Regrutacija osoba u radikalne i ekstremističke skupine na području država bivše Jugoslavije

radikalizem;nasilje;nekdanje jugoslovanske republike;ekstremistične skupine;nasilni radikalizem;novačenje;magistrska dela;info:eu-repo/classification/udc/323(043.2)

<s>Zahvaljujem svojem mentoru prof. dr. Branku Lobnikaru na uloženom trudu, vodstvu i dobroj volji pri provedbi istraživanja i izradi ovog diplomskog rada.</s><s>Zahvaljujem svojoj sumentorici izr. prof. dr. Irena Cajner Mraović na uloženom vremenu i usmjeravanju te savjetima i podršci kroz cijeli proces izrade ovog Zahvaljujem svojoj obitelji na puno podrške, ljubavi i razumijevanja tijekom mog školovanja i vjere u moj uspjeh.</s>
<s>Cilj je ovog diplomskog rada identificirati posebnost strukture i karakteristike procesa regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine u državama bivše Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (u nastavku bivše Jugoslavije).</s><s>Istraživanjem se nastoji utvrditi specifičnu situaciju unutar pojedinih država (Slovenija, Hrvatska, Bosna i Hercegovina, Srbija i Sjeverna Makedonija) bivše Jugoslavije.</s><s>Prema glavnoj tezi, iako se nalaze u istoj regiji svaka od navedenih država bivše Jugoslavije ima izazov s različitim radikalnim i ekstremističkim skupinama, a također postoje razlike u mjestima i čimbenicima uspješnosti regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine.</s>
<s>Predstavljeni podaci su prikupljeni u sklopu kvantitativnog istraživanja „Stavovi stručnjaka o prisutnosti i regrutaciji u radikalne i ekstremističke skupine na području država bivše Jugoslavije“, tijekom prve polovice 2021. godine.</s><s>Rezultati pokazuju da postoje specifičnosti unutar svake države zasebno s obzirom na profil radikalnih i ekstremističkih skupina te procesa regrutacije u navedene skupine.</s><s>Najzastupljeniji oblik ekstremizma u državama je ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost i desni ekstremizam što se često poistovjećuje.</s><s>Online platforme, odnosno Internet, najvjerojatnije su mjesto za regrutaciju, dok su mladi najrizičnija skupina za regrutaciju u svakoj državi prema stručnjacima.</s><s>Iako postoje karakteristike koje su svima zajedničke, svaka država ima vlastite specifičnosti s obzirom na tematiku.</s>
<s>Namen magistrske naloge je ugotoviti posebnost in značilnosti procesa rekrutiranja v radikalne in ekstremistične skupine v državah nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije (v nadaljevanju nekdanje Jugoslavije).</s><s>Namen raziskave je ugotoviti specifične razmere v državah (Slovenija, Hrvaška, Bosna in Hercegovina, Srbija in Severna Makedonija) nekdanje Jugoslavije z vidika rekrutacijskih postopkov v radikalne skupine in ugotavljati razlike in podobnosti v teh procesih.</s>
<s>Glede na glavno tezo se vsaka od analiziranih držav iz območja nekdanje Jugoslavije, čeprav se nahaja v isti regiji, sooča z različnimi radikalnimi in ekstremističnimi skupinami, razlike pa so tudi dejavnikih uspešnosti rekrutiranja omenjenih skupin.</s><s>Predstavljeni podatki so bili zbrani v okviru kvantitativne raziskave »Stališča strokovnjakov o prisotnosti in rekrutaciji radikalnih in ekstremističnih skupin« v prvi polovici leta 2021.</s>
<s>Rezultati kažejo, da obstajajo posebnosti znotraj vsake države posebej glede profila radikalnih in ekstremističnih skupin ter procesa rekrutiranja v te skupine.</s><s>Najpogostejša oblika ekstremizma v državah je ekstremizem, povezan z narodnostjo, in desničarski ekstremizem, ki se ju pogosto enači.</s><s>Spletne platforme so najverjetnejši kraj za rekrutacijo, medtem ko so mladi po mnenju strokovnjakov najbolj ranljivi z vidika možnosti rekrutacije v ekstremistične skupne.</s><s>To je značilno za vse analizirane države v regiji.</s><s>Čeprav obstajajo značilnosti, ki so skupne vsem, ima vsaka država tudi svoje posebnosti glede procesov in stopnje rekrutacije v radikalne in ekstremistične skupine.</s>
