nudili i pokrivanje troškova studentskog doma, plaćenog prijevoza, školske prakse, osiguranog i plaćenog posla za vrijeme školskih praznika, kao i radni odnos nakon završetka školovanja.</s>
<s>Govoreći o zaposlenosti i strukturi radne snage u sektoru namještaja valja spomenuti anketno istraživanje koje su 2013. godine izvršili Motik i Barčić (2013).</s><s>Riječ je o anketnom istraživanju trgovačkih društava u području proizvodnje namještaja na osnovu kojeg je utvrđeno da je 57% ispitanika (od njih 77) u svojim tvrtkama za proizvodnju namještaja zapošljavalo do deset osoba, 16% ispitanika od 11 do 25 osoba, a 4% ispitanika od 26 do 50 zaposlenika.</s><s>Šest posto ispitanika zapošljavalo je između 51 i 100 osoba, a 10% njih između 101 i 250 osoba.</s><s>Da zapošljava više od 250 osoba izjasnilo se svega 6% ispitanika.</s><s>Razmatrajući spolnu strukturu ukupnog broja zaposlenih osoba na temelju 77 ispitanika, 80 % ukupno zaposlenih su bili muškarci, a samo 20% žene.</s><s>Tablica 27: Zaposleni u pravnim osobama djelatnosti C31 prema stupnju stručnog obrazovanja, stanje na datum 31. ožujka 2014. godine Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike Hrvatske, Nacrt, Zagreb, 2016, str. 23.</s><s>Nadalje, ispitanike se tražilo da se izjasne o dobnoj i obrazovnoj strukturi svojih zaposlenika, a rezultati anketiranja prikazani su u tablici broj 30 iz koje je vidljivo kako su ukupnu strukturu zaposlenika u njihovim tvrtkama u najvećoj mjeri, 65%, činile osobe do 40 godina života, odnosno osobe srednje stručne spreme (71%).</s><s>Samo 6% ukupno zaposlenog osoblja činile su osobe koje prema kategoriji obrazovanja pripadaju onima s višom stručnom spremom, a samo 1% ukupnog broja zaposlenih osoba činili su magistri i/ili doktori znanosti.</s>
<s>Izvor: A. Pirc Barčić, D. Motik, Analiza stanja tvrtki u proizvodnji namještaja u Republici Hrvatskoj 2013., Iz svega se može zaključiti da je velika većina tvrtki zapošljavala do deset djelatnika i to, u pravilu, muškaraca starosne dobi do 40 godina i srednje stručne spreme.</s><s>Analiza kretanja neto plaća po zaposlenom ukazuje na relativno niske plaće u industriji namještaja.</s><s>Prosječna mjesečna isplaćena neto plaća po zaposlenom za 2015. godinu u industriji namještaja iznosila je 3.805 kuna, što je bilo 25,9% manje od prosjeka prerađivačke industrije RH.</s><s>Prerađivačka industrija RH od 2012. do 2015. godine imala je Ukupno</s>
<s>323 trend godišnjeg porasta prosječne mjesečne isplaćene neto plaće.</s><s>Taj trend pratila je i industrija namještaja do 2014. godine da bi u 2015. došlo do neznatnog pada.</s><s>Tablica 29: Prosječna mjesečno isplaćena neto plaća po zaposlenom u djelatnosti C31 u odnosu na prerađivačku industriju RH za razdoblje od 2012. do 2015., kune DJELATNOST</s>
<s>Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike 3.2.5 Analiza strukture izvoza i glavnih izvoznih tržišta Nakon analize proizvodnje i zaposlenosti slijedi analiza strukture izvoza i glavnih izvoznih tržišta.</s>
<s>Analiza pokazatelja izvoznih performansi proizvodnje namještaja upućuje na zaključak da je vrijednost izvoza nakon razdoblja najveće krize (2009./2010) polako počela rasti te je već u 2012. gotovo dosegla predkriznu razinu iz 2008. godine.</s><s>Nakon toga, stopa rasta je sve veća iz godine u godinu.</s><s>Također je u 2013. i 2014. godini zabilježen zamjetan rast udjela u ukupnome i izvozu prerađivačke industrije.</s><s>Pokrivenost uvoza izvozom od 2010. na dalje kontinuirano raste te je u 2014. iznosila 142,7%.</s><s>Tablica 30: Pokazatelji izvoznih performansi djelatnosti C31 – Proizvodnje namještaja, u razdoblju od 2008. do 2014. godine</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Promatraju li se izvozne performanse sektora namještaja vidljivo je da su najvažniji trgovinski partner zemlje članice EU s udjelom od 87% u ukupom izvozu te 75% u ukupnom uvozu u 2015. godini.</s><s>Udio u izvozu zemalja EU27, kao i udio u uvozu, su smanjeni u promatranom razdoblju.</s><s>Od toga je 70% izvezeno u EU15 u 2015. godini, dok je istovremeno uvezeno 55% od ukupnog uvoza iz EU15 (Tablica 31).</s><s>Tablica 31: Izvoz i uvoz 94 C31 prema ekonomskim grupacijama i za razdoblje od 2014. do 2015. godine, tisuće eura</s>
<s>Izvor: Trade map, List of exporting markets for product 94: Furniture exported by Croatia in 2014 and 2015, 2016 ; Trade map, List of supplying markets for product 94: Furniture imported by Croatia in 2014.</s><s>Promatraju li se ostale ekonomske grupacije zamjećuje se da je u 2015. godini došlo do zamjetnog porasta izvoza u zemlje OPEC-a.</s><s>Promatra li se uvoz iz zemalja OPEC-a isti se smanjio su promatranom razdoblju dok je zamjetno povećan uvoz iz zemalja NAFTA-e.</s><s>Na slijedećoj slici (25) prikazano je pet glavnih izvoznih tržišta RH za sektor namještaja za razdoblje od 2001. do 2015. godine.</s>
<s>Slika 25: Pet glavnih izvoznih tržišta namještaja i njihovi udjeli u ukupnom izvozu u razdoblju od 2001. do 2015. godine, za HS kategoriju 94 Izvor: Trade Map, List of importing markets for a product 94: Furniture exported by Croatia 2011-2015, 2016.</s>
<s>Najvažnije izvozno tržište je, dakako, Njemačka koju u čitavom promatranom periodu, obilježava rast udjela u ukupnom izvozu s 18,7% u 2001. godini na čak 36,8% u 2015. godini.</s><s>Na drugom mjestu je do 2005. godine bila Italija, dok je u zadnjih pet godina to mjesto preuzela Slovačka sa 17,2% u 2015. godini.</s><s>Treće najvažnije izvozno tržište u posljednje četiri godine bila je Austrija, a prije toga na trećem mjestu su se izmjenjivale Francuska, Slovenija, Italija i Slovačka.</s><s>Budući da je riječ o gospodarski najjačim europskim ekonomijama može se utvrditi da je hrvatski izvozni namještaj kvalitetan.</s><s>Slika 26 prikazuje kretanje izvoza namještaja za pet najvažnijih izvoznih tržišta u periodu od 2011. do 2015. godine.</s><s>Njemačka je daleko najvažnije tržište u koje se izvozi namještaj, a Slovačka također bilježi znatan rast izvoza u odnosu na 2011. godinu.</s><s>Najveći pad u promatranom periodu bilježi izvoz namještaja u Italiju.</s><s>Slika 26: Pet glavnih izvoznih tržišta namještaja u razdoblju od 2011. do 2015. godine, za HS kategoriju 94</s>
<s>U Tablici 32 su prikazani trgovinski indikatori za 2015. godinu iz kojih se može iščitati da su najveću vrijednost izvoza ostvarila podkategorija sjedala (i djelova sjedala) uz pozitivnu vanjskotrgovinsku bilancu.</s><s>Navedena podkategorija je na 32. mjestu u ukupnom svjetskom izvozu.</s>
<s>Najmanju vrijednost izvoza i negativnu vanjskotrgovinsku bilancu ostvarila je podkategorija namještaja za medicinske i zubarske ordinacije, u kojoj je primjećena i najveća koncentracija.</s><s>Koncentracija se bazira na Herfindahl - Hirschman indeksu i može imati vrijednost od 0 do 1. Povećanje indeksa koncentracije znači prisustvo manjeg broja konkurenata te jačanje tržišne snage, i obrnuto.</s><s>Najmanja koncentracija od 0,14 prisutna je u podkategoriji madraca i nosača za madrace.</s><s>Tablica 32: Trgovinski indikatori RH za HS podkategorije 94, 2015.</s>
<s>Izvor: Trade Map, List of products at 4 digit level exported by Croatia in 2015, 2016.</s><s>Iz tablice 33 je vidljivo da najveću vrijednost u strukturi izvoza u cijelom promatranom razdoblju imaju sjedala i djelovi sjedala (52,8% u 2015. godini).</s><s>Najveća vrijednost izvoza ostvarena je 2014. godine kada je udio podkategorije 9401 iznosio 55%.</s><s>Najmanje u strukturi izvoza, kroz čitavo promatrano razdoblje, sudjeluje podkategorija namještaja za medicinske i zubarske ordinacije - svega 0,3% u 2015 .godini.</s><s>Tablica 33: Struktura izvoza RH za HS podkategorije 94, 2011.-2015., tisuće USD 9401</s>
<s>U nastavku rada analizirani su čimbenici konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja u Republici Hrvatskoj i to profitabilnost, dostupnost primarnih proizvoda, troškovi rada i radna snaga, investicije, istraživanje i razvoj, inovacije i dizajn te cijene.</s><s>3.3.1 Profitabilnost</s>
<s>Profitabilnost poslovanja/sektora mjeri se pokazateljima koji mjere povrat uloženog kapitala, što se smatra najvećom upravljačkom djelotvornošću.</s><s>U idućoj tablici prikazano je kretanje faktora profitabilnosti u sektoru proizvodnje namještaja u razdoblju od 2010. do 2015. godine kako bi se obuhvatili trendovi i dinamika promjena.</s>
<s>Izvor: Financijska Agencija, Financijski pokazatelji za sve poduzetnike za 2011.-2015. godinu odjeljak djelatnosti: C31 proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Ono što se odmah može zamjetiti jest da svi promatrani pokazatelji imaju pozitivan predznak tek u posljednjoj promtranoj godini iz čega se može zaključiti da sektor izlazi iz krize.</s><s>Najgore vrijednosti svih pokazatelja profitabilnosti zabilježene su 2013. godine kada je rentabilnost vlastitog kapitala, promatrana kao omjer neto dobiti i vlastitog kapitala, bila na razini od -10,76%.</s><s>U 2015. godini rentabilnost vlastitog kapitala iznosila je 2,23% što je veliki pomak u dvije godine i budi nadu u svjetlu budućnost sektora.</s><s>Slika 27: Kretanje pokazatelja profitabilnosti za C31 u razdoblju 2010. do 2015., postoci Izvor: Financijska Agencija, Financijski pokazatelji za sve poduzetnike za 2011.-2015. godinu odjeljak djelatnosti: C31 proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Osvrne li se na vrijednost pokazatelja rentabilnosti imovine, promatranog kao omjer dobiti i ukupne imovine, uočava e sličan trend, što vrijedi i za pokazatelj marže profita izračunat kao omjer dobiti i ukupnog prihoda.</s>
<s>Iz svega se može zaključiti da je ekonomska kriza svakako doprinijela smanjenju svih faktora profitabilnosti, te su svi pokazatelji tek 2015. godine ostvarili pozitivne vrijednosti Još jedan pokazatelj na temelju kojeg se mjeri profitabilnost jest bruto operativna (poslovna) stopa izračunata kao omjer bruto operativnog viška (dodana vrijednost minus troškovi osoblja) i vrijednosti prometa te na taj način pokazuje višak koji se generira iz poslovnih aktivnosti nakon što su plaćeni troškovi rada.</s><s>Tablica 35: Bruto operativna stopa za C31 i podsektore u periodu 2008.-2014., postoci C31</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Iz Tablice 35 se može vidjeti da je bruto operativna stopa bila najniža 2010. godine nakon čega dolazi do kontinuiranog rasta iz godine u godinu.</s><s>Najveća bruto operativna stopa u prosjeku se ostvaruje u podsektoru proizvodnje madraca iako je najveća zabilježena bruto operativna stopa od 40,8%, u čitavom promatranom razdoblju, ostvarena 2013. u podsektoru proizvodnje kuhinjskog namještaja.</s><s>3.3.2 Dostupnost primarnih proizvoda</s>
<s>Hrvatska raspolaže dovoljnim sirovinskim potencijalom što implicira postojanje preduvjeta za vođenje konkurentne industrijske politike drvnog sektora.</s><s>Naime, prema podacima Hrvatskih šuma (2006) ukupna površina šuma i šumskih zemljišta u Hrvatskoj iznosi 2.688.687 ha, što je gotovo 48% kopnene površine države, od čega je 2.106.917 ha (cca 79%) u vlasništvu Hrvatske, a ostatak u vlasništvu privatnih šumoposjednika (581.770 ha).</s><s>Najvećim dijelom šuma (2.018.987 ha) koje su u državnom vlasništvu gospodari poduzeće Hrvatske šume.</s><s>Nadalje, godišnji etat u šumama kojima gospodare HŠ d.o.o. iznosi u prosjeku 5,8 mil. m³.</s><s>Važećom je 'Šumskogospodarskom osnovom područja RH' utvrđeno da drvne zalihe ima 398 mil. m³ (302 mil. m³ u državnim šumama kojima gospodare HŠ d.o.o., nešto više od 78 mil. m³ u šumama privatnih šumoposjednika i 17 mil. m³ u državnim šumama kojima se koriste drugi pravni subjekti).</s><s>Godišnji prirast drvne zalihe šumama</s>
<s>razini šumskogospodarskog područja čini bukva (36%), hrast lužnjak (12%), hrast kitnjak (10%), gospodare Hrvatske šume iskoristi manje od prirasta, čime se osigurava budućnost održivog gospodarenja.</s>
<s>Kao što je već spomenuto privatne šume zauzimaju 21% od ukupne površine šuma u RH te se, sukladno tome, ne bi trebao zanemariti njihov gospodarski potencijal.</s><s>Naime, prema podacima Šumskogospodarskih osnovih područja ukupna drvna zaliha privatnih šuma iznosi iznosi 78.301.000 m³ (između 140 i 150 m³/ha), a godišnji tekući prirast 2.144.442 m³ (okvirno 4 m³/ha), dok je desetogodišnji etat propisan na 7.000.000 m³.</s><s>Međutim, navedeni potencijal teško je iskoristiti u potpunosti zbog problema usitnjenosti posjeda, nesređenih imovinsko-pravnih odnosa te nižih uzgojnih oblika na puno područja koji us posljedica lošeg gospodarenja.</s><s>Kao primjer u Strategiji razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja RH 2016-2020, istaknuta je činjenica da u RH ima cca 1,2 parcela sa 600 tisuća posjednika, što je prosječno manje od 0,5h, dok je u EU prosječna površina šumskog posjeda 13 ha.</s><s>Kako bi se potaknulo provatne šumoposjednike na kvalitetnije gospodarenje i stvaranje većih prihoda iz vlastite šume potrebna je dobra politika te poticaji iz fondova Ukoliko se osvrnemo na šumsku biomasu, ista ima ogroman potencijal i može znatno doprinjeti povećanom korištenju obnovljivih izvora energije u HR.</s><s>Prema procjeni Sveučilišta u Zagrebu Šumarskog fakulteta, trenutna ukupna raspoloživa količina drvne biomase u RH za energetske svrhe ili za industrijsku proizvodnju iznosi okvirno 3.75 mil. m³ godišnje, od čega šumski ostatak 0.75 mil. m³, ogrjevno drvo 2 mil. m³ i ostaci nastali preradom drva 1 mil. m³.</s><s>Ukupna zaliha mrtvog ležećeg drva iznosi 19 mil. m³ dok mrtvog stojećeg drva iznosi 14.3 mil. m³.</s><s>Količina drvnog ostatka nastala preradom drva ovisi o vrsti sirovine, načinu prerade, izlaznom asortimanu i kvaliteti ulazne sirovine.</s><s>Drvni ostatak u svim fazama proizvodnje iznosi cca. 47% dok u višim fazama prerade drva taj postotak u odnosu na ulaznu sirovinu iznosi do 67%.</s><s>Ako se govori samo o primarnoj i doradnoj obradi drva, postotak drvnog ostatka iznosi cca. 32% (Vlada RH, 2016).</s><s>Kako je navedeno u Nacrtu Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja RH, 2016-2020., implementacijom projekata obnovljivih izvora energije koji koriste biomasu zadovoljit će se zahtjevi Kyoto protokola, ali i dati doprinos ruralnom razvoju (budući da će se najveći dio projekata implementirati u ruralnim dijelovima).</s><s>Ono što također valja naglasiti jest činjenica da kroz veće korištenje drvne biomase biološka i ravnoteža okoliša neće biti ugrožene budući da se proces upravljanja drvom sprovodi u suglasnosti sa vrlo strogim zakonima u HR.</s><s>Trenutno najveći dio sirovine drvne biomase završi u izvozu budući da se više od 40 kamiona biomase svaki dan izvozi iz Slavonije prema Sloveniji, Austriji, Italiji i Mađarskoj.</s><s>U pogledu drvoprerađivačke industrije u RH mnoga postrojenja imaju u vidu plan za instalaciju kogeneracijskih postrojenja, prvenstveno za vlastite potrebe, sa mogućnošću prodaje viška električne energije dobavljačima.</s><s>Kako saznajemo iz Strategije šumarstva RH 2016-2030. šume su zbog velikih vrijednosti općekorisnih funkcija te s osnove direktnih koristi od proizvodnje drvne sirovine i šumske biomase, proglašene dobrom od interesa države i uživaju njezinu osobitu zaštitu.</s><s>Unutar EU ne postoji zajednička šumarska politika, ali zato postoji čitav niz mjera smjernica i direktiva iz ovog područja koje je RH obavezna implementirati u svoje zakonodavstvo i provoditi u praksi.</s>
<s>Sukladno Nacrtu Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja RH, 2016-2020, zadatak države je stoga stvoriti uvjete za uravnotežen razvoj šumskih ekosustava gdje održivo i učinkovito korištenje šuma, uvažavajući ekonomsku održivost, ekološku odgovornost i socijalnu pravednost, osigurava višenamjensku ulogu šuma i temelje za šumarstvo te cijeli lanac vrijednosti koji se temelji na šumama, uključujući djelatnosti prerade drva i proizvodnje namještaja.</s>
<s>Tablica 36: Vrijednost utrošaka sirovina i materijala za potrebe industrijske proizvodnje prema potrošnji u odjeljku C31, tisuće kuna Vrijednost utroška sirovina i materijala nabavljene na tržištu od trećih osoba</s>
<s>Izvor: M. Basarac Sertić, Proizvodni potencijal drvnog sektora: panel analiza, 2014, str. 260; Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, Statistički ljetopis Republike Hrvatske, 2011.-2015.</s><s>Nadalje, dostupnost i korištenje primarnih proizvoda možemo pratiti kroz kretanje vrijednosti utroška sirovina i materijala za potrebe industrijske proizvodnje prema potrošnji (Tablica 36).</s><s>Tako podaci pokazuju da je, u odjeljku 31, u 2004. godini ukupno utrošeno 588.075 tisuća kuna, dok je u 2014. godini taj iznos povećan za 377,7% (i iznosio je 2.221.288 tisuće kuna).</s><s>Prema podrijetlu sirovina i materijala u 2014. godini utrošeno je 4,1% (ili 90.340 tisuće kuna) vlastito proizvedenih sirovina i materijala, dok je 95,9% (ili 2.130.948 tisuće kuna) utrošenih sirovina i materijala nabavljeno na tržištu od trećih osoba, od čega 18,9% (ili 403.154 tisuća kuna) na domaćem tržištu, a 81,1 % (ili 1.727,794 tisuće kuna) na inozemnom tržištu (uvoz).</s>
<s>Zanimljivo je i dodatno promotriti kako se kretala struktura nabavljenih sirovina i materijala u navedenom desetogodišnjem periodu.</s><s>Ono što se zamjećuje jest da se u periodu od 2005. do 2007. struktura naglo promijenila u korist uvezenih sirovina i materijala.</s><s>Nakon toga, na početku krize, došlo je do zaokreta pa je tako u 2009. većina sirovima bila nabavljena na domaćem tržištu.</s><s>Nakon 2009. svake naredne godine udio sirovina i materijala nabavljenih na inozemnom tržištu se povećavao i u 2014. je dosegao rekordnu vrijednost od 81%.</s>
<s>Slika 28: Kretanje udjela sirovina i materijala za potrebe industrijske proizvodnje namještaja nabavljene na domaćem i inozemnom tržištu u razdoblju od 2004. do 2014. godine</s>
<s>Izvor:M. Basarac Sertić, Konkurentnost hrvatskog drvnog sektora, 2013, str. 67; Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, Statistički ljetopis Republike Hrvatske 2011.-2014.</s><s>Dakle, iz svega se može zaključiti da RH ima dovoljno sirovine koja je najveća komparativna prednost sektora proizvodnje namještaja.</s><s>Međutim, ono što predstavlja najveći problem jest činjenica da je važeći model opskrbe sirovine vrlo diskriminirajuć te pogoduje samo velikima.</s><s>Naime, navedeni model nije nastao kao rezultat osmišljene dugoročne državne strategije za preradu drva i proizvodnju namještaja već kao dogovor između predstavnika Hrvatskih šuma d.o.o. i Udruženja drvo-prerađivačke industrije pri HGK.</s><s>Problemi koji su prisutni odnose se na rabatnu politiku, prodaju sirovine na panju i licitacijama, selektivni terenski nadzor te utvrđene „razrede dovršenosti“.</s><s>Direktna posljednica takvog modela je prelijevanje dijela društene rente onim kupcima kojima pogoduju Hrvatske šume d.o.o. na štetu onih koji nemaju takvu privilegiju.</s><s>To je dovelo do toga da lošije posluju ne oni koji su gubitnici u tržišnom natjecanju već oni koje su HŠ d.o.o. ostavile bez sirovine.</s><s>Takvo nepostojanje tržišta drve sirovine primorava poslovne na domaćem tržištu</s>
<s>na inozemnom tržištu subjekte da se bave gotovo svim fazama obrade drva, što znatno povećava troškove te djeluje obeshrabrujuće na ulazak novih subjekata u proizvodnju namještaja (Vlada RH, 3.3.3.</s><s>Troškovi rada i radna snaga</s>
<s>Trošak radne snage jest trošak kojeg snosi poslodavac zbog angažiranja radne snage i čini ga, osim bruto plaća zaposlenih, i troškovi socijalnog i zdravstvenog osiguranja te sve ostale vrste troškova kao što su troškovi stručnog osposobljavnja, premija, regresa, otpremnina i slično.</s><s>Kretanje navedenih troškova vrlo je koristan podatak jer ako troškovi rada rastu brže nego proizvodnost rada, stvaraju se troškovni pritisci na rast cijena, a ako rast cijena nije moguć stvaraju se pritisci na smanjivanje troškova, odnosno smanjivanja broj radnika što dovodi do problema nezaposlenosti.</s><s>Također, troškovi rada su bitni za investitore koji će radije investirati u područje sa nižim troškovima rada i većom proizvodnosti.</s><s>Cijena rada je element koji posebnu važnost ima u radno intenzivnim industrijama u kojima je češto prisutan nizak stupanj tehnologije.</s><s>Kao jedan od temelja djelatnosti proizvodnje namještaja ističe se upravo generiranje zaposlenosti smanjenjem troškova rada ili povećanjem proizvodnosti rada, pri čemu proizvodnost rada predstavlja omjer dodane vrijednosti i zaposlenosti.</s><s>Na taj način preciznije se može iskazati konkurentnost nego da se promatra pojedinačno kretanje dodane vrijednosti i zaposlenosti.</s>
<s>Slika 29: Kretanje indeksa proizvodnosti rada u odjeljku C31 u razdoblju 2009.-2014.</s><s>Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2009.2014. godinu odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja, 2016. 100</s>
<s>Na Slici 29 prikazano je kretanje indeksa proizvodnosti rada u periodu od 2009. do 2014. godine te se može vidjeti da je proizvodnost rada bila najniža u 2012. godini što je povezano sa rastom nezaposlenosti, a ne rastom industrijske proizvodnje.</s><s>U idućoj tablici (37) su prikazani troškovi osoblja koji predstavljaju nadoknade koje su obračunate i plative zaposlenicima od strane poslodavca u zamjenu za obavljen rad, a sastoje se od nadnica i plaća te troškova socijalnog osiguranja.</s><s>Tablica 37: Kretanje troškova osoblja u C31 i podesktorima, 2008.-2014., tisuće kuna C3101</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Ono što se može zamijetiti jest da su se u promatranom periodu troškovi osoblja u sektoru namještaja kontinuirano smanjivali, pa su tako u 2014. godini bili 23,6% niži u odnosu na 2008. godinu.</s><s>Najviše su se smanjili (gotovo dvostruko) troškovi osoblja u podsektoru proizvodnje namještaja za poslovne i prodajne prostore, dok je rast troškova osoblja zabilježen u proizvodnji madraca.</s>
<s>Kretanje prosječnih mjesečnih neto plaća po zaposlenom u razdoblju od 2010. do 2015. godine prikazano je u slijedećoj tablici.</s><s>Tablica 38: Prosječna mjesečna neto plaća po zaposlenom, 2010.-2015., kune C31 Proizvodnja namještaja</s>
<s>Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.2015. godinu odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Prosječna mjesečna neto plaća po zaposlenom u sektoru proizvodnje namještaja znatno je niža od prosjeka prerađivačke inustrije, koji je u 2015. iznosio 5.016 kn, iako pokazuje tendenciju rasta u promatranom razdoblju.</s><s>Najveće prosječne mjesečne neto plaće ostvaruju se u podsektoru proizvodnje kuhinjskog namještaja, a najmanje u podsektoru proizvodnje namještaja za poslovne i prodajne prostore.</s>
<s>Promatraju li se plaće prema stupnju stručne spreme dolazi se do podataka da su neto plaće visokoobrazovanih zaposlenika u sektoru proiuvodnje namještaja 35% niže od plaća isplaćenih zaposlenima u prerađivačkoj industriji (Basarac Sertić, 2013.) Zbog toga je industrija proizvodnje namještaja neatraktivna za zapošljavanje.</s><s>3.3.4 Investicijska aktivnost</s>
<s>Do sredine 1990.-tih proizvodnja namještaja Republike Hrvatske bila je konkurentna aktivnost na europskom tržištu da bi nakon 1994. godine počela gubiti svoj tržišni udio koji ni danas još nije vraćen.</s><s>Prema istraživanjima (Ojurović, Moro, Šegotić, Grladinović & Oblak, 2013) problem konkurentnosti određenog gospodarstva svodi se upravo na problem kvalitete i učinkovitosti investicijskih ulaganja gospodarskih subjekata.</s><s>U idućoj tablici prikazano je kretanje bruto investicija u materijalnu imovinu koje obuhvaćaju sve ostvarene investicije u novu i rabljenu materijalnu imovinu u izvještajnom razdoblju, čiji je vijek uporabe dulji od jedne godine, uključujući neproizvedenu materijalnu imovinu kao što je zemljište.</s><s>U promatranom razdoblju prisutan je trend smanjenja bruto investicija u dugotrajnu imovinu na razini sektora, pa je tako 2014. vrijednost bruto investicija bila 45% niža u odnosu na 2008. godinu.</s><s>Promatra li se po podsektorima u podsektoru proizvodnje madraca zabilježen je rast bruto investicija u promatranom periodu, dok je najveći pad ostvaren u podsektoru proizvodnje ostalog namještaja.</s><s>Tablica 39: Bruto investicije u materijalnu imovinu, 2008.-2014, tisuće kuna Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Promatraju li se bruto investicije u postojeće zgrade i druge građevine iste su vrlo skromne u promatranom periodu.</s><s>Kod proizvodnje madraca i kuhinjskog namještaja gotovo da ne postoje investicije u postojeće zgrade.</s>
<s>Napomena: „z“ – podatak radi povjerljivosti nije objavljen; „-“ nema pojave Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Kada je riječ o bruto investicijama u zemljište može se zamjetiti da je u 2013. i 2014. došlo do porasta istih u sektoru kao cjelini kao i svim podsektorima proizvodnje namještaja, što predstavlja pozitivan pomak.</s>
<s>Napomena: „z“ – podatak radi povjerljivosti nije objavljen; „-“ nema pojave Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Bruto investicije u strojeve i opremu predstavljaju najveću stavku investicija u sektoru proizvodnje namještaja.</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>U promatranom razdoblju najviše je investirano u podsektor proizvodnje madraca te sektor proIzvodnje kuhinjskog namještaja u kojima je vrijednost bruto investicija u promatranom periodu gotovo udvostručena.</s><s>Najzamjetniji pad bruto investicija u strojeve i opremu uočen je u podsektoru proizvodnje namještaja za poslovne i prodajne prostore.</s><s>Promatra li se stopa investiranja (gledana kao omjer investicija i dodane vrijednosti) kretanja u posljednjem petogodišnjem razdoblju (Slika 30) pokazuju da je najveća vrijednost (22,9) zabilježena 2008. da bi nakon toga, u narednim godinama, došlo do zamjetnog pada pa se stopa tek 2014. približila onoj u početnoj godini promatranja.</s><s>Slika 30: Stopa investiranja u C31, 2009.-2014.</s><s>Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.-2015. godinu, odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja , 2016.</s><s>Unatoč kvalitetnoj drvnoj građi Hrvatska je dosada zabilježila relativno nisku razinu stranih ulaganja u sektor proizvodnje namještaja.</s><s>Potencijal za realizaciju izravnih stranih ulaganja postoji pogotovo za otvaranje ili kupnju već postojećih tvrtki koje bi se orijentirale većinom na proizvodnju masivnog namještaja, odnosno stolica i sjedalica te stolova i komoda.</s><s>Uzmu li se u obzir komparativne prednosti glavnih konkurenata najveći potencijal za realizaciju stranih ulaganja vidi se u proizvodnji u malim serijama visokokvalitetnog pločastog namještaja, odnosno za ulaganja u proizvodnju visoko kvalitetnog namještaja po mjeri, čime bi do izražaja došla kvaliteta domaće drvne sirovine.</s><s>Također postoje mogućnosti i za ulaganje u pogone za primarnu obradu drva odnosno u pilane i sušione velikih kapaciteta.</s><s>Rast međunarodne potražnje i konkurencije mogao bi u budućnosti dovesti do rasta interesa stranih tvrtki za ulaganje u Hrvatsku.</s><s>Mogućnosti za ulaganja u Hrvatsku nisu ograničene samo na tvrtke koje su direktni proizvođači namještaja, već postoji i perspektiva ulaganja u tvrtke koje sudjeluju u dobavljačkom lancu.</s><s>To se prije svega odnosi na otvaranje pilana velikih kapaciteta, koje bi osim domaćih proizvođača namještaja mogle opskrbljivati i proizvođače u susjednim zemljama, pogotovo u Italiji.</s><s>Trenutno se većina primarne obrade drva u Hrvatskoj odnosi na male pilane koje kvalitetom te cijenom obrade teško mogu biti međunarodno konkurentni.</s><s>Također postoji i određeni potencijal za ulaganja u tvrtke koje proizvode okove, kvake te 2008</s>