<s>Prisutnost specifičnih ekstremističkih i radikalnih oblika (ekstremni nacionalizam i islamski Mjesta regrutacije pojedinaca u radikalne i ekstremističke skupine VII</s>
<s>Čimbenici uspješnosti regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine Pregled odgovora na otvorena pitanja vezana za utjecaj na opću populaciju, mjesto i rizične skupine za regrutaciju i dodatno mišljenje Praktične implikacije i perspektiva budućih istraživanja VIII</s>
<s>Grafikon 1: Zastupljenost sudionika s obzirom na državu na koju se odnosi anketa Grafikon 3: Zastupljenost sudionika s obzirom najviši završen stupanj obrazovanja ....</s><s>54 Grafikon 4: Zastupljenost sudionika s obzirom na broj godina Indeks slika</s>
<s>Radikalne i ekstremističke ideje prisutne su od davnih vremena, gdje se sve novo i inovativno označavalo se radikalnim i ekstremnim.</s><s>Često su te nove i inovativne ideje imale pozitivni utjecaj na razvoj i budućnost država, međutim u ovom radu bavit ćemo se oblicima ekstremizma i radikalizma na temelju kojih su se stvorene skupine koje u određenoj mjeri krše temeljna ljudska prava: pravo na ljudsko dostojanstvo, život, integritet osobe i slobodu.</s><s>Iako ideologija sama po sebi ne mora biti opasna, već može dovesti do pozitivne promjene, ovisi kako će pratitelji te ideologije interpretirati dijelove i koji će put odabrati.</s><s>U posljednjih 10 godina dolazi do jačanja već postojećih ili kreiranja novih radikalnih i ekstremističkih skupina na području Europe (Guerisoli, 2017).</s><s>Nastala situacija je posljedica izbjegličke krize, imigracija u države EU, netrpeljivosti između susjednih država, jačanja desnih političkih stranki, nestabilnog ekonomskog stanja u većini država i općem stanju u svijetu (European Humanist Federation, 2013).</s><s>Izbjeglička kriza je dovela do kulturoloških promjena u državama EU, budući da većina izbjeglica dolaze iz područja Bliskog Istoka i Afrike te imaju drugačiju religiju, tradiciju i običaje (Guerisoli, 2017).</s><s>Dodatna imigracija u države EU iz drugih, manje naprednih država Europe u potrazi za poslom i „boljim“ životom, je kulminirala u jačanje nacionalističkih ideja, desnih političkih stranaka i netrpeljivosti prema „stranom“ stanovništvu (Guerisoli, 2017).</s><s>Pritisak demografskih promjena u europskom društvu je utjecao na financijsku, socijalnu i psihološku stabilnost stanovnika.</s><s>Iako je migracija prirodna pojava u svijetu, u posljednjih nekoliko godina je došlo do prenaglih promjena u društvu kojim se niti strani niti domaći stanovnici nisu mogli prilagoditi (Dražanová, Liebig, Migali, Scipioni, & Spielvogel, 2020).</s><s>S druge strane kad govorimo o državama bivše Jugoslavije, većina njih su emigracijske zemlje koje gube kvalificiranu, obrazovanu i kvalitetnu radnu snagu, što uz političku nestabilnost dovodi do ekonomske krize i nezadovoljstva stanovnika država.</s><s>Na područjima navedenih zemlja uvijek su postojale radikalne i ekstremističke skupine s određenim utjecajem na stanovništvo (Azinović, 2018).</s><s>Iako su zemlje u EU svjedočile daleko brojnijim izravnim prijetnjama terorističkim napada od balkanskih zemalja (Borovec et al., 2019; Europol, 2018.), regija Zapadnog Balkana doživljava se kao visoko rizično okruženje za radikalizaciju i nasilni ekstremizam koje bi, ako se ne upravlja i adresira na odgovarajući način, mogle destabilizirati sigurnost diljem Europe (Borovec et al., 2019; Azinović, 2017.).