<s>2014 ostale metalne dijelove koji se koriste prilikom proizvodnje namještaja, obzirom da je trenutno broj navedenih proizvođača u Hrvatskoj zanemariv.</s><s>3.3.5 Istraživanje i razvoj, inovacije i dizajn Industrija namještaja se smatra „pomodarskom“ industrijom te je kao takva predmet stalnih promjena iz razloga što mora udovoljavati potrebama i ukusima potrošača.</s><s>Zbog toga je, u proizvodnji namještaja nužno kontinuirano pratiti trendove i ulagati u istraživanje i razvoj.</s><s>Navedeno je dodatno potencirano porastom globalizacije i digitalizacije.</s><s>Međutim, ulaganja u istraživanje i dizajn povlače dodatne potrebe za financijskim sredstvima što predstavlja problem u sektoru proizvodnje namještaja u kojem prevladavaju mala poduzeća koja nemaju dovoljno financijskih sredstava.</s><s>Ulaganja u istraživanje i dizajn kao i istraživanje naprednih tehnologija rezultira stvaranjem radnih mjesta koja su tehnološki zahtjevnija i koja zahtjevaju višu razinu znanja i sposobnosti što dovodi do toga da sektor postaje privlačniji i mlađim generacijama.</s><s>Kako navode Pirc Barčić i Motik (2013) četiri su glavne sastavnice proizvodne snage industrije namještaja: inovacije, isporuka, fleksibilnost i vrijednost (cijena).</s><s>Ipak, od svih navedenih inovacija je označena kao glavni i najvažniji ključ uspjeha proizvođača namještaja.</s><s>Međutim, tvtke koje proizvode namještaj u RH vrlo često nemaju definirane sustavne programe i strategije s jasno razrađenim koracima, tj. voditelji i menadžeri ne znaju kako realizirati inovativne ideje i povećati inovativnost.</s><s>Da bi se inovacija učinila temeljem određene organizacijske jedinice/gospodarskog subjekta, vještine i aktivnosti vezane za inovacije treba prakticirati kontinuirano.</s><s>Na taj se način određenom gospodarskom subjektu može omogućiti prinos u korist stvaranja povjerenja, najnovijih vještina i informacija na područjima tehnologija i poslovanja, što će u konačnici rezltirati time da gospodarski subjekt postati inovativniji, a samim time i uspješniji u razvoju novih ili poboljšanju postojećih proizvoda, procesa i/ili poslovanja.</s><s>Budući da u industriji proizvodnje namještaja, prevladavaju tehnologije niske složenosti, pretežno razvijene od dobavljača, a potom preuzete i prilagođene za vlastito poslovanje, što industriju čini iznimno osjetljivom.</s><s>Zbog toga se, kako bi zadržali svoj položaj na domaćem i međunarodnom tržištu gospodarski subjekti unutar sektora proizvodnje namještaja sve više usmjeravaju na poduzimanje inovativnih aktivnosti koje će ih, ili koje bi ih mogle, dovesti do poboljšanja postojećih i/ili razvoja novih proizvoda, procesa i/ili poslovanja – inovacija (Pirc Barčić & Motik, 2013).</s><s>Postoji jasna veza između informacijske tehnologije i inovacija te je činjenica da ulaganje u informacijsko-komunikacijsku tehnologiju i primjena računalnih aplikacija utječu na inovativnost poslovnog subjekta.</s><s>Tvrtkama koje su inovativnije tržišni se udio povećava, dok će istodobno neuspjeh tvrtke na tržištu biti poticaj za potragu za inovacijom.</s><s>Tvrtke koje svoj napredak temelje na inovativnosti imaju ujedno preduvjet da tendencija njihovih izvoznih vrijednosti bude veća.</s><s>U prirodi inovativnih aktivnosti jest da su vrlo često riskantne, s mnogobrojnim neizvjesnim troškovima realizacije ideja u potencijalni proizvod, proces i/ili poslovanje i rizičnim konačnim uspješnim poslovnim rezultatom.</s><s>Gospodarski subjekti koji ostvaruju bliske i dobre odnose s kupcima, dobavljačima i istraživačkim institucijama te razvijaju zdrave konkurentske odnose sa svojim konkurentima imaju veću vjerojatnost za razvoj inovacija proizvoda, procesa i/ili poslovanja (Pirc Barčić & Motik, 2013).</s>
<s>Proizvođači namještaja u RH nisu specijalizirani već proizvode gotovo sve proizvode od piljene građe pa do finalnog proizvoda što rezultira visokim troškovima i činjenicom da tvrtke nisu fleksibilne i teško se prilagođavaju promjenama na tržištu.</s><s>Istovremeno proizvodni pogoni su tehnološki zastarjeli i nedovoljno tehnološki premljeni.</s><s>Stoga bi se tvrtke trebale specijalizirati za pojedinu fazu proizvodnje što bi dovelo do unapređenja proizvodnje i smanjenja troškova, te povećanja financijskih sredstava za istraživanje i razvoj.</s>
<s>Nepostojanje istraživanja i razvoja u cilju stvaranja novih proizvoda velika je slabost hrvatske industrije namještaja.</s><s>Po nekim pokazateljima čak 65% tvrtki u Hrvatskoj koje se bave proizvodnjom namještaja ne posjeduje odjel za razvoj proizvoda, a čak 55% njih ne koristi usluge dizajnera uopće.</s><s>Također, u suradnji dizajnera i proizvođača nastaju poteškoće jer se idejna rješenja ne mogu realizirati u praksi.</s><s>Budući da je potražnja za namještajem danas determinirana dizajnom, neulaganje u razvoj proizvoda onemogućava zadržavanje postojećih i ulazak na nova tržišta.</s><s>Problem je i zanemarivanje upravljanja kvalitetom proizvoda u domaćoj proizvodnji, a svega mali broj tvrtki posjeduje međunarodne certifikate (Vlahinić Dizdarević & Uršić, 2010).</s><s>Tablica 43: Izdaci poduzeća za istraživanje i razvoj, 2008.-2013., milijuni eura Belgija</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Iz tablice 43 se vidi da su ulaganja u sektoru proizvodnje namještaja u RH u promatranom razdoblju na daleko najnižoj razini u odnosu na sve ostale europske zemlje što ide u prilog svemu gore navedenome.</s><s>Kao što se vidi ulaganja u istraživanje i razvoj u sektrou proizvodnje namještaja su veoma simbolična, a ista bi trebala biti vrlo važan element u jačanju konkurentnosti.</s>
<s>Industrija namještaja RH usko surađuje i izmjenjuje znanja o inovacijama sa ostalim centralno europskim zemljama posebice sa Italijom, ali puno se surađuje i sa Austrijom i Njemačkom.</s><s>Važnost takvih procesa prepoznata je na strateškom nivou te je sada potrebno uspostaviti bližu kooperaciju sa njihovim službenim tijelima kako bi se nastavio proces transfera know-how-a (Ministarstvo poduzetništva i obrta, Ministarstvo gospodarstva, Vlada Republike Hrvatske , 2013).</s>
<s>Vrlo je bitna i interakcija između akademske zajenice i same industrije koja trenutno nije na zavidnoj razini te nema puno razvijenih inovativnih proizvoda na akademskoj razini.</s><s>Do sada nije niti postojao interes akademske zajednice za proaktivnijim uključivanjem u proces komercijalizacije novih proizvoda.</s><s>Hrvatski namještaj je relativno prepoznat po kvaliteti materijala i izrade, ali nažalost većina proizvoda se prodaje pod tuđim 'brendom', pri čemu je potpuno zanemarena vrijednost visokokvalitetne sirovine kao što je slavonski hrast.</s><s>Konkuriranje na tržištu prvenstveno niskom cijenom sirovine i radne snage dovodi do stagnacije u proizvodnji i izvozu namještaja na jedinstveno tržište EU i u treće zemlje, što rezultira i smanjenjem broja zaposlenih (Vlada RH, 2016).</s>
<s>Dizajn igra vrlo važnu ulogu kod odluke o kupnji namještaja iz razloga što je kupcima vrlo bitno kako namještaj izgleda, je li udoban, praktičan, multifunkcionalan.</s><s>Zbog toga je vrlo bizno istaknuti da bi se hrvatski proizvođači namještaja upravo dizajnom mogli diferencirati od ostalih i povećati svoju konkurentnost u odnosu na jeftin uvozni namještaj.</s><s>Jedan od načina na koji proizvođači namještaja mogu staviti naglasak na dizajn jest da uspostave suradnju sa dobro poznatim dizajnerima koji se mogu uključiti u razvoj proizvoda te se nakon toga dizajnerovo ime i reputacija mogu koristiti kao brend.</s><s>Još se u Strategiji razvoja dizajna 2010.-2012. navodilo da hrvatski prouzvođači namještaja na globalnoj razini ne mogu biti konkurentni cijenom, ali zato mogu kreativnošću, inovativnošću i proizvodima veće dodane vrijednosti.</s><s>Stoga se upravo dizajn ističe kao jedan od ključnih čimbenika jačanja konkurentnosti.</s><s>Hrvatski dizajn namještaja trebao bi biti usmjeren na lokalnim posebnostima i prednostima odnosno osvještenom korištenju kulturoloških, društvenih, industrijskih i sirovinskih potencijala RH.</s><s>Kako se navodi u Nacrtu strategije prerade drva i proizvodnje namještaja, 2016-2020. posljednjih godina je kod nekih proizvođača postignut značajan napredak na polju uporabe vlastitog dizajna i izgradnje 'brenda', međutim, taj napredak još uvijek nije dovoljan.</s><s>Krizne točke primjene dizajna u proizvodnji namještaja RH sukladno Nacrtu strategije su  većina proizvođača nije uspjela ostvariti kvalitetnu suradnju s produkt dizajnerima, uglavnom iz razloga njihovog međusobnog nerazumijevanja;  vlastiti razvoj proizvoda i suradnju s produkt dizajnerima uglavnom ostvaruju manji proizvođači dok su pojedini veliki proizvođači ukinuli svoje razvojne odjele, ili ih nisu niti imali;</s>
<s> nerazumijevanje uloge i mehanizama dizajna;  neuključenost dizajna u sustav upravljanja, odlučivanja, razvoja i komunikacija;  nepoznavanje procesa razvoja i tržišne promocije proizvoda čija se dodana vrijednost temelji na dizajnu;</s>
<s>Cijene namještaja ovise o marži koju proizvođač dodaje proizvodnim troškovina koji su rezultat trendova kretanja cijena sirovina, troškova rada i energije.</s><s>Pored navedenog na cijene utječu tržišna kretanja.</s>
<s>Izvor: Eurostat, Annual detailed enterprise statistics for industry (NACE Rev.2, B-E), 2016.</s><s>Promatra li se trend kretanja proizvođačkih cijena u industriji namještaja u posljednjem desetljeću uočava se da su cijene rasle do početka krize da bi nakon 2011. padale iz godine u godinu.</s><s>Slična je situacija sa cijenama u prerađivačkoj industriji kao cjelini.</s><s>Analizom indeksa proizvođačkih cijena za razdoblje od 2006. do 2015. godine može se zaključiti da su indeksi cijena proizvodnje namještaja naglo porasli s početkom svjetske gospodarske krize, da bi od 2010. nadalje konstantno padali te su cijene 2015. bile na istom nivou kao 2007. godine (Slika 31).</s>
<s>Slika 31: Kretanje indeksa cijena sektora namještaja, 2006-2015.</s><s>Izvor: Financijska Agencija, Osnovni financijski rezultati poslovanja poduzetnika po djelatnostima za 2010.-2015. godinu, odjeljak djelatnosti: 31 Proizvodnja namještaja, 2016.</s><s>Općenito, cijene drvnih proizvoda, pa tako i namještaja od drva, determinirane su ponudom i potražnjom na domaćem i međunarodnom tržištu.</s><s>Potražnja za drvnom sirovinom odnosno za primarnim drvnim proizvodima izvedena je iz potražnje za finalnim proizvodima.</s><s>Pri tome su ključni krajnji potrošači – građevina, stolarija, brodogradnja, ambalaža te industrijska upotreba drva.</s><s>S druge strane, ponuda drvnih proizvoda ovisi o upravljanju šumskim resursima, odnosno o relativno fiksnim i varijabilnim faktorima.</s><s>Fiksni faktori obuhvaćaju zemljište, prirast (količine), te starost.</s><s>Varijabilni faktori uključuju metode regeneriranja i sadnju.</s><s>Konačno, cijene po kojima proizvođači opskrbljuju tržište ovise o dostupnosti drvnih proizvoda, troškovima inputa, oporezivanju, troškovima transporta, skladištenja i rukovanja, te o tečajnim fluktuacijama (Basarac & Vučković, 2011).</s>
<s>Na sektor proizvodnje namještaja u RH veoma utječe kretanje cijena drveta kao jednog od ključnih elemenata kalkulacije profita drvoprerađivača.</s><s>Međutim, tu je prisutan veliki problem koji leži u činjenici da cijene drva određuje Ministarstvo gospodarstva neovisno o kretanjima na tržištu (ponudi/potražnji).</s><s>Tako centralizirani pristup, u kojem cijene drveta određuje Ministarstvo gospodarstva bez obzira na kretanja na tržištu ili ponudu/potražnju ima značajan utjecaj na konkurentnost i uspješnost industrije te na sposobnost Hrvatskih šuma d.o.o., da uskladi ponudu s potražnjom.</s><s>Direktna posljedica ovakvog modela je prelijevanje dijela društvene rente onim kupcima kojima pogoduju HŠ d.o.o. na štetu onih koji nemaju takvu privilegiju.</s><s>Zbog ovakve diskriminacije lošije posluju i s tržišta nestaju oni koje su HŠ d.o.o. ostavile bez sirovine, a ne oni koji su gubitnici u tržišnom natjecanju.</s><s>Indirektna posljedica proklamiranog načela da sirovinu trebaju dobiti prije svega 'finalisti' prisiljava 'pilanare' da ulažu u finalnu proizvodnju.</s><s>Ovo uzrokuje deformiranu proizvodnu strukturu u preradi drva i proizvodnji namještaja koju karakterizira vertikalna integracija unutar poslovnog subjekta, slična kombinatskom tipu iz planske privrede.</s><s>Nepostojanje tržišta drvne sirovine te primarno obrađene drvne građe u 100</s>
<s>RH, primorava poslovne subjekte da se bave gotovo svim fazama obrade drva, što uključuje i povećano ulaganje i visoke fiksne troškove, koji djeluju obeshrabrujuće na ulazak novih subjekata u proizvodnju namještaja (Vlada RH, 2016).</s><s>Stoga je jedan od ciljeva Strategije prerade drva i proizvodnje namješta RH 2016-2020. upravo ukidanje državne kontrole cijena drvnih sortimenata te razvoj sustava prodaje drva prilagođenog potrebama slobodnog tržišta i domaće industrije.</s><s>Novi model prodaje drvne sirovine trebao bi se, prema navedenoj Strategiji, bazirati na načelu: „drvni resurs mora biti u funkciji novostvorene vrijednosti u preradi drva i proizvodnji namještaja, što će rezultirati većom preradom sirovine u domaćim pogonima; rastom stupnja finalizacije; razvojem proizvodnih kooperacija kao oblika finalne proizvodnje; obnovom i razvojem tradicijskih obrta kao oblika finalizacije; razvojem domaćeg tržišta poluproizvoda; i porastom investicijskih ulaganja u nove tehnologije te nove i inovativne proizvode“.</s>
<s>Klasteri su se, kao organizacijska struktura, u Europi pojavili devedesetih godina prošlog stoljeća, a njihov razvoj iniciran je djelima Micahela Portera prema kojemu su to „geografske koncentracije međusobno povezanih kompanija i institucija koje djeluju na određenom polju te obuhvaćaju, npr., dobavljače specijaliziranih inputa kao što su dijelovi, oprema, usluge, i ponuđače specijalizirane infrastrukture i dr., često se protežu i na distribucijske kanale i potrošače, te bočno prema proizvođačima komplementarnih proizvpoda i poduzeća s povezanim vještinama, tehnologijama ili zajedničkim inputima“ U Strategiji pametne specijalizacije RH 2016.-2020. (Vlada RH, 2016) navodi se da je klaster „pravni subjekt, geografska koncentracija međusobno povezanih poduzeća, specijaliziranih dobavljača, pružatelja usluga, tvrtki u povezanim industrijama i povezanih ustanova u područjima u kojima subjekti međusobno kokuriraju, ali i surađuju“, dok je klaster konkurentnosti „neprofitna organizacija koja djeluje unutar sektora od strateške važnosti za razvoj Republike Hrvatske, a koja povezuje privatne, znanstveno-istraživačke i javne ustanove (trostruka spirala).</s><s>Klasteri konkurentnosti koriste se kao instrument za jačanje sektorske konkurentnosti, učinkovitu uporabu fondova i programa EU-a, internacionalizaciju i među-sektorsko umrežavanje, lobiranje, promidžbu sektora i brendiranje, te za ciljano privlačenje ulaganja i stvaranje nove vrijednosti dodane na razini Sukladno navedenome, povezivanje u klaster može značajno utjecati na povećanje konkurentnosti gospodarskih subjekata i to na način da se povećava njihova proizvodnost, kapaciteti te potiče širenje poslovanja.</s><s>Udruživanjem u klaster poboljšava se produktivnost zbog boljeg pristupa dobavljačima, vještinama i informaciji te se pridaje veća važnost inovacijama.</s><s>Članice pojedinog klastera imaju bolji pristup ljudskim potencijalima, dobavljačima,</s>
<s>aktivnostim, institucijama i javnom dobru.</s><s>Klasterima se mogu vezivati i poduzeća iz različitih država te na taj način prenositi korisna znaja i iskustva.</s><s>U Hrvatskoj drvoprerađivačkoj industriji prevladavaju regionalni klasteri iz razloga što svaka regija sadrži neke specifičnosti, pa su poduzeća iz regije puno bliskija u načinu razmišljanja, koriste neku zajedničku tehnologiju ili znanja.</s><s>Najznačajniji regionalni klasteri su Viridis (Virovitica), Drvni klaster d.o.o.</s><s>Varaždin, Zadruga slavonski hrast Vinkovci, klaster Drvo-namještaj, klaster Hrvatski interijeri d.o.o., klaster vukovarskosrijemske županije.</s><s>Klasteri, kao što je u definiciji navedeno, ne okupljaju samo tvrtke već i financijske institucije, sveučilišta, znanstveno-istraživačke institucije te različita državna tijela.</s><s>Također, u klaster se mogu povezivati tvrtke konkuretni, ali i tvrtke partneri koje djeluju na razini kupac-dobavljač.</s>
<s>Početna faza razvoja drvnog klastera u RH započela je 2003. godine, financirala ga je Američka agencija za međunarodni razvoj- USAID, a udruživao je 32 poduzeća te 12 institucija.</s><s>Klaster je vrlo brzo izdao svoju stategiju čiji ciljevi su bili povećanje izvoza finalnih proizvoda hrvatske drvne industrije za 20 puta i stvaranje 40000 radnih mjesta u drvnoj industriji u sljedećih sedam godina (Klinžić, 2011).</s><s>No, navedena strategija nije u potpunosti zaživjela te njeni ciljevi nisu ostvareni, posebno ne onaj o povećanju radnih mjesta, dapače, dogodilo se upravo suprotno.</s><s>Nakon toga osnovano je još nekoliko regionalnih drvnih klastera no njihov je problem taj što su veoma fragmentirani i mali (po broju tvrtki i zaposlenih) pa im je mogućnost za probijanje na veliko EU tržište otežana.</s><s>Jedan od glavnih problema je bio taj da model klastera u drvnom sektoru nije bio prepoznat kao model dugoročne strateške vizije razvoja, te nije imao odgovarajuću organizacijsku strukturu.</s><s>Naime, klaster, da bi bio smisleno organiziran i ustrojen mora biti formiran iz potrebe i dobrovoljno i mora imati menadžera koji će upravljati klasterom i klasterskim projektima.</s><s>Još jedan problem leži u činjenici da je u HR prisutan naslijeđeni način razmišljanja iz prethodnih sustava u kojem je Vlada odlučivala i osiguravala uvjete, izrađivala planove po principu „odozgo prema dolje“.</s><s>Sustavniji razvoj klastera započeo je 2011. godine kada je usvojena Strategija za razvoj klastera, Od strane ministarstva gospodarstva, koja je sadržavala nove ciljeve od kojih su najznačajniji jačanje klastera i njenih članica, internacionalizacija poslovanja i rast izvoza, efikasno korištenje sredstava iz EU Fondova (Kersan Škabić, 2014, str.65).</s><s>Deset godina nakon što je osnovan prvi drvni klaster – 2013. osnovan je Hrvatski klaster konkurentnosti drvo-prerađivačkog sektora koji obuhvaća čitavo područje Republike Hrvatske, a obuhvaća gospodarstvenike, znanstvene i institucije javnog sektora.</s><s>Članovi klastera konkurentnosti žele implementirati nova, na znanju bazirana razvojna rješenja i ojačati pozicije drvoprerađivačkog sektora razvojem novih «smart» proizvoda kojima će biti konkurentni na svjetskom tržištu (Podrška razvoju klastera).</s><s>Navedeni klaster konkurentnosti trebao bi dodatno ojačati veze sa EU klasterima i omogućiti hrvatskoj drvnoj industriji da se probije na zahtjevnom europskom tržištu .</s><s>Promatraju li se klasteri na razini EU može se zamjetiti da isti okupljaju mnogo veći broj poduzeća te da su specijaliziraniji u odnosu na klastere u RH koji se bave širom skupinom proizvoda.</s><s>Velika većina drvih klastera EU nalazi se u Italiji i to su upravno klasteri u segmentu proizvodnje namještaja.</s><s>Tako klaster namještaja Livenza koji djeluje u regiji Friuli Venezia Giulia i Venetu zapošljava oko 35% ukupno zaposlenih osoba talijanskoj u prerađivačkoj industriji (Kersan-Škabić, 2014).</s><s>Ovaj klaster nalazi se vrlo blizu Hrvatske tako da bi hrvatski klasteri mogli pronaći način za uspostavljanje suradnje sa njima i iskoristiti njihova znanja i iskustva.</s>
<s>Na razini Italije postoji i klastersko udruženje (La Federazione dei Distretti Italiani) koji okuplja sve klastere u prerađivačkoj industriji – 50-ak klastera, 75000 tvrtki i 489 000 zaposlenika (Kersan-Škabić, 2014).</s><s>Glavna svrha tog udruženja je poticati dijalog između poslovnih mreža i lanaca opskrbe u različitim klasterima koristeći regoionalne procedure.</s><s>Glavni je cilj poticati suradnju sa tvorcima industrijske poltike na razini zajednice kao i na nacionalnoj razini, kao i stvaranje međunarodnih veza sa ostalim klasterima i ekonomskim organizacijama kako bi se promovirao ekonomski, financijski i tehnološki razvoj te podigla svijest o raširenoj potrebi za politikama razvoja lokalnih mreža i sustava.</s><s>Talijanski klasteri su jako dobar primjer kako male tvrtke mogu surađivati i uspjeti na tržištu na kojem je prisutna rastuća konkurencija iz Kine i ostalih zemalja jugoistočne Azije, te bi njihov primjer svakako trebali slijediti i hrvatski klasteri.</s><s>3.5 Položaj sektora proizvodnje namještaja u sklopu industrijske strategije razvoja Hrvatske 2014.-2020. godine U siječnju 2014. godine Ministarstvo gospodarstva Republike Hrvatske objavilo je Industrijsku strategiju Republike Hrvatske 2014. - 2020. čiji je cilj repozicioniranje identificiranih strateških djelatnosti na globalnome lancu vrijednosti prema razvoju aktivnosti koje stvaraju dodanu vrijednost.</s><s>Međutim, prije same strategije neki strateški dokumenti već su usvojeni.</s><s>Tako je, s ciljem povećanja doprinosa nacionalnome gospodarstvu održivim gospodarenjem, korištenjem i sveobuhvatnom zaštitom šumskih resursa, Vlada Republike Hrvatske u srpnju 2003. godine, donijela Nacionalnu šumarsku politiku i strategiju, čiji je cilj bio razviti i održavati fleksibilnu drvnu industriju konkurentnu na međunarodnome tržištu i sposobnu za optimalno korištenje sortimenata.</s><s>Zatim je, u kolovozu 2004. godine, pokrenuto formiranje zasebne Strategije razvoja industrijske prerade drva i papira, u kojoj su predložene mjere i instrumenti (odnosi sa šumarstvom, cijena energenata, ekološke mjere, funkcioniranje investicijskih fondova, zakonska regulativa) za oblikovanje pretpostavki (definiranje finalnoga proizvoda, tržište, marketing, dizajn, razvoj proizvoda, brand, kvaliteta, kadrovi, sustav obrazovanja i organizacija sektora), s ciljem poticanja izvoza i visokoga stupnja finalizacije proizvoda od drva, revitalizacije, zadržavanja i povećanja konkurentnosti drvnoga sektora.</s><s>Međutim, radi konkretne primjene i operacionalizacije same Strategije, nastao je dokument pod nazivom Operativni program razvoja industrijske prerade drva Republike Hrvatske 2006. – 2010.</s><s>Nadalje je Ministarstvo regionalnog razvoja, šumarstva i vodnog gospodarstva 2010. godini kao nastavak rada i aktivne uloge države u razvoju predmetnih djelatnosti izradio strateški dokument određenja proizvođača prema dizajnu namještaja pod nazivom Strategija razvoja dizajna namještaja 2010. - 2012.</s><s>U 2011. godini izrađen je i novi Operativni program razvoja industrijske prerade drva i proizvodnje namještaja 2011. - 2014., kao nastavak prethodnoga, u okviru kojega su sadržane mjere povećanja konkurentnosti kao odraz općih smjernica Europske komisije za dodjelu horizontalnih državnih potpora (Basarac Sertić, 2013).</s><s>Dokument pod nazivom Strateške smjernice za razvoj drvno-prerađivačkog sektora 2013. 2020. donesen je od strane Ministarstva gospodarstva Republike Hrvatske i Klastera konkurentnosti drvno-prerađivačkog sektora osnovanoga u siječnju 2013. godine.</s><s>Glavni strateški cilj ovoga dokumenta je potaknuti gospodarski rast i konkurentnost drvnoprerađivačkoga sektora kroz istraživanje, tehnološki razvoj i primjenu inovacija i novih tehnologija te povećanje priljeva investicija.</s><s>U Industrijskoj strategiji RH 2014-2020. (Ministarstvo gospodarstva, 2014) djelatnost proizvodnje namještaja svrstana je u skupinu „pokretača“ što znači da je riječ o velikoj izvozno orijentiranoj poddjelatnosti koja ostvaruje pozitivan EBITDA i zapošljava značajan broj zaposlenih.</s><s>Od iste se očekuje da ostvaruje veće stope rasta i zapošljavanja od kretanja BDP-a, odnosno preko 5%, koji se će se temeljiti prvenstveno na povećanju izvoza.</s>
<s>Kako se navodi u strategiji potencijal rasta djelatnosti proizvodnje namještaja se ogleda u visokom izvoznom potencijalu i niskoj uvoznoj ovisnosti.</s><s>Međutim, prodor stranih maloprodajnih lanaca na hrvatsko tržište, nespecijaliziranost proizvođača, veliki logistički troškovi, neadekvatni kanali distribucije, nepraćenje trendova, siva ekonomija, zanemarivo ulaganje u razvoj proizvoda te slaba tehnološka opremljenost glavni su problemi ove industrijske djelatnosti .</s>
<s>Tako, u sklopu iste strategije, proizvodnja namještaja nije svrstana u industrijske djelatnosti koje imaju najveći potencijal, već je istaknuta kao djelatnost sa naglašenom strateškom ulogom koja svoj položaj važne industrijske djelatnosti temelji na dostatnoj raspoloživosti i visokoj kvaliteti prirodnih resursa.</s><s>Istovremeno, djelatnost proizvodnje namještaja još uvijek nije u dovoljnoj mjeri iskoristila specifičnu konkurentsku prednost u kvalitetnoj sirovinskoj bazi te joj predstoji repozicioniranje u globalnom vrijednosnom lancu s mjesta proizvođača poluproizvoda i proizvoda niske dodane vrijednosti u isporučitelja vrhunski dizajniranog krajnjeg proizvoda visoke dodane vrijednosti (Ministarstvo gospodarstva, 2014).</s>
<s>Kvalitatitvni pokazatelji sektora proizvodnje namještaja prikazan su u tablici 45.</s><s>Prema Industrijskoj strategiji cilj hrvatske industrije za razdoblje 2014. – 2020. je: „Repozicioniranje identificiranih strateških djelatnosti na globalnom lancu vrijednosti prema razvoju aktivnosti koje stvaraju dodanu vrijednost“, dok su strateški ciljevi razvoja industrije usmjereni na četiri osnovna područja: (1) obujam industrijske proizvodnje, (2) zaposlenost, (3) produktivnost i (4) izvoz.</s><s>Tablica 45: Kvalitativni pokazatelji – Proizvodnja namještaja Čimbenici razvoja</s>
<s>Radi se većinom o proizvodima namijenjenima krajnjoj potrošnji.</s><s>Nužna je usmjerenost prema inozemnim tržištima kako bi se poboljšalo poslovanje i ostvario rast.</s>
<s>Mala ovisnost o uvozu.</s><s>Sirovina većinom dostupna na domaćem tržištu.</s><s>Izvor: Ministarstvo gospodarstva, Industrijska strategija Republike Hrvatske 2014. – 2020.</s><s>Zagreb, 2014, Iz svega navedenog proizlazi da su temeljne odrednice uspješnoga poslovanja na globalnome tržištu: stalno ulaganje u razvoj, razumijevanje globalnih trendova i međunarodnih tržišta, tehnološka izvrsnost, visoko obrazovanje i okolina koja potiče inovativnost.</s><s>S obzirom na činjenicu da se promjene u okolini događaju veoma brzo, operativne mjere industrijske politike moraju biti sposobne brzo prilagoditi poslovnu infrastrukturu i zakonodavstvo globalnim trendovima (Ministarstvo gospodarstva, 2014).</s><s>3.6 Strateški ciljevi i razvoj</s>
<s>Iz svega prikazanog može se zaključiti da je u sektoru proizvodnje namještaja u RH prisutna nezadovoljavajuća razina novostvorene vrijednosti u odnosu na utrošenu sirovinu, da je sektor pretežito podinvestiran te da je u istom prisutan nedostatak kvalificirane radne snage uz premalo ulaganja u istraživanje i razvoj.</s><s>Hrvatski sektor proizvodnje namještaja suočen je s mnogim slabostima i opasnostima, ali istovremeno posjeduje određene snage i mogućnosti za daljnji razvoj.</s><s>Trenutno stanje je takvo da, kao posljedica krize, postoji mnogo više ograničenja, međutim, činjenica je da je možda baš sada pravi trenutak za konkretne promjene.</s><s>Navedeno potvrđuje činjenica da je Vlada napokon, nakon duljeg niza godina, prepoznala značaj prerade drva i proizvodnje namještaja i krenula u izradu strategije prerade drva i proizvodnje namještaja, koja bi trebala biti usvojena u trećem tromjesečju 2016. godine.</s><s>Nacrt navedene strategije prvi je nacionalni dokument izrađen nakon pristupanja RH Europskoj uniji, kojim se planira strateški razvoj ovih dviju djelatnosti, čime se za ovo gospodarstvo prihvaćaju načela i vođenje politika u europskim okvirima.</s><s>U Nacrtu Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike Hrvatske 2016.-2020. ugrađeno je i sve iz Strategije drvno-prerađivačke industrije koju je izradilo Udruženje drvno-prerađivačke industrije pri Namjera navedene strategije je definirati jasne smjernice za ostvarivanje vizije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja, uz napomenu da je prisutna svjesnost da isto nije moguće u kratkom vremenskom razdoblju.</s><s>Stoga su određena četiri prioritetna područja koja se trenutno smatraju ključnim za budući održiv razvoj djelatnosti, a kojima će se pridati posebna pažnja u navedenom petogodišnjem razdoblju.</s><s>Prioritetna područja razvoja prema Nacrtu strategije su (Vlada RH, 2016, str.51.):  sustav snabdijevanja drvnom sirovinom;  održiva i zelena javna nabava za kategoriju proizvoda od drva i namještaj;  razvoj ljudskih potencijala;</s>
<s>Glavni izvršitelj prva dva prioriteta je država, dok su izvršenje druga dva prioriteta zaduženi poslovni subjekti uz neizostavnu pomoć države.</s><s>Kao „nulta“ mjera strategije ističe se problem neraspolaganja relevantnim podacima i informacijama o obilježjima i profilu djelatnosti prerade drva i proizvodnje namještaja kojem se također treba sustavno pristupiti.</s><s>Naime, zbog nepostojanja baze podataka o djelatnostima C16 i C31 mnogi podaci se iskazuju samo aproksimativno što ne dozvoljava adekvatnu analizu i klasifikaciju.</s><s>Još jedan problem je taj što se dobiva iskrivljena slika stanja iz razloga što su u djelatnost C31 uvršteni proizvodnja dijelova automobilskih sjedala od kože kao i proizvodnja madraca.</s><s>Kao nositelj aktivnosti provođenja ove mjere ističe se nadležno ministarstvo pod okriljem kojeg bi do drugog kvartala 2017. navedeni problemi trebali biti anulirani.</s>