</s><s>Iako Hrvatska i Slovenija nisu dio Zapadnog Balkana, zbog blizine granica koje dijele sa Zapadnim Balkanom pod velikim su utjecajem takozvanog „balkanskog“ mentaliteta koji je još uvijek u određenoj mjeri prisutan u navedenim državama.</s><s>Cilj je ovog rada identificirati specifičnosti strukture i karakteristike procesa regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Pregledom literature te provedbom istraživanja želimo bolje razumjeti trenutno stanje radikalnih i ekstremističkih skupina u nekim državama bivše Jugoslavije: Sloveniji, Hrvatskoj, Srbiji, Bosni i Hercegovini te Sjevernoj Makedoniji.</s><s>Iako unutar država bivše Jugoslavije također pripadaju Crna Gora, Kosovo te Vojvodina, nismo ih uključili u ovaj rad zbog naravi istraživanja na kojim se temelji empirijski dio ovoga rada.</s><s>Radi se o tome da su ciljana populacija u istraživanju bili stručnjaka s područja sigurnosti, kriminologije i kriminalistike koji se bave radikalizmom, nasilnim ekstremizmom te regrutacijom u navedene skupine, a autorica istraživanja u Crnoj Gori, Kosovu i Vojvodini nema relevantne kontakte preko kojih bi bila moguća distribucija poveznice za instrument istraživanja.</s><s>Razumijevanjem ove tematike otvaramo prostor za razvoj pravovremenih i pravilnih preventivnih politika, kao i mjera koji bi smanjili utjecaj tih skupina.</s><s>Budući da je ovo prvi sveobuhvatni rad na temu regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine na području država bivše Jugoslavije, korištenje rezultata dobivenih istraživanjem za razvoj novih politika, mjera i pristupa sekundarni je cilj ovog diplomskog rada.</s><s>Države bivše Jugoslavije imaju dugu teritorijalnu, sociološku, kulturološku i političku povijest te postoje sličnosti u svjetonazoru stanovništva koje živi na ovom području.</s><s>Upravo zato je zanimljivo istraživati ovaj specifični aspekt i vidjeti koje sličnosti i razlike između država postoje.</s><s>Bolje razumijevanje cjelokupne situacije potencijalno dovodi do razvoja regionalne suradnje što je izrazito važno za dugoročni rast i razvoj promatrane regije.</s><s>2 METODOLOŠKI OKVIR</s>
<s>Pregledom literature nismo pronašli odgovarajuće izvore koji su sadržavali cjelokupnu procjenu prisutnosti i procesa regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine na području određenih država bivše Jugoslavije.</s><s>Tijekom provođenja ankete usredotočit ćemo se na ispitivanje prevalencije određenih radikalnih i ekstremističkih skupina na području država bivše Jugoslavije te karakteristika regrutacije u navedene skupine.</s><s>Usmjerit ćemo se na čimbenike koje utječu na uspješnost regrutacije, potencijalne ranjive skupine te specifična mjesta koja su plodno tlo za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Nakon pregleda literature i dobivenih rezultata dat ćemo vlastito stajalište na ovu temu te opisati prijedloge koji utječu na smanjenje uspješnosti regrutacije i posljedično smanjenje utjecaja tih skupina.</s>
<s>Proučit ćemo i povijesnu i zakonsku podlogu nacionalne strukture te pojavne oblike radikalnih i ekstremističkih skupina na području Slovenije, Hrvatske, Bosne i Hercegovine, Sjeverne Makedonije te Srbije.</s><s>Potaknut ćemo kritičko razmišljanje o edukaciji, utjecaju i prevenciji procesa regrutacije koja dovodi do manjka novih pristalica i posljedično rušenja nasilnih ekstremističkih ideja.</s><s>Također, Prikazat ćemo profil osoba upletenih u proces regrutacije i usmjeriti pozornost na moguće ranjive skupine.</s><s>Za kraj, osigurat ćemo prostor stručnjacima da iznesu svoje mišljenje o ovoj tematici, posebice procesu regrutacije kao jednom od rijetkih fokusa istraživanja na ovom području.</s>