<s>Kada je riječ o sustavu snadbijevanja drvnom sirovinom opći je cilj uspostavljanje tržišta drvne sirovine i povećanje stupnja obrade drva te posljedično vrijednosti drvne sirovine u funkciji gospodarskog rasta i konkurentnosti djelatnosti.</s><s>Učinci mjera koji će se provoditi za realizaciju navedenog cilja ogledat će se u smanjenju troškova proizvodnje i povećanju produktivnosti, očuvanju i povećanju zaposlenosti te ruralnom razvoju.</s><s>Opći cilj drugog prioritetnog područja odnosi se na veću zastupljenost kategorije proizvodi od drva i namještaj u javnoj potrošnji (a posljedično i veću zastupljenost u korporativnoj i privatnoj potrošnji) te veću zastupljenost malih i srednjih proizvođača u postupcima javne nabave.</s><s>Učinci mjera ovog prioritetnog podružja trebali bi se ogledati u očuvanju i povećanju zaposlenosti, smanjenju potrošnje državnog proračuna u dijelu rashoda za postupke javne nabave, ostvarenju strateškog cilja EU na području održive i zelene javne nabave te razvoju novih proizvoda.</s>
<s>Treće prioritetno područje odnosi se na razvoj ljudskih potencijala koji ima za cilj stručne i motivirane zaposlenike na svim radnim razinama poslovnog subjekta.</s><s>Navedeno će se nastojati postići uspostavljanjem informativne infrastrukture za programe i fondove EU te razmjenom znanja i iskustava.</s><s>To će dovesti do povećane motiviranosti zaposlenika i menadžmenta na svim razinama poslovnog subjekta, stjecanja stručnih znanja i vještina, specifičnih kvalifikacija i upravljačkih vještina te većeg povlačenja sredstava iz programa i fondova EU.</s>
<s>Razvoj novih i inovativnih proizvoda za opći cilj ima oblikovanje novih, inovativnih i konkurentnih proizvoda i procesa proizvodnje u funkciji korištenja naprednih tehnologija, zadovoljavanja zahtjeva tržišta te povećanja suradnje funkcija markeringa, proizvodnje i injženjeringa sa svrhom stvaranja dodane vrijednosti utemeljen na znanju, inovacijama i razvoju.</s><s>Kako bi se navedeni cilj ispunio biti će potrebno izraditi Strategiju razvoja novih proizvoda prerade drva i proizvodnje namještaja u RH do 2020., izraditi program financijskog poticanja razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja, uspostaviti znanstveno- istraživačke i inovacijsku infrastrukture, „brendirat“ sektore C16 i C31.</s><s>Navedeno će dovesti do povećanja tržišnog udjela definiranog finalnog proizvoda, povećanja produktivnosti i profitabilnosti te višestrukog povećanja vrijednosti drvne sirovine.</s>
<s>Očekivani učinci provedbe Strategije podjeljeni su u dva razdoblja.</s><s>Prvo razdoblje, koje će trajati do 2017. godine obilježit će otklanjanje razvojnih i institucionalnih ograničenja kojima će se omogućiti reaalizacija svih navedenih ciljeva, i u tom se razdoblju ne očekuju pomaci u ekonomskom i društvenom smislu.</s><s>Drugo pak, razdoblje, od 2017. do 2020. bi trebalo biti razdoblje u kojem će doći do ostvarivanja ekonomskih, društvenih, okolišnih i energetskih učinaka kao što su rast dodane vrijednosti, izvoza roba na jedinstveno tržište EU i u treće zemlje, povećanje zaposlenosti i ravnomjerni regionalni razvoj, smanjenje emisije stakleničkih plinova, povećanje iskorištavanja energetskog potencijala biomase i učinkovitosti u proizvodnji električne i toplinske energije te povećanja korištenja proizvoda od drva umjesto energetski intenzivnih materijala (plastika, metal, staklo i 4 PERSPEKTIVA KONKURENTNOSTI SEKTORA PROIZVODNJE NAMJEŠTAJA U HRVATSKOJ</s>
<s>Sektor proizvodnje namještaja RH ima veliki potencijal te je, uz adekvatno vođenu državnu politiku i provođenje mjera na razini poduzeća, moguće utjecati na povećanje sektorske konkurentnosti.</s><s>U ovom dijelu rada prikazat će se kako liberalizacija utječe na faktore konkurentnosti i proizvodnju, dati će se pregled mjera za povećanje konkurentnosti te će biti predstavljeni učinci povećanja konkurentnosti na osnovne makroekonomske indikatore.</s>
<s>4.1 Učinci liberalizacije na faktore konkurentnosti u sektoru namještaja Trgovinska otvorenost se općenito smatra pokretačem rasta nekog sektora budući da poboljšava raspodjelu resursa, povećava veličinu tržišta, omogućuje veću konkurenciju i povećava šanse za privlačenje investicija.</s><s>Jedan posebno važan aspekt je intermedijarna trgovina budući da omogućuje industrijama da povećaju svoju konkurentnost uvozeći jeftinije, sofisticiranije i raznovrsnije inpute za proizvodnju, kao i nove tehnologije.</s><s>Drugi važan aspekt je trgovina uslugama, gdje relativno nizak nivo trenutnih međunarodnih transakcija i trajna ograničenja regulatornih zapreka, ukazuju na veliki potencijal za podizanje produktivnosti i rasta otvaranjem tržišta, čime se povećava specijalizacija i koristi od ekonomije obujma (Peneder, 2009).</s><s>Otvorenost tržišta i niske barijere podižu globalnu konkurentnost industrije, povećavaju dostupna prodajna područja te pojednostavljuju transakcije sa međunarodnim partnerima potičući dobitak od specijalizacije i širenja znanja.</s><s>Prema OECD-u (1998) međunarodna konkurentnost odnosi se na sposobnost zemlje da proširi svoje udjele na domaćem i svjetskom tržištu, odnosno, da uz slobodne i pravedne tržišne uvjete proizvodi dobra i usluge koji zadovoljavaju test na međunarodnim tržištima, uz istovremeno održavanje i povećavanje dohotka svojih državljana na dugi rok.</s><s>Sa mikro aspekta OECD (1998) definira konkurentnost kao sposobnost poduzeća da se natječe kako bi se povećala dobit i ostvario rast temeljen na troškovima i cijenama, pomoću tehnologije i poboljšanja kvalitete.</s>
<s>Jedan od pokazatelja kojim je moguće izmjeriti konkrentnost je izvozna otvorenost na temelju dodane vrijednosti koja se dobiva kao kvocijent izvoza i dodane vrijednosti, odnosno pomoću formule:</s>
<s>Ukoliko je vrijednost blizu 100 to pokazuje da je inozemno tržište vrlo važno za određenu industriju u određenoj zemlji (Peneder, 2009).</s><s>Slika 32: Kretanje pokazatelja izvozne otvorenosti RH za C31, 2008.-2014.</s><s>Iz slike 32 se može zaključiti da izvozna otvorenost sektora proizvodnje namještaja raste iz godine u godinu, i to po sve većim stopama nakon pridruživanja Europskoj Uniji, što znači da je libreralizacija tržišta utjecala na rast izvozne otvorenosti širenjem, odnosno povećavanjem broja tržišta s kojima posluje.</s><s>Slijedeći pokazatelj kojim je moguće mjeriti međunarodnu konkurentnost i utjecaj liberalizacije jest tržišni udio koji se izračunava kao omjer sektorskog izvoza određene zemlje i ukupnog sektorskog izvoza (za određenu zemlju ili skupinu zemalja), odnosno prema formuli:</s>
<s>Na slijedećoj slici (33) prikazano je kretanje tržišnog udjela za HS kategoriju 94 (namještaj) koji ilustrira nagli rast hrvatskog tržišnog udjela od 2012. do 2015. godine što također ukazuje na pozitivne učinke liberalizacije tržišta ulaskom u EU.</s><s>Tržišni udio izračunat je sukladno gore navedenoj formuli, odnosno na temelju omjera izvoza RH i Njemačke, kao najvažnijeg vanjskotrgovinskog partnera u ovom sektoru.</s><s>Slika 33: Kretanje tržišnog udjela za proizvedeni namještaj (HS kategorija 94), 2008.2015., postoci</s>
<s>Nadalje je na idućoj slici (34) prikazano kretanje normaliziranog tržišnog udjela za industriju proizvodnje namještaja, pri čemu su korišteni podaci za Njemačku kao najznačajnijeg trgovinskog partnera.</s>
<s>Slika 34: Kretanje normaliziranog tržišnog udjela za namještaj (HS kategorija 94), 2004.</s><s>Normalizirani tržišni udio dobiven je slijedećom formulom: NMSij</s>
<s>svijet. gdje je NMS – normalizirani tržišni udio, X – izvoz, i – sektor/industrija, j- zemlja koju promatramo, w- svijet, m – suma/zbroj svih industrija.</s><s>Trend kretanja normaliziranog tržišnog udjela istovjetan je kretanju tržišnog udjela u promatranom razdoblju.</s>
<s>3,52004.2005.2006.2007.2008.2009.2010.2011.2012.2013.2014.2015. 3,52004.2005.2006.2007.2008.2009.2010.2011.2012.2013.2014.2015.</s><s>Još jedan pokazatelj koji se često koristi za mjerenje međunarodne konkurentnosti jest RCA (eng. Revealed comparative advantage indicator) odnosno pokazatelj otkrivenih komparativnih prednosti.</s><s>Navedeni pokazatelj mjeri trgovinsku specijalizaciju zemalja ukazujući na sektorsku komparativnu prednost u međunarodnoj trgovini (European Commission, 2009).</s><s>Za potrebe izrade ovog rada navedeni pokazatelj je izračunat kao logaritam kvocijenta odnosa izvoza i uvoza sektora proizvodnje namještaja (HS 94) u odnosu na odnos izvoza i uvoza RH kao cjeline, odnosno prema formuli: RCAi</s>
<s>Pozitivne RCA vrijednosti interpretiraju se kao komparativne prednosti, negativne vrijednosti ukazuju na komparativne nedostatke, dok vrijednost jednaka nuli označava neutralne komparativne prednosti.</s>
<s>Slika 35: Kretanje RCA pokazatelja za HS kategoriju 94 (namještaj), 2004.-2015.</s><s>U čitavom promatranom razdoblju, s izuzetkom 2009., RCA indeks za sektor namještaja raste što znači da RH ima komparativne prednosti u međunarodnoj razmjeni ovog sektora.</s><s>RCA indeks se u promatranom periodu gotovo utrostručio, a najveći rast prisutan je od 2013. godine na dalje, što još jednom pokazuje pozitivne učinke liberalizacije i ulaska u EU na ovaj sektor.</s>
<s>Posljednji pokazatelj u okviru analize međunarodne konkurentnosti je Grubel- Lloydov indeks (GLI) koji se računa prema slijedećoj formuli: GLIi</s>
<s>2004.2005.2006.2007.2008.2009.2010.2011.2012.2013.2014.2015. pri čemu X označava ukupni izvoz sektora namještaja RH, a M ukupni uvoz sektora namještaja RH.</s>
<s>Ovaj indeks može poprimiti vrijednosti od 0 do 100 pri čemu što je indeks veći to znači da je veći opseg intraindustrijske trgovine te veći stupanj ekonomske integracije.</s><s>Niži GL indeks označava da je razmjena više interindustrijska (Basarac Sertić, 2014).</s><s>Slika 36: Kretanje Grubel-Llyodova indeksa za HS kategoriju 94 (namještaj), 2004.-2015.</s><s>Na slici 36 su prikazani rezultati izračuna indeksa za HS kategoriju 94 koji potvrđuju da je razmjena hrvatskog sektora namještaja visokointegrirana sa svjetskim kretanjima.</s><s>Do 2012. godine vrijednost GL indeks kontinuirano je rasla što znači da je međunarodna razmjena s inozemstvom u ovom sektoru sve više intraindustrijska.</s><s>Ipak, u posljednje tri promatrane godine došlo je do pada GL indeksa koji je rezultat suficita platne bilance ovog sektora u tim godinama.</s>
<s>Iz navedene analize može se zaključiti da je Republika Hrvatska pristupanjem Europskoj Uniji iskoristila prednost veće otvorenosti radi boljeg integriranja i na globalnom tržištu.</s><s>Svi analizirani pokazatelji međunarodne konkuretnosti pokazali su pozitivna kretanja nakon pristupanja Hrvatske Europskoj Uniji.</s><s>4.2 Učinci priključivanja EU na sektor proizvodnje namještaja Hrvatske Trenutna situacija u sektoru proizvodnje namještaja je takva da je RH na globalnom tržištu poznata po tome da je specijalizirana za tzv. „lohn“ poslove, odnosno da prodaje samo svoj rad i sirovinu.</s><s>Naime, prema podacima navedenim u Strategiji prerade drva i proizvodnje namještaja 2016.-2020. na finalni proizvod u obliku namještaja otpada samo 30% ukupnog izvoza cjelokupnog drvo-prerađivačkog sektora, od čega minimalno 90% dolazi iz „lohn“ poslova.</s><s>Naime, i ono malo namještaja što se proizvede u RH većinom je proizvedeno prema nacrtima stranih dizajnera te se na krajnje tržište plasira kao inozemni proizvod bez vidljive hrvatske oznake.</s>
<s>Kritične točke u sektoru proizvodnje namještaja RH ulaskom u EU jesu stanje s tehnologijom, strukturom troškova te konkurentnošću.</s><s>Za poduzeća koja su već prije izvozila u EU članstvo je olakšalo proceduru što je utjecalo na povećanje izvoza zbog smanjenja brojnih carinskih barijera i s time povezanih troškova.</s><s>No, poduzeća koja nisu imala iskustva u izbozu na tržište EU našla su se u problemu zbog povećanje konkurencije i potrebe za ispunjenjem relevantnih standarada (vezanim uz marketing i sl).</s><s>Još jedan problem, koji je ulaskom u EU donekle riješen (ili je u fazi rješavanja) jest postojanje ilegalnog ili znatno jeftinijeg drva koje dolazi iz susjedne BiH.</s><s>Naime, ulaskom u EU granica između RH i BiH postala je vanjska granica EU pa su se postrožile kontrole i smanjio ilegalni priliv.</s>
<s>Vezano uz domaće tržište, lokalno građevno drvo, koje je visoke kvalitete, a relativno niske cijene, postalo je dostupno velikim inozemnim kupcima, pa se stvorio pritisak na Hrvatske šume d.o.o. (koje upravljaju s gotovo dva milijuna hektara kvadratnih šume) da dodijele ugovore domaćim proizvođačima i daju im primat u opskrbi, što je i ostvareno.</s><s>Tako je u 2015. godini po ugovoru sa domaćim prerađivačima prodano 88% trupaca, na domaćim javnim nadmetanjima 10%, a samo 1% inozemnim kupcima.</s><s>Kako se navodi u Strategiji prerade drva i proizvodnje namještaja RH 2016.-2020. proizvodnja namještaja RH vrlo će teško opstati u sadašnjim uvjetima, pa bi, ukoliko se ne poduzmu nikakve mjere za poticanje konkurentnosti neke od posljedica mogle biti sljedeće:</s>
<s> povećanje broja subjekata u predstečajnim nagodbama s upitnim ishodom;  zadržavanje najnižih plaća u prerađivačkoj industriji;  zadržavanje postojećih prepreka za priliv stranog kapitala;  gubitak dosegnutih znanja i vještina ljudskog potencijala.</s><s>Jedan od načina na koji bi se mogao izbjeći gore navedeni scenarij jest svakako ulaganje u razvoj novih i inovativnih finalnih proizvoda koji bi bili temeljeni na naprednoj tehnologiji.</s><s>Naime, povećanjem proizvodnje novih i inovativnih vlastitih proizvoda na samo 50% od ukupne proizvodnje povećala bi se profitabilnost za najmanje 5%, jer se u tom slučaju pored rada i sirovine, prodaje znanje i brend.</s><s>Stoga se predviđa da bi se poticanjem ulaganja u nove tehnologije produktivnost povećala za cca. 20%, zbog boljeg iskorištavanja sirovine, bržeg protoka i manjeg broj zastoja (Vlada RH, 2016).</s><s>Na povećanje proizvodnje svakako će utjecati i povećanje stupnja obrade drva i razvoj vlastitih proizvoda veće dodane vrijednosti jer bi na taj način hrvatski dobavljači bili svrstani u dobavljače više klase.</s><s>Na povećanje proizvodnje namještaja, prema istraživanju 100</s>
<s> smanjenje izvoza; koje je provela Basarac Sertić (2013) utječe povećanje realne stope rasta BDP-a, povećanje izvoza i smanjenje jediničnih troškova rada.</s><s>Multiplikativni efekt proizvodnje proizvoda veće dodane vrijednosti je izniman te prema nekim istraživanjima odnos prosječne vrijednosti trupaca i masivnog namještaja iznosi 1:7.</s><s>To znači da dodana vrijednost namještaja implicira sedam puta više zaposlenih, sedam puta više dohodaka, poreza, doprinosa i dobiti (Rubić & Cota, 2010).</s><s>Jedan od svjetlih primjera proizvodnje iz čijeg se poslovnih rezultata mogu sagledati svi navedeni multiplikativni učinci jest poduzeće Prostoria d.o.o. koja je svoj poslovni put započela 2010. godine kao Kvadra, a koje proizvodi pretežno ojastučeni namještaj (sjedeće garniture, fotelje) u tvorničkim kapacitetima smještenim u Pustodolu Začretskom nadomak Zagreba.</s><s>Poduzeće je od samih početaka ostvarilo dobru suradnju sa renomiranim dizajnerima, a uz nastupe na najpoznatijim svjetskim sajmovima i brojne nagrade poslovni rezultati sve su bolji iz godine u godinu, te je stvoren „brend“.</s><s>Ulaskom u Europsku Uniju Hrvatska je dobila priliku za nove izvore financiranja koje bi svakako trebalo pretočiti u dodanu vrijednost sektora.</s><s>Tako je u lipnju 2016. usvojen Program potpora male vrijednosti za razvoj prerade drva i proizvodnje namještaja RH za 2016. godinu kojim su, u skladu sa uredbom Komisije o de minimis potporama iz 2013. godine, utvrđena sredstva koje će se bespovratno dodjeliti poduzetnicima u navedenim sektorima.</s><s>Ono što je u Programu izričito naglašeno jest da se potpore dodjeljuju isključivo mikro, malim ili srednjim poduzećima u iznosu od 10.000 do 400.00 kuna po poduzetniku i to isključivo za materijalna ulaganja u novu tehnologiju, informacijske i komunikacijske tehnologije te za sudjelovanje na sajmovima i izložbama.</s><s>4.3 Razvoj mjera za povećanje konkurentnosti na razini poduzeća Neadekvatna ekonomska politika i nedovoljno efikasna poduzeća osnovni su uzrok krize hrvatskog gospodarstva.</s><s>Kako navodi Družić (2012) umjesto da se takvim poduzećima pomoglo politikom postupne prilagodbe i na taj način ih se osnažilo za svjetsku konkurenciju, ona su podrvrgnuta „šok-terapiji“ u kojoj su trebala preživjeti u uvjetima apreciranog tečaja kune, visoke porezne presije, relativno visokih kamatnih stopa i gotovo potupne liberalizacije tržišta.</s><s>Navedeno bi teško izdržala i mnogo jača gospodarstva od hrvatskog, pa Družić (2012) zaključuje da bi i hrvatska poduzeća u drugačijem makroekonomskom okruženju mogla polučiti znatno povoljnije rezultate s aspekta proizvodnje, zaposlenosti i izvoza.</s><s>Stoga bi u narednim godinama ekonomski imperativ hrvatske industrijske politke, između ostalog, trebalo biti jačanje hrvatskog drvnog sektora i njegove proizvodne i izvozne konkurentnosti.</s><s>Kao što je već bilo rečeno u prethodnom poglavlju u strukturi poduzeća u industriji proizvodnje namještaja prevladavaju mala poduzeća, kojih je u 2015. godini bilo 605, dok 101</s>
<s>Prema Strategiji prerade drva i proizvodnje namještaja RH 2016.-2020. u proizvodnji namještaja prevladavaju nisko kapitalizirani poslovni subjekti sa malim učešćem vlastitog kapitala u financiranju poslovanja.</s><s>Naime, minimalni vlastiti kapital za normalno poslovanje je 50% (sve ispod toga je rizično), a poslovni subjekti u sektoru proizvodnje namještaja posluju sa 10 do 40% vlastitog kapitala kao izvora sredstava.</s><s>Zbog toga su takva poduzeća pretežito neprofitabilna i neefikasna pa samim time nemaju preduvjete za daljnji rast i razvoj kao ni financiranje.</s><s>Budući da financijske institucije poduzećima sa takvom strukturom ne odobravaju financijska sredstva trenutno stanje je takvo da su mnogi subjekti u poteškoćama odnosno prestečajnim ili stečajnim postupcima.</s><s>Za oporavak tih poduzeća od velikog je značaja osiguranje dodatnog kapitala po prihvatljivim uvjetima i bez ograničenja koja trenutno postoje.</s><s>Jedan od načina koji se može osigurati ulazak svježeg kapitala je dokapitalizacija ulaskom strateškog partnera u vlasništvo ili spajanjem poslovnih subjekata ili izdavanjem dionica.</s><s>Još jedan veliki problem malih poslovnih subjekata je usitnjenost i izostanak udruživanja i to prvenstveno u višim stadijima proizvodnog lanca.</s><s>Tu se ne misli na udruživanje radi dobivanja povlastica već radi razvoja novih i inovativnih proizvoda, zadovoljavanja potreba tržišta te osvajanja novih tržišta.</s><s>Poslovni subjekti bi trebali biti povezani kao partneri čija bi suradnja rezultirala većom dodanom vrijednosti, osvajanjem novih tržišta i dobivanjem poslova većeg obima.</s><s>Tako npr. produkt dizajneri i proizvođači nisu pretjerano zainteresirani za međusobnu suradnju što je dovelo do nemogućnosti stvaranja „brenda“ u industriji namještaja.</s><s>Osim što nisu dovoljno međusobno povezani, poslovni subjekti nisu niti povezani na državnoj razini kroz strukovna udruženja.</s><s>S druge pak strane, veliki poslovni subjekti koji posluju u sektoru proizvodnje namještaja su ostaci nekadašnjeg kombinatskog tipa proizvodnje te imaju širok proizvodni program, od primarne prerade do proizvodnje namještaja.</s><s>Takvi sustavi su neefikasni i nekonkurentni i u razvijenim ekonomijama više niti ne postoje jer zahtjevaju velike međuzalihe u proizvodnji, ne prilagođavaju se zahtjevima tržišta, imaju veliku disperziju proizvodnje što ograničava ponudu dovoljnih količina nekog proizvoda, a prevelik broj proizvoda ne omogućava konkurentnost na tržištu (Vlada RH, 2016.).</s><s>Riješenje za navedeno ograničenje je specijalizacija jer ista omogućava poslovnim subjektima da postanu konkurentni, budu manje zaduženi i imaju više vlastitog kapitala te postanu svima poželjni poslovni partneri.</s><s>Tako razvijene ekonomije imaju specijalizirane ponuđače polufinalnih proizvoda koji imaju ulogu posredovanja između pilanske (primarne) proizvodnje i proizvodnje proizvoda veće dodane vrijednosti.</s><s>Kao jedno od prioritetnih područja razvoja u Strategiji prerade drva i proizvodnje namještaja RH 2016.-2020. istaknut je razvoj ljudskih potencijala, u čijem provođenju značajnu ulogu imaju upravo poslovni subjekti.</s><s>Kao jedna od mjera koja bi imala za cilj 102</s>
<s>do kapitala za svoje poslovanje. stvaranje stručnih i motiviranih zaposlenika na svim razinama poslovnog subjekta je uspostavljanje informativne infrastrukture za programe i fondove EU.</s><s>Naime, iako postoje brojni izvori i alati koji pružaju informacije i savjetovanje subjektima vezano uz raspoložive programe i fondove EU, ipak ne postoji specijalizirana podrška za djelatnost proizvodnje namještaja pa se poslovni subjekti često ne snalaze te slabo koriste navedena sredstva.</s><s>Zbog toga je potrebno uspostaviti posebnu „info točku“ na mrežnoj stranici nadležnog ministarstva samo za informiranje subjekata iz drvne industrije.</s><s>Druga mjera koja se ističe u Strategiji je razmjena znanja i iskustava, što implicira da obrazovanje i usavršavanje povećava konkurentnost.</s><s>Stoga menadžment poduzeća mora naći načine na koje će motivirati zasposlenike i stvoriti svijest da je proizvodnju potrebno sustavno poboljšavati i unapređivati način poslovanja.</s><s>Stoga je potrebni podići razinu znanja i obrazovanja zaposlenika na svim razinama, ali i menadžmenta i rukovodećih kadrova, omogućiti im dodatno obrazovanje, dokvalifikaciju te ovladavanje novim tehnologijama proizvodnih procesa.</s>
<s>Učinci navedenih mjera biti će veće povlačenje sredstava iz programa i fondova EU, stjecanje stručnih znanja i vještina, specifičnih kvalifikacija i upravljačkih vještina te povećana motiviranost zaposlenika i menadžmenta na svim razinama poslovnog subjekta.</s><s>Još jedno područje razvoja u kojem će poslovni subjekti, sukladno Strategiji, imati važnu ulogu je razvoj novih i inovativnih proizvoda u funkciji korištenja naprednih tehnologija, zadovoljavanja zahtjeva tržišta te povećanja suradnje funkcija marketinga , proizvodnje i inženjeringa sa svrhom stvaranja dodane vrijednosti utemeljene na znanju, inovacijama i razvoju.</s>
<s>U Strategiji se tako, predlaže uspostavljanje „platforme“ koja bi uz pomoć produkt dizajnera i arhitekata nudila projektiranje novih i inovativnih proizvoda te ih razvijala u prototipove, što bi proizvođačima uvelike olakšalo taj dio poslovanja i smanjilo troškove proizvodnje.</s>
<s>Također, kao jedna od najvažnijih, ali i najskupljih i najdugotrajnijih, mjera ističe se proces „brendiranja“ za čiju je provedbu potrebna suradnja stručnjaka iz područja arhitekture, dizajna, marketinga, obrazovanja, novih tehnologija, ekologije, ali i realnog sektora.</s><s>Cilj „brendiranja“ je osmisliti identitet Prerade drva i Proizvodnje namještaja, smjer razvoja na tržištu potražnje i marketinške alate uvažavajući mogućnosti i komparativne prednosti poslovnih subjekata.</s>
<s>Provedba navedenih mjera trebala bi utjecati na povećanje tržišnog udjela definiranog finalnog proizvoda, povećanje produktivnosti i profitabilnosti, povećanje stupnja obrade drva i razvoj vlastititih proizvoda veće dodane vrijednosti te višestruko povećanje vrijednosti drvne sirovine, što donosi poslovnim subjektima i državu multipliciranu korist.</s><s>103</s>
<s>4.4 Razvojna uloga države u sektoru namještaja i drvnom sektoru Stanje u drvom sektoru Republike Hrvatske trenutno je vrlo zabrinjavajuće, što je velikim djelom posljedica nepostojanja jasne državne strategije.</s><s>Naime, prvi važniji dokument koji je donesen na razini države, a čiji je cilj bio razviti i održavati fleksibilnu drvnu industriju konkurentnu na međunarodnom tržištu i sposobnu za optimalno korištenje sortimenata jest Nacionalna šumarska politika i strategija (NN120/03) koju je Vlada Republike Hrvatske usvojila u srpnju 2003. godine.</s><s>Nakon toga je, u kolovozu 2004., pokrenuto formiranje zasebne Strategije razvoja industrijske prerade drva i papira (NN 114/04) u kojoj su predložene mjere i instrumenti za oblikovanje pretpostavki radi poticanja izvoza i visokog stupnja finalizacije proizvoda od drva, revitalizacije, zadržavanja i povećanja konkurentnosti drvnog sektora.</s><s>Navedena strategija je zapravo bila zamišljena kao početak sustavnog i sveobuhvatnog oblikovanja razvojnih mogućnosti drvoprerađivačkog sektora u RH, a njezini prioritetni ciljevi bili su promjena postojeće industrijske srtrukture u sektoru u korist izvoza finalnih proizvoda, povećanje udjela finalnih proizvoda na tržištu te povećanje zaposlenosti (Basarac Sertić, 2014).</s><s>Radi konkretne primjene i operacionalizacije navedene Strategije 2006. godine je donesen Operativni program razvoja industrijske prerade drva RH 2006.-2010., a 2008. njegove izmjene i dopune.</s><s>U Operativnom programu je, pored ciljeva iz strategije, istaknut dodatan dugoročni cilj, koji glasi: „industrijska prerada drva u Hrvatskoj postat će ekonomski uspješna, profitabilna industrija s uravnoteženim i održivim razvojem koja prati svjetske razvojne trendove“.</s><s>Kao ključna točka u postizanju navedenog cilja navodi se porast konkurentnosti, odnosno povećanje ekonomske učinkovitosti.</s><s>Još jedna značajna promjena koju je donio navedeni program jest da se njegovim donošenjem prekinula dosadašnja praksa kojom cjelokupan teret investiranja snose gospodarski subjekti.</s><s>Tako su, tijekom navedenog petogodišnjeg razdoblja, drvnoj industriji dodjeljena sredstva u iznosu od 222 milijuna , dok je za provedbu mjera narednog Operativnog programa razvoja industrijske prerade drva i proizvodnje namještaja RH donesenom za razdoblje 2011.-2014., dodijeljeno 284,5 milijuna kuna (Basarac Sertić, 2014).</s><s>U međuvremenu je, 2010. godine, donesena i Strategija razvoja dizajna namještaja 2010.2012. u kojoj je istaknuto da je upravo dizajn, kao element diferencijacije u odnosu na proizvode konkurencije, jedan od ključnih čimbenika jačanja konkurentnosti hrvatskog namještaja i samih gospodarskih subjekata (Berginc, Hrovatin, Feltrin, Machtig., Zupančić, Nadalje je 2013. godine od strane Ministarstva gospodarstva RH i klastera konkurentnosti drvo-prerađivačkog sektora donesen dokument pod nazivom Strateške smjernice za razvoj drvo-prerađivačkog sektora 2013.-2020. čiji je glavni strateški cilj potaknuti gospodarski rast i konkurentnost drvo-prerađivačkog sektora kroz istraživanje, tehnološki razvoj i primjenu inovacija i novih tehnologija tepovećanje priljeva investicija.</s><s>104</s>
<s>U Industrijskoj strategiji Republike Hrvatske 2014.-2020. je, kako je već spomenuto u prethodnom dijelu rada, djelatnosti proizvodnje namještaja dodjeljena strateška uloga te je zajedno sa proizvodnjom proizvoda od pluta, slame i pletarskih materijala razvrstana kao ključna industrijska poddjelatnost odnosno „pokretač“.</s><s>U srpnju 2016. godine Ministarstvo poljoprivrede otvorili je Savjetovanje o Nacrtu Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike Hrvatske 2016.-2020. i to je prvi nacionalni dokument izrađen nakon ulaska RH u EU kojim se planita strateški razvoj ovih dviju djelatnosti.</s>
<s>Budući da EU nema zajedničku strategiju razvoja industrije, navedena Strategija primarno uvažava strateške smjernice relevantnih nacionalnih i europskih dokumenata u programskom razdoblju do 2020. godine, kao i jedinstveno tržište Europskog gospodarskog prostora (Industrijska strategija RH 2014.- 2020., Europa 2020 , Poduzetništvo 2020).</s><s>U skladu s time osnova za izradu Strategije nalazi se jednim dijelom u Industrijskoj strategiji RH 2014.-2020., a drugim dijelom u relevantnim strategijama EU o kružnoj ekonomiji, bioekonomiji i zelenom gospodarstvu, posebice u „Novoj strategiji EU za šume: za šume i sektor koji se temelji na šumama“ iz 2013. godine i njezini provedbenim dokumenta iz 2015. godine.</s>
<s>U Nacrtu strategije se nadalje ističe da strateški izbor ovih industrija treba biti kružna ekonomija velikog broja malih i srednjih poslovnih subjekata raspoređenih pretežito u ruralnim područjima RH.</s><s>Država bi, prema navedenoj strategiji, trebala odigrati jednu od ključnih uloga u rješavanju ograničenja broj jedan koje se odnosi na sustav opskrbe drvnom sirovinom i to na način da stvori novi model prodaje drvne sirovine ustrojavanjem registra svih kapaciteta prerade drva i proizvodnje namještaja, te izradom optimalnog modela kupnje drvne sirovine.</s><s>Isto tako trebala bi imati bitnu ulogu u povezivanju obrazovnih institucija i gsopodarstva, koja je trenutno na vrlo niskoj razini, i to unapređenjem studijskih programa koji se tiču ovog sektora, dodjeljivanjem stipendija za poticanje zapošljavanja.</s><s>Također, država bi se trebala uključiti u razvoj novih i inovativnih proizvoda kroz financijsku podršku čime bi se trebao podignuti nivo tehnoološke razine subjekata u funkciji razvoja novih i inovativnih proizvoda, te posljedično povećati produktivnost i profitabilnost.</s>