<s>Identificirati posebnost strukture i karakteristike procesa regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine u državama bivše Jugoslavije.</s><s>Pojedinačni ciljevi, koji će biti pokriveni prilikom izrade magistarskog rada: Cilj br. 2: Opisati pojmove radikalizma i nasilnog ekstremizma te povijesnu i zakonsku podlogu, posebice na području država bivše Jugoslavije.</s><s>Cilj br. 3: Identificirati postojeće pojavne oblike i karakteristike radikalnih i ekstremističkih skupina na području država bivše Jugoslavije.</s><s>Cilj br. 4: Opisati proces i čimbenike regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Cilj br. 5: Predstaviti karakteristike ciljanih grupa i osoba koje regrutiraju u radikalne i ekstremističke skupine.</s>
<s>Glavna teza magistarskog rada je usmjerena na specifičnu situaciju unutar država (Slovenija, Hrvatska, Bosna i Hercegovina, Srbija i Sjeverna Makedonija) bivše Jugoslavije.</s><s>Prema glavnoj tezi, iako se nalaze u istoj regiji, svaka od navedenih država bivše Jugoslavije ima izazov s različitim radikalnim i ekstremističkim skupinama, a također postoje razlike u mjestima i čimbenicima uspješnosti regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Predstavljamo pomoćne teze i hipoteze, s kojima ćemo potvrditi ili opovrgnuti glavnu tezu: Pomoćna teza br. 1: Zbog povijesne pozadine, ekstremni nacionalizam je izrazito prisutan u većini država.</s>
<s>Pomoćna teza br. 2: Postoji veliki broj različitih modus operandi regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine na području država bivše Jugoslavije.</s><s>Pomoćna teza br. 3: Čimbenici koji utječu na uspješnost regrutacije ciljanih osoba većinom su psihološke, a ne socijalne prirode.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 1: Ekstremni je nacionalizam najizraženije prisutan na području Slovenije, Hrvatske i Srbije, dok na području Bosnu i Hercegovine te Sjeverne Makedonije je najizraženije prisutan islamski fundamentalizam.</s><s>Pomoćna hipoteza br. 2: Navijački ekstremizam je u velikoj mjeri prisutan u Hrvatskoj, Srbiji i Sjevernoj Makedoniji.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 4: Glavna mjesta regrutacije u Bosni i Hercegovini vjerske su ustanove i obiteljska okolina, dok je u ostalim zemljama najviše vršnjačka okolina i online platforme.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 5: Najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine su različite u svakoj državi, ali najveći postotak čine mlade osobe.</s><s>2.3 Metode istraživanja</s>
<s>Magistarski rad sadržavat će teorijski i empirijski dio.</s><s>U teorijskom dijelu se posvetit ćemo razmatranoj tematici i napraviti sveobuhvatan pregled znanstvene literature razmatranog područja.</s><s>Pregled literature će sadržavati pregled istraživanja na području nekoliko država bivše Jugoslavije (Slovenija, Hrvatska, Bosna i Hercegovina, Srbija te Sjeverna Makedonija).</s><s>U sklopu teorijskog dijela provjerit ćemo teze broj 1 i 2. U empirijskom ćemo dijelu provjeriti tezu broj 3 i hipoteze broj 1, 2, 3, 4 i 5. U tu svrhu je provedeno kvantitativno istraživanje na uzorku stručnjaka s područja sigurnosti, kriminologije i kriminalistike koji se bave radikalizmom, nasilnim ekstremizmom te regrutacijom u navedene skupine iz 5 država koje su bile u sastavu bivše SFRJ.</s><s>Za potrebe tog je istraživanja kreiran instrument koji omogućava odgovore na sljedeća istraživačka pitanja:</s>
<s>U kojim je promatranim državama bivše SRFJ najizraženiji prisutan ekstremni nacionalizam, a u kojima islamski fundamentalizam?</s><s>U kojim je promatranim državama bivše SFRJ prisutan navijački ekstremizam?</s><s>Na koji se mjestima provodi regrutacija u radikalne i ekstremističke skupine u promatranim državama bivše SFRJ?</s>
<s>Koja su glavna mjesta regrutacije u pojedinim promatranim bivšim državama SFRJ?</s><s>Koje su najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine u pojedinim promatranim državama bivše SFRJ?</s><s>3 DEFINICIJA TEMELJNIH POJMOVA</s>
<s>Radikalizam i ekstremizam pojmovi su koji se često pogrešno upotrebljavaju.</s><s>Značenje ovih pojmova i dan danas je nejasno te u velikoj mjeri individualno, dok razlike između tih pojmova nisu u potpunosti jasne općoj populaciji.</s><s>Također, često se povezuju i izjednačavaju s političkim pravcima, što dodatno otežava razumijevanje pojmova izvan političkog konteksta.</s><s>Zbog tankih granica s političkom sferom i prezentiranja ovih pojmova u javnosti, posebice od strane medija u negativnom kontekstu, radikalizam i ekstremizam će se u općoj populaciji najčešće smatrati kao nepoželjni, opasni i „loši“ koncepti.</s><s>Radikalizam i ekstremizam podrazumijevaju distancu od konvencionalnog općeg mišljenja, političkih i društvenih procesa.</s><s>Budući da je radikalizam (prema radikalan), u politologiji, naziv za smjer kritičkoga preispitivanja i korjenite promjene postojećega političkoga i društvenog sustava (Krleža, n.d.), sam pojam nema nužno negativnu konotaciju.</s><s>Brojne revolucije, pokreti za ljudska prava, izmjene političkih sustava proizašle su iz radikalnih ideja te je u suvremenoj povijesti očito kako je takva vrsta radikalizma donijela pozitivne promjene u društvu.</s><s>S druge strane, ekstremizam je društveni fenomen koji karakterizira uporabu ekstremnih sredstava kako bi postigli određeni, često politički ciljevi grupe ili pojedinca.</s><s>Iako ekstremna sredstva ne moraju nužno biti ugrožavajuća, ekstremizam se najčešće povezuje s uporabom nasilja i poticanjem nasilnog ponašanja (Neumann, 2017).</s><s>Upravo ćemo iz toga razloga u nastavku koristiti pojam Nasilni ekstremizam kako bismo naglasiti komponentu nasilja i nesigurnosti/opasnosti.</s><s>3.1 Radikalizam</s>
<s>Radikalizam je termin koji je razvijen prije termina ekstremizam te je na početku imao svoju primjenu u medicini (Bötticher, 2017).</s><s>Radikalizam je postao politička doktrina nadahnjujući republikanske i nacionalne pokrete predane individualnoj i kolektivnoj slobodi i emancipaciji, usmjerene protiv monarhijskog i aristokratskog statusa quo nakon 1815. godine (Bötticher, 2017).</s><s>Iako se ovaj izraz često povezuje s nasilnim ekstremizmom, osobe s radikalnim idejama, koje same sebe ponosno nazivaju radikalima, u većini slučaja ne koriste nasilna sredstva za ostvarivanje svojih ciljeva, već se usmjeravaju na zagovaranje promjena legalnim putem.</s><s>I u današnje vrijeme postoje razlike u percepciji pojma radikalizam ovisno o geografskom području, na primjer u Sjevernoj se Americi izraz radikalizam ne povezuje s uporabom nasilja (Mušić, 2017), dok gledajući medije u Hrvatskoj, riječ radikalizam često se povezuje s nacionalizmom i konzervativizmom.</s><s>Iz navedenog, radikalizam nije nužno negativan pojam, međutim u ovom kontekstu ćemo se usmjeriti na radikalizam kao fenomen kojeg karakteriziraju razvoj antidemokratskih, beskompromisnih i dosljednih stavova pojedinca ili grupe, koji zahtijevaju promjene u društvu, bez obzira na potencijalne negativne posljedice.