<s>Važnu ulogu država bi trebala imati i u rješavanju ograničenja broj devet koje se odnosi na nedovoljnu uporabu drva u graditeljstvu, i to na način da utvrdi obveznu uporabu drva u graditeljstvu, te promovirajući važnost uporabe drva u graditeljstvu koje bi postupno trebalo supstituirati umjetne materijale.</s><s>U viziji sektora do 2020. godine jasno je istaknuta uloga države: „Strateško gospodarsko opredjeljenje države je poticanje razvoja i zaštita domaće prerade drva primarno kroz zaštitu njezine komparativne prednosti koja se ogleda u posjedovanju kvalitetne i certificirane drvne sirovine te usmjerenosti na isporuke roba na jedinstveno tržište EU i 105</s>
<s>do kapitala za svoje poslovanje. izvoza u treće zemlje.</s><s>Država će preuzeti svoju ulogu u razvoju proizvodnje namještaja, koja zauzvrat zemlji može dati identitet i prepoznatljivost, uz stvaranje pretpostavki za primjenu kreativnosti i inovativnosti te usmjerenje prema ekološki prihvatljivoj proizvodnji koja počiva na konceptu održivog razvoja, ali uz osiguravanje profitabilnosti i produktivnosti proizvođača.“</s>
<s>Usporedno sa donošenjem ove strategije, donesen je još jedan važan dokument od strane Udruženja drvo-prerađivačke industrije HGK pod nazivom Strategija drvo-prerađivačke industrije „Izgradimo smeđu magistralu“ u kojem je također naglašeno vrlo teško stanje drvo-prerađivačke industrije u RH te je strogo kritizirana Vlada koja je svu politiku ovog sektora delegirala na svoje trgovačko društvo Hrvatske šume d.o.o. i vodila se primarno ciljem maksimiziranja dobiti tog trgovačkog društva.</s><s>Prema navedenoj strategiji stajalište političkih elita o ovom sektoru jasno je pokazano u činjenici da u nazivu resorsnog ministarstva nema šumarstva niti drvne industrije.</s><s>Neke od predloženih mjera u ovoj strategiji su (Udruženje drvo-prerađivačke industrije  zabraniti ili ograničiti prodaju trupaca izvan RH;  uspostaviti registar drvno-prerađivačke industrije;  preraditi što veći dio sirovine u RH;</s>
<s> poticanje primjene najnovijih tehnologija, proizvodnih inovacija i novih materijala;  uvođenje dodatnih mjera potpore proizvođačima finalnih proizvoda i namještaja;  poticanje primjena dizajna i inovacija u proizvodnji namještaja;  sektorsko obrazovanje i suradnja sa Sveučilištem.</s><s>Zbog svjesnosti donositelja ove strategije o alarmantnom stanju u sektoru i činjenice da je za prihvaćanje državne strategije i pratećih zakona potreban dulji vremenski period, predloženo je donošenje hitnog Akcijskog plana za spas drvne industrije kojim se, između ostalog, predlaže i traži (Udruženje drvo-prerađivačke industrije HGK, 2016, str. 23):  Revidiranje dosadašnjeg rukovođenja tvrtkom Hrvatske šume d.o.o te žurna promjena Pisma razumijevanja o formiranju količina, cijena i rabatne politike višegodišnjim ugovorima za kupoprodaju trupaca.  Provođenje žurnog nadzora nad poslovanjem HŠ d.o.o. osobito u djelu ugovaranja prodaje sirovine te provođenja kontrola i primjene postojećih rezultata kontrole ostvarenja proizvodnje u skladu s Pismom razumijevanja.  Zabrana izvoza trupaca, osim onih količina i sortimenata koji se ne mogu prodati na licitacijama u RH; stroži carinski nadzor nad ispravnošću izvozne dokumentacije, zbog pogrešnog deklariranja izvezene robe.</s><s>106</s>
<s> Da se u provedbi Pisma razumijevanja domaća kooperacija više trgovačkih društava, koja u konačnici dovodi do proizvodnje finalnog proizvoda, prihvati kao finalizacija određenog stupnja dovršenosti.  Žurna promjena imena resornog ministarstva u Ministarstvo poljoprivrede i šumarstva, kao dokaz da su šume i na šumi bazirane industrije uistinu od strateškog interesa za RH.</s>
<s>4.5 Učinci povećanja konkurentnosti sektora proizvodnje namještaja u Hrvatskoj na osnovne makroekonomske indikatore Ulaskom u EU Hrvatska je liberalizirala svoje tržište te na taj način utrla put povećanju konkurentnosti u svim aspektima, pa tako i u proizvodnji namještaja.</s><s>Predviđeni učinci provedbe Strategije prerade drva i proizvodnje namještaja RH 2016.-2020. vrlo su optimistični te već u kratkom roku nagovještaju znatan porast dodane vrijednosti, izvoza i zaposleni u sektoru namještaja.</s>
<s>Promatra li se dodana vrijednost u sektoru proizvodnje namještaja očekuje se da će njezin rast pozitivno utjecati na osobnu i investicijsku potrošnju, odnosno da će doprinijeti rastu Proizvodnja namještaja je strateška djelatnost u kojoj se drvna sirovina koristi najefikasnije, međutim, pokazatelji kretanja dodane vrijednosti nisu baš previše optimistični.</s>
<s>Mjerama industrijske politike kojima će se osigurati postizanje ciljeva Strategije u velikoj mjeri će se poticati upravo rast dodane vrijednosti u sektoru proizvodnje namještaja, te se očekuje da će taj rast u periodu od 2016. do 2020. iznositi 50%.</s><s>Tablica 46: Dodana vrijednost djelatnosti C31, 2008.-2014., tisuće kuna 970.718</s>
<s>Izvor: Državni Zavod za Statistiku Republike Hrvatske, Godišnji strukturno-poslovni pokazatelji poduzeća prema NKD-u 2007. za djelatnosti Industrije (područja B do E, NKD 2007.), 2016.</s><s>Kada je riječ o izvozu sektora proizvodnje namještaja trendovi analizirani u prethodnim poglavljima ukazuju na kontinuirani porast vrijednosti izvoza namještaja, kako u ostale zemlje EU tako i u treće zemlje.</s><s>Suficit platne bilance koji je prisutan u sektoru u periodu od 2013. nadalje znatno doprinosi popravljanju državne platne bilance.</s><s>Međutim, zbog činjenice da je riječ o sektoru koji je veliki neto izvoznik, na njegov rast daleko više utječe komponenta tečaja od komponente potražnje, što je slikovito prikazano u tablici 47. 107</s>
<s>Tablica 47: Utjecaj promjene važnih makroekonomskih veličina na promjenu isporuke roba na jedinstveno tržište EU i izvoza u treće zemlje djelatnosti C16 i C31 Utjecaj promjene DOMAĆE POTRAŽNJE</s>
<s>Izvor: Vlada Republike Hrvatske, Strategije razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja Republike Budući da nije realno očekivati da će do rasta izvoza doći zbog primjena u tečajnoj politici, na rast konkurentnosti u sektoru proizvodnje namještaja treba djelovati mjerama industrijske politike.</s>
<s>Prema Nacrtu Strategije prerade drva i proizvodnje namještaja RH 2016.-2020. očekuje se da će izvoz sektora proizvodnje namještaja rasti po stopi većoj od 20% godišnje te da će njegova vrijednost u 2020. godini premašiti milijardu eura.</s><s>Kao jedan od najvažnijih ciljeva Strategije prerade drva i proizvodnje namještaja u RH ističe se povećanje broja zaposlenosti ove radno intenzivne djelatnosti, koji posljednjih godina kontinuirano opada.</s><s>Očekuje se stoga, da će se provođenjem mjere koja će promijeniti sustav snadbijevanja drvnom sirovinom i učiniti ga nediskriminatornim, znatno utjecati na povećanje broja zaposlenih u proizvodnji namještaja, iz razloga što više neće postojati strah od ulaska novih subjekata u sektor.</s><s>Još jedna mjera koja će doprinijeti porastu zaposlenosti jest održiva i zelena javna nabava za kategoriju proizvoda od drva i namještaj.</s><s>Naime, budući da su državne insitucije najveći potrošać proizvoda prerade drva i proizvodnje namještaja, u Strategiji se procjenjuje da se godišnje putem javne nabave može prodati 1,5 milijardi kuna proizvoda ovih djelatnosti, što zahtjeva povećanje od 1000 do 1500 radnika do kraja 2020. godina (uz stabilne ostale makroekonomske parametre).</s><s>Izniman značaj na povećanje broja zaposlenih ima i provođenje mjera kojima će se poticati razvoj novih i inovativnih proizvoda.</s><s>108</s>
<s>Očekuje se da će ukupna posljedica provođenja svim mjera navedenih u Strategiji biti povećanje broja zaposlenih za 2700 do 3200 radnika.</s><s>Pored toga, očekuje se i porast broja zaposlenih u poslovnim subjektima koji su usko vezani uz ovu djelatnost kao što je proizvodnja repromaterijala, zaštitne odjeće, prijevoznička djelatnost i slično.</s><s>Kao zaključna postavka Strategije (Vlada RH, 2016, str. 69) navodi se da krajnji cilj dugoročnog razvoja prerade drva i proizvodnje namještaj RH mora biti približavanje prosjecima EU, odnosno:</s>
<s>Konkurentnost je višedimenzionalna kategorija za koju ne postoji unificirana definicija.</s><s>Različite instutucije daju vlastite definicije i viđenja konkurentnosti, koji se razlikuju ovisno o tome na koje faktore konkurentnosti su usmjerene.</s><s>Na svjetskim ljestvicama konkurentnosti Republika Hrvatska već dulji niz godina stagnira, a pozitivni pomaci prisutni u nekim segmentima, anulirani su zbog ograničavajućeg djelovanja ostalih segmenata.</s><s>Najveći pad bilježi se u makroekonomskom okruženju i razvoju financijskog tržišta, a blago poboljšanje vidljivo je kod faktora visokog obrazovanja, efikasnosti tržišta rada, tehnološke spremnosti te inovacija.</s><s>Navedeno je rezultiralo činjenicom da je RH po konkurentnosti najlošije rangirana članica EU.</s><s>Najveći problem održivosti rasta ogleda se u izostanku sustavnih rješenja na razini države koja bi trebala osigurati kvalitetnije okruženje i poticajnije uvjete.</s><s>S obzirom na navedeno vrlo je teško očekivati rast konkurentnosti bez provođenja konkretnih strukturnih reformi koje su ključ dugoročnog održivog razvoja.</s><s>21. stoljeće obilježeno je bespoštednom utakmicom na tržištu namještaja u kojoj glavnu riječ vodi Kina, kao vodeći svjetski proizvođač, izvoznik i potrošač koji zadovoljava čak 99% domaće potražnje za namještajem.</s><s>Uspjeh Kine bazira se na konkurentnim cijenama (koje su postignute kombinacijom velikog broja kvalificirane radne snage i niskih troškova), investicijama i državnim poticajima (smanjenjem poreza na sirovinu).</s><s>Čak se i „najeuropskija“ tržišta popust Njemačke i Francuske nisu uspjela oduprijeti trendu rasta uvoza namještaja iz Kine.</s>
<s>Svjetska proizvodnja namještaja je u 2015. godini iznosila više od 400 milijardi američkih dolara, što je povećanje od 20% u odnosu na 2010. godinu.</s><s>Brzina rasta proizvodnje namještaja zamjetno varira s obzirom na geografsku lokaciju pa tako najveće stope rasta pokazuje upravo azijsko-pacifička regija, prvenstveno zahvaljujući Kini, čija stopa rasta se ipak smanjila u posljednjih nekoliko godina u odnosu na početni boom početkom stoljeća.</s><s>Regija koja također ubrzano raste u posljednjih nekoliko godina je Sjeverna Amerika i to najviše zahvaljujući SAD-u na čijem je tržištu prisutno veliko povjerenje potrošača, visok stupanj kvalitetne radne snage, porast stanogradnje te dostupnost svih oblika financiranja Početkom 2000-tih došlo je do velikih geografskih promjena u proizvodnji namještaja, u vidu porasta udjela srednje i slabije razvijenih zemalja u proizvodnji namještaja.</s><s>To je ponajviše rezultat činjenice da su unutar zemalja niskog i srednjeg dohodovnog razreda tri zemlje - Kina, Poljska i Vijetnam, u kojima proizvodnja rapidno raste zahvaljujući investicijama u nove pogone koji su napravljeni sa svrhom poboljšanja rasta izvoza.</s><s>110</s>
<s>Promatra li se struktura potražnje za namještajem najveća stopa rasta prisutna je u segmentu uredskog namještaja, što je rezultat činjenica da se sve više posla obavlja iz kućnih ureda.</s>
<s>Bitna strukturna promjena koja je pogodila globalni sektor proizvodnje namještaja u istom periodu je vidljivo otvaranje tržišta kao posljedica smanjenja carinskih tarifa, ekspanzije vodećih maloprodajnih lanaca na međunarodnom nivou, i njihovog ulaska u zemlje u razvoju, partnerstva između velikih distributera i stranih dobavljača, infrastrukturnih i logističkih poboljšanja, smanjenja potrošnje namještaja po glavi stanovnika u razvijenim zemljama (posebice tijekom i nakon krize) te povećanja potražnje za proizvodima sa niskom cijenom, koji se uglavnom proizvode u Aziji.</s><s>Generalno govoreći, svjetsko tržište namještaja svjetsko karakteriziraju stalne i sve brže promjene i izazovi, od kojih su najznačajniji: rastuća azijska konkurencija, porast proizvodnih troškova i povećani zatjevi za održivošću i zaštitom okoliša.</s><s>Analitičari CSILa predviđaju da će svjetsko tržište namještaja do 2020. rasti po godišnjoj stopi od oko 3,8 posto te da su zemlje sa najvećim potencijalom u nadolazećem periodu Kambodža, Kina, Cipar, Njemačka i SAD.</s><s>Jedan od ključnih činitelja koji doprinosi rastu je boom u industriji nekretnina.</s><s>S druge strane, izazov za rast mogao bi predstavljati manjak opskrbe sirovinom, odnosno drvom.</s>
<s>Kada je riječ o Europi, kao vodećem igraču na svjetskom tržištu, na istu otpada nešto više od četvrtine svjetske proizvodnje namještaja, a najveći udio odnosi se upravo na zemlje Europske Unije.</s><s>Tako sektor namještaja Europske Unije zapošljava oko milijun radnika u oko 130 tisuća tvrtki.</s>
<s>Tržište namještaja EU bilo je jako pogođeno krizom, a neke od tradicionalnih proizvođačkih zemalja još uvijek su suočene sa stagnacijom i rastućim uvoznim pritiscima.</s><s>Tako je za vrijeme krize izgubljeno 20% radnih mjesta, 18% tvrtki i 33% prometa.</s><s>Budući da ne postoji zajednička politika EU-a za šume kao niti rukovodeći okvir za pitanja u vezi sa šumama, 2013. godine je donesena „Nova strategija EU-a za šume“ i prateći „Nacrt za EU industrije bazirane na šumarstvu“ u kojima je naglašena socioekonomska važnost šuma koje pokrivaju više od 40% kopna EU te nužnost za održivim gospodarenjem.</s>
<s>Među europskim zemljama najveći je proizvođač namještaja Njemačka, nakon koje slijede Italija, Velika Britanija te Poljska.</s><s>Na zemlje zapadne Europe (EU15) otpada oko 80% ukupne proizvodnje namještaja s time da se taj udio sve više smanjuje.</s><s>Naime, proizvodnja EU13 sve više raste i trenutno je čak na 50% višem nivou nego početkom 2000-tih.</s><s>Navedeni trend primjećuje se i kod podataka koji se odnose na broj zaposlenih, broj tvrtki, te na potrošnju.</s><s>Veliki razlog tome leži u činjenici da su zemlje EU13 bogate sirovinom te imaju razvijenu drvoprerađivačku industriju, ali i u činjenici da su napustile stare centralizirane sisteme i pridružile se EU.</s><s>Nadalje, zbog nižih troškova rada te su zemlje 111</s>