</s><s>Pojam usko povezan s radikalizmom je radikalizacija, odnosno proces radikalne promjene ili transformacije pojedinačnih ili grupnih percepcija, uvjerenja, vrijednosti i ponašanja u smjeru razvoja političkih stavova i obrazaca ponašanja koji opravdavaju upotrebu nedemokratskih sredstava i / ili ilegalnog nasilja za postizanje vlastitih političkih, ideoloških, vjerskih itd. ciljeva (Prezelj, i dr., 2021).</s><s>Budući da se radikalizam usmjerava na razvoj određenih radikalnih stavova, dok je nasilni ekstremizam usmjeren na samu uporabu nasilnih sredstava na temelju tih radikalnih mišljenja, možemo reći da su radikalizam i radikalizacija koraci koji prethode razvoju nasilnog ekstremizma i u krajnosti terorizma.</s><s>Za razliku od ekstremizma, ideja radikalizacije kao procesa nije osobito kontroverzna.</s><s>Ne smatra se da se pojedinci preko noći pretvore u ekstremiste ili da je dolazak do sljedećeg koraka, ekstremizma uzrokovan samo jednim čimbenikom.</s><s>Prema Neumannu (2016; Neumann, 2017) identificiran je niz čimbenika koji pokreću razvoj radikalizacije, a to su:  nezadovoljstvo (nepravda, društvena napetost, sukob interesa, itd.)  zadovoljavanje emocionalne potrebe (želja za pripadanjem, zajednice, avanture,  ideje koje dovode do ideologije (stvaranje ideja i pružanje rješenja koje odgovaraju na određeno nezadovoljstvo)</s>
<s> ljudi (autoritet, karizmatični vođa ili snažno povezana skupina koji dovode do stvaranja povjerenja, predanosti i vršnjačkog pritiska)  nasilje (uključivanje u nasilje je često rezultat vlastitog izlaganja nasilju, što dovodi do brutalnosti pojedinca).</s>
<s>Pojam nasilni ekstremizam postao je popularan tek posljednjih godina (Neumann, 2017).</s><s>Pojam je bio odgovor na različitost djelovanja skupina kako bi došle do svojih ciljeva.</s><s>Dodavanjem pridjeva „nasilan“ pojam nasilni ekstremizam rješava navedene razlike, ali i dalje ostavlja bez odgovora važna pitanja o odnosu između nasilnih i nenasilnih oblika ekstremizma (Neumann, 2017).</s><s>Drugi izazov do kojeg dolazimo kada govorimo o značenju ekstremizma i nasilnog ekstremizma su razlike u društvu.</s><s>Ono što predstavljamo kao ekstremno ovisi o tome što se u određenom društvu, dijelu društva ili vremenskom razdoblju smatra „mainstream“ (Neumann, 2017).</s><s>Različiti konteksti, politički, kulturni i povijesni, stvaraju različite predodžbe o ekstremizmu.</s><s>Često će se zbog toga postaviti pitanje „u odnosu na što je nešto ekstremno?“.</s><s>Knjige iz povijesti su nam pravi podsjetnici na pojedince koji su se borili za različita prava i slobode, a koji su bili predstavljeni kao „ekstremisti“ (Neumann, 2017).</s><s>Upravo iz toga razloga, potrebno je pažljivo koristiti pojam nasilni ekstremizam kako bismo prevenirali njegovo negativno etiketiranje skupina koje nemaju ključne karakteristike, koje su: uporaba nasilja, netolerancija prema suprotnim mišljenjima i neustavnost.</s>
<s>Uz sam pojam ekstremizam, nasilni se ekstremizam često uspoređuje s radikalizacijom i radikalizmom.</s><s>Kao što smo već naveli, nasilni se ekstremizam često predstavlja kao posljednja stanica procesa radikalizacije.</s><s>Također, postoje razmišljanja koja navode da su radikalizam i nasilni ekstremizam jednoznačni pojmovi (Prezelj, i dr., 2021).</s><s>U modernije se doba ovi pojmovi sve više razdvajaju kao zasebne kategorije, ponajviše zbog načina i sredstva djelovanja.</s><s>Prema Prezelj i dr. (2021), kada govorimo o nasilnom ekstremizmu, smatra se kako te skupine i/ili stranke koriste sljedeće elemente u svojim programima: neustavnost, protudemokracija, autoritarnost, antipluralizam, fanatizam, netolerancija, odbijanje vladavine zakona, uporaba nasilja, nejednakost, prevladavanje kolektivnih ciljeva nad individualnom slobodom, itd.</s><s>Nasilni ekstremizam promovira nasilje kao mehanizam za rješavanje sukoba te se suprotstavlja ustavu države, utemeljenoj demokraciji, vladavini zakona i jednakim ljudskim pravima.</s><s>Prema Bötticher (2017) ekstremizam postoji na periferiji društva i nastoji osvojiti njegovo središte stvarajući strah od neprijatelja unutar i izvan društva.</s><s>Osvajanjem središta, odnosno, stjecanjem državne moći ekstremisti nastoje uništiti društvene raznolikosti i postići sveobuhvatnu homogenizaciju društva, na temelju senzacionalističke ideologije netolerantnih osobina.</s><s>Na prostoru zemalja bivše Jugoslavije, možemo vidjeti upravo taj koncept prikupljanja društva i poticanja homogenizacije kroz jačanje desničarskog ekstremizma, u čestim slučajevima ekstremnog nacionalizma.</s><s>Prema Walkeru (1979; Mušić, 2019) desničarski ekstremizam krovni je termin za niz složenih ideologija, koje su karakterizirane autoritarnošću, antidemokracijom i ekstremnim nacionalizmom.</s><s>Europa je posljednjih godina zahvaćena jačanjem ekstremno desničarskih pokreta koji su u nekim država prisutni kao političke stranke, koje su uspjele privući veliki broj glasača (Mušić, 2019).</s><s>Takve ekstremne stranke, često prikupljaju svoje glasače zagovaranjem populističkih politika, na primjer zagovaranjem antiimigrantskih politika za vrijeme migrantske krize.</s><s>Na taj način stvaraju zajednicu radikalnih istomišljenika i grade prostor netolerantnosti i antidemokracije.</s><s>Navedene politike možemo povezati s ekstremnim nacionalizmom kao ideologijom superiornošću određene skupine koja zahtijeva homogenost društva (Hartung et al., 2007) te služi kao alat za stvaranje mržnje između dviju ili više skupina.</s><s>Iako politike same po sebi nisu nasilne, pasivnim i aktivnim poticanjem mržnje između skupina te politike potiču stvaranje nasilnog ponašanja.</s><s>3.3 Razlike među pojmovima</s>
<s>Iako se i radikalizam i nasilni ekstremizam svrstavaju u društveno-političke snage koje postoje na rubovima liberalno-demokratskih društava, Bötticher (2017) predstavlja deset glavnih razlika između ove dvije struje: i) Dok radikalni pokreti obično koriste političko nasilje pragmatično i na selektivnoj osnovi, ekstremistički pokreti nasilje nad svojim neprijateljima smatraju legitimnim oblikom političkog djelovanja. ii) Oba se pojma referiraju na ono što leži izvan sadašnjosti.</s><s>Radikalizam više gleda na idealiziranu budućnost za sve, dok ekstremizam se orijentira na pokušaj obnove navodno zlatne prošlosti.</s>
<s>3.2 Nasilni ekstremizam iii) Ekstremizam je po svojoj prirodi antidemokratski; teži ukidanju ustavne demokracije i vladavine zakona.</s><s>Radikalizam je emancipatorski i sam po sebi nije antidemokratski.</s>
<s>3.2 Nasilni ekstremizam iv) Ekstremisti se otvoreno protive konceptu jednakih ljudskih prava i onih institucija koje ih podržavaju.</s><s>Radikalizam se ne protivi jednakim ljudskim pravima; štoviše, u povijesti su progresivni radikali nastojali proširiti ljudska prava za neprivilegirane.</s>
<s>3.2 Nasilni ekstremizam v) Ekstremisti odbijaju vanjske ideje i orijentirani su na postizanje vlastitih ideja, dok radikali, iako zagovaraju put djelovanja koji se uvelike razlikuje od nastavka statusa quo, ne teže zatvaranju otvorenih društava i uništavanju raznolikosti u društvu na način na koji to čine ekstremisti. vi) Radikalizam se buntovno suprotstavlja vlasti; ekstremizam, s druge strane, nije usmjeren samo protiv vlasti, već