<s>ZAKLJUČAK postale privlačne pa je došlo je do eksternalizacije proizvodnje i maloprodaje iz zapadnoeuropskih zemalja.</s><s>Stoga je proizvodnja namještaja u tim područjima bila potaknuta većinom izvozom u zapadnoeuropske zemlje.</s><s>Promatraju li se elementi ponude namještaja u EU posljednjih 30ak godina može se primjetiti trend rasta drvenih panela koji su postali glavni input u industriji namještaja zbog povoljne cijene (u odnosu na masivno drvo) i jednostavnosti kojim se isti sklapaju.</s><s>Temeljni problem u industriji namještaja posljednjih nekoliko godina jest osiguranje zalihe sirovine.</s><s>Naime, unatoč godišnjem porastu proizvodnje drva, u industriji namještaja dolazi do rasta konkurentskih pritisaka iz sektora obnovljivih izvora energije, koji promiču drvo kao obnovljivi izvor energije i kao poželjno gorivo za proizvodnju energije iz biomase.</s><s>Troškovi radne snage znatno variraju unutar same EU te su u EU15 25% viši u odnosu na naknadno pristiglih 13 zemalja, uz napomenu da postoji zamjetna razlika u strukturi radne snage.</s><s>Naime, dok u EU15 zemljama raste broj menadžera, arhitekata, inženjera, dizajnera i uredskog osoblja, u EU13 raste broj radnika na strojevima i zanatskih radnika.</s><s>Problem u industriji namještaja jest velik udio stare radne snage i nemogućnost zapošljavanja mladih.</s><s>Promatraju li se investicije i tehnologija, kao generatori efikasnosti i produktivnosti, najveća ulaganja u materijalnu imovinu unutar EU ostvarena su u Njemačkoj, Italiji i Poljskoj, dok najnovija ulaganja europskih tvrtki uključuju i lasersku tehnologiju kojom se dobivaju bolje i kvalitenije završne obrade.</s><s>Jedan od glavnih prioriteta na EU razini je zaštita intelektualnih prava vlasništva kako bi se osiguralo da se EU članice mogu nastaviti natjecati na globalnom tržištu.</s><s>Naime, posljednjih godina sve su prisutniji slučajevi krivotvorenja i kopiranja postojećih proizvoda od strane azijskih zemalja (ponajviše Kine) koja isti proizvod prodaju po mnogo nižoj cijeni.</s>
<s>Promatraju li se cijene, posljednjih godina prisutan je trend porasta proizvodnih cijena na nivou EU (čak i u godinama krize), što je rezultat porasta cijena sirovina i energije, činjenice da se podigao nivo u proizvodnji namještaja (sa srednjeg prema višem tržišnom segmentu), te porasta operativnih troškova zbog potrebe za prilagođavanje tehničkim standardima te standardima održivosti i zaštite okoliša.</s><s>Republika Hrvatska ima velik sirovinski potencijal i drvnu industriju sa dugom tradicijom.</s><s>Naime, čak 47% kopnene površine Republike Hrvatske je pod šumama, od čega je čak 75% u vlasništvu Hrvatskih šuma, a 21% u vlasništvu privatnih šumoposjednika.</s><s>Nadalje, Republika Hrvatska posjeduje jedno od najvećih certificiranih šumskih područja u Europi budući da je još 2002. godine dobila FSC certifikat za ukupnu površinu državnih šuma što je dokaz orijentacije RH prema održivom gospodarenju.</s><s>To su vrlo dobri preduvjeti za vođenje konkurentne industrijske politike drvnog sektora, a time i sektora namještaja.</s><s>112</s>
<s>Međutim od sredine 90-tih godina 20. stoljeća drvni sektor RH temelji se na pilanarstvu koje je postalo interesantno ulaganje za brzu i relativno dobru zaradu koja, međutim, počiva na nerealnim odnosima ponude, potražnje i rezultirajućih cijena šumskih sirovina.</s><s>Naime, usprkos hrvatskoj povijesnoj tradiciji proizvodnje drva i poznatim nacionalnim resursima, nakon rata i komercijalna i tehnička infrastruktura bili su u lošem stanju, što je dodatno pogoršalo sliku sektora.</s>
<s>Ipak, u posljednjih 10ak godina proizvodnja namještaja bilježi snažan zamah proizvodnje i izvoza, uz jačanje uloge finalista i pozitivnu vanjskotrgovinsku bilancu.</s><s>Tako je proizvodnja namještaja deficit u iznosu od 162 milijuna dolara u 2006. godini u devet godina pretvorila u suficit od 120 milijuna dolara.</s><s>No, unatoč dostatnoj kvalitetnoj i autohtonoj drvnoj sirovini i tradiciji u proizvodnji namještaja, RH ne zadovoljava rastuću potražnju za namještajem, te ima nezadovoljavajuću strukturu izvoza jer 65% prihoda od izvoza čine primarni proizvodi, a samo 35% finalni.</s><s>Zbog zastarjele i niskoproduktivne proizvodnje, nepopunjenosti kapaciteta te nerazvijene proizvodnje viših faza prerade, ukupan prihod djelatnosti proizvodnje namještaja je relativno nizak s obzirom na potencijal sirovine.</s><s>U 2015. godini, nakon duljeg vremena je ostvaren dobitak djelatnosti koji je međutim, u najvećoj mjeri, rezultat velikog smanjenja broja zaposlenih u navedenoj godini.</s>
<s>Proizvodnja namještaja je industrijske grana koja je, po broju zaposlenih te udjelu izvoza u BDP-u, važna sastavnica hrvatskog gospodarstva.</s><s>Međutim, posljednjih godina broj zaposlenih u sektoru proizvodnje namještaja drastično je smanjen.</s><s>Tako je 2000. godine u sektoru bilo zaposleno 12.065 radnika, da bi u 2014. broj zaposlenih pao na 9.271, što je smanjenje od 23,15%.</s><s>U skladu s time smanjuje se i udio broja zaposlenih u ukupnoj prerađivačkoj industriji.</s><s>Pored navedenog, analiza kretanja prosječnih mjesečnih plaća ukazuje na relativno niske plaće u ovoj industriji te velik broj niskokvalificiranih radnika i radnika sa niskom stručnom spremom, što ide u prilog tome da je riječ o industriji koja je neatraktivna za zapošljavanje.</s>
<s>Većina poduzeća pripada skupini malih i srednjih poduzeća poduzeća (74% u 2014. godini) i velik broj njih (procijenjeno na 60%) ne ispunjava europske tehničke i ekološke norme koje se očekuju u tom sektoru.</s>
<s>Analiza izvoznih performansi ukazuje da se industrija namještaja nakon perioda najveće krize počela oporavljati tako da je vrijednost izvoza već u 2012. dosegla predkriznu razinu, a u 2014. pokrivenost uvoza izvozom iznosila je 142,7%.</s><s>Najznačajnije izvozno tržište tradicionalno je Njemačka, a zatim slijede Slovačka i Austrija.</s><s>Budući da je riječ o gospodarski najjačim europskim ekonomijama može se utvrditi da je hrvatski izvozni namještaj kvalitetan.</s><s>No, još jednom valja naglasiti daje struktura izvoza vrlo nezadovoljavajuća budući da 65% prihoda od izvoza čine primarni proizvodi, a samo 35% finalni.</s>
<s>Analiza pokazatelja profitabilnosti ukazuje da je sektor industrije namještaja bio jako pogođen krizom budući da su svi pokazatelji profitabilnosti bilježili negativne vrijednosti te je tek 2015. došlo do oporavka i pokazatelji profitabilnosti zabilježili su pozitivne vrijednosti.</s>
<s>Kada je riječ o dostupnosti primarnih proizvoda zaključuje se da se godišnje u šumama kojima gospodare Hrvatske šume iskoristi manje od prirasta, čime se održava budućnost održivog gospodarenja.</s>
<s>Veliki problem hrvatske industrije namještaja je nepostojanje istraživanja i razvoja u cilju stvaranja novih proizvoda.</s><s>Naime, prema istraživanjima čak 65% tvrtki u Hrvatskoj koje se bave proizvodnjom namještaja ne posjeduje odjel za razvoj proizvoda, a čak 55% njih ne koristi usluge dizajnera uopće, dok su ulaganja u istraživanje i razvoj minimalna i na samom dnu u usporedbi sa ostalim zemljama EU.</s><s>U sektoru industrije namještaja razvijenog svijeta, posljednjih godina razvoj dizajna, konstrukcija, tehnologija i znanja te uporabe inovativnih materijala u izradi finalnog proizvoda toliko je uznapredovao da kadrovski i tehnološki nepripremljene zemlje, kao što je Hrvatska, ne mogu dosljedno pratiti taj uzlazni pravac.</s>
<s>Kako bi u sve zahtjevnijim uvjetima tržišta poduzeća bila uspješna, ona moraju na rastućim tržištima konstantno nuditi nove i bolje proizvode, biti na samom vrhu s obzirom na kvalitetu i tehnologiju te po konkurentnim cijenama proizvoditi i plasirati robu na tržište.</s><s>Jedan od načina na koji se to može postići je udruživanje u klastere čime bi se omogućilo domaćim tvrtkama specijalizaciju na pojedinu fazu izrade namještaja i veću fleksibilnost proizvodnje.</s><s>Naime, upravo je specijalizacija jedan od ključnih faktora koja može znatno utjecati na povećanje kvalitete i smanjenje proizvodnih troškova, posebice zbog činjenice da se namješaj ne proizvodi samo od drva već i od drugih materijala kao što su razni metali, staklo te plastika.</s><s>Na taj način svaki samostalan i neovisan poduzetnik koji sudjeluje u tehnološko/poslovnom procesu izrade finalnog proizvoda, ujedno sudjeluje u stvaranju njegovog vrijednosnog lanca.</s>
<s>Klasteri, kao udruženja proizvođača sirovine, vladinih i nevladinih organizacije, ili pak obrazovnih i znanstvenih institucija, imaju za cilj povećanje konkurentnosti vlastitih članova na domaćem i inozemnim tržištima, poticanje inovativnosti i razmjene znanja, informacija i tehnologija među svojim članovima.</s><s>Trenutno u RH postoje dva drvoprerađivačka klastera na nacionalnoj razini te desetak manjih, regionalnih klastera koji se u pravilu, bave širom skupinom proizvoda, a cilj bi trebao biti, po uzoru na ostale zemlje EU (posebice Italiju) veći stupanj specijalizacije.</s><s>U skladu sa svime navedenim, u Industrijskoj strategiji RH 2014-2020. industrija namještaja je karakterizirana svrstana u skupinu pokretača što znači da je riječ o velikoj izvozno orijentiranoj poddjelatnosti koja ostvaruje pozitivan EBITDA i zapošljava 114</s>
<s>kanale distribucije, nepraćenje trendova, sivu ekonomija, zanemarivo ulaganje u razvoj i slabu tehnološka opremljenost.</s><s>Međutim, također se napominje kako su hrvatski proizvođači uspjeli zauzeti značajan položaj na tržištima Njemačke, Velike Britanije, Francuske i skandinavskih zemalja, tržištima u kojima je kvalitetna drvna građa u velikom stupnju iskorištena.</s>
<s>Ulaskom Hrvatske u Europsku Uniju, hrvatskim proizvođačima namještaja otvorilo se tržište od 500 milijuna kupaca.</s><s>Uz priliku da puno lakše prodaju svoje proizvode na zajedničkom tržištu, dobili su i priliku da konkuriraju i na nizu javnih i privatnih natječaja.</s><s>Međutim, trenutna je situacija takva da je hrvatska na svjetskom tržištu specijalizirana za tzv. lohn poslove na koji otpada preko 90% izvoza finalnih proizvoda.</s><s>Ulaskom u EU došlo je do pojednostavljenja mnogih birokratskih procedura, smanjenja troškova, ali i povećanja konkurencije.</s><s>Zbog brojnih poreznih i ostalih opterećenja od strane države te visoke cijene rada, pitanja je kako će Hrvatski drvoprerađivači nositi s tom konkurencijom (posebice ako se ima na umu da druge države u okruženju, ponajviše Italija, aktivno podržavaju svoje proizvođače).</s><s>Tako bi prilike novih izvora financiranja, koje su proizašle iz članstva u EU, trebalo pretočiti u dodanu vrijednost što bi dovelo do povećanja prihoda.</s><s>Istovremeno, iskustvo, znanje i tradiciju koju RH posjeduje u ovom sektoru trebalo bi valorizirati kroz prizmu zaštite nacionalnih interesa unutar institucije EU.</s><s>Analiza učinaka liberalizacije na faktore konkurentnosti pokazala je da izvozna otvorenost sektora proizvodnje namještaja raste iz godine u godinu, isto kao i tržišni i normalizirani tržišni udio.</s><s>Također, pozitivan RCA pokazatelj, kao pokazatelj izraženih komparativnih prednosti, ukazuje da hrvatska ima veliku komparativnu prednost u proizvodnji namještaja, koje se, međutim, treba razviti u konkurentsku prednosti kako bi postala mogućnost razvoja ovog sektora.</s>
<s>Iz navedene analize može se zaključiti da je Republika Hrvatska pristupanjem Europskoj Uniji iskoristila prednost veće otvorenosti radi boljeg integriranja i na globalnom tržištu, no postojeća izvozna konkurentnost nije u skladu s proizvodnim potencijalima koje pruža domaća drvna sirovina.</s><s>Naime, još uvijek je prisutna nezadovoljavajuća razina novostvorene vrijednosti u odnosu na utrošenu sirovinu, da je sektor pretežito podinvestiran te da je u istom prisutna nedostatak kvalificirane radne snage uz premalo ulaganja u istraživanje i razvoj.</s>
<s>Zbog toga bi, ključnu ulogu u daljnjem razvoju sektora, koji je suočen sa mnogim slabostima i opasnostima, trebala imati država.</s><s>Vlada RH je, nakon duljeg niza godina, prepoznala značaj prerade drva i proizvodnje namještaja i krenula u izradu Strategije 115</s>
<s>kanale prerade drva i proizvodnje namještaja, koja bi trebala biti usvojena u trećem tromjesečju 2016. godine, a koja je prvi nacionalni dokument izrađen nakon pristupanja RH Europskoj Uniji, kojim se planira strateški razvoj ovih dviju djelatnosti.</s><s>Kao prioritetna područja u navedenoj Strategiji istaknuti su: sustav snabdijevanja drvnom sirovinom, održiva i zelena javna nabava, razvoj ljudskih potencijala i razvoj novih i inovativnih proizvoda.</s>
<s>Posebno je naglašena uloga dizajna i brendiranja proizvoda, kao elemenata diferencijacije i novog smjera razvoja, koji bi hrvatskim proizvodima donijeli znatno veću dodanu vrijednost, a poslovnom subjektu i državi povećali ugled.</s><s>Na kraju se može zaključiti da ulaganje u drvni sektor, a time i u sektor proizvodnje namještaja, za Republiku Hrvatsku predstavlja zalog za budućnost.</s><s>Prerada drva i proizvodnja namještaja sektori su koji mogu zauzeti značajni tržišni udio, doprinijeti otvaranju novih radnih mjesta i biti snažan partner s povezanim prerađivačkim i uslužnim djelatnostima, a sve to uz uvjet postojanja prave politike razvoja, institucionalne infrastrukture i koordinirane podrške na svim razinama javnog i realnog sektora.</s><s>116</s>
<s>stranici obrt.minpo.hr/dokumenti/nkd2007_s_objasnjenjima.pdf 49.</s><s>Ministarstvo poduzetništva i obrta, Ministarstvo gospodarstva, Vlada Republike Hrvatske (2013, lipanj).</s><s>Strategija hrvatskog drvnog klastera i operativni plan 2014Pronađeno</s>
<s>stanici https://poduzetnistvo.gov.hr/UserDocsImages/EU%20projekti/IPA%20IIIC/Podr%C5 %A1ka%20razvoju%20klastera/10.</s><s>Strategija%20hrvatskog%20drvnog%20klastera.pdf 50.</s><s>Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i vodnoga gospodarstva. (2006).</s><s>Izmjene i dopune programa razvoja industrijske prerade drva Republike Hrvatske 2006-2010, Zagreb: Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i vodnoga gospodarstva.</s><s>Pronađeno 15. svibnja</s>
<s>stranici https://vlada.gov.hr/UserDocsImages//Sjednice/Arhiva//22_15.pdf 51.</s><s>Ministarstvo regionalnog razvoja, šumarstva i vodnog gospodarstva. (2010).</s><s>Strategija razvoja dizajna namještaja 2010-2012, Zagreb: Ministarstvo regionalnog razvoja, šumarstva i vodnog gospodarstva.</s>
<s>52.</s><s>Ministarstvo regionalnog razvoja, šumarstva i vodnog gospodarstva. (2011).</s><s>Operativni program razvoja prerade drva i proizvodnje namještaja u Republici Hrvatskoj 2011-2011.</s><s>Zagreb: Ministarstvo regionalnog razvoja, šumarstva i vodnog gospodarstva.</s>
<s>stranici http://www.mps.hr/UserDocsImages/DRVNA/Operativni%20program%20razvoja%20 prerade%20drva%20i%20proizvodnje%20namje%C5%A1taja%202011.%20%202014.pdf</s>
<s>Pronađeno investicijskih ulaganja proizvodnih subjekata prerade drva i proizvodnje namještaja primjenom ključnih čimbenika konkurentnosti.</s><s>Drvna industrija, 64(2), 131-137.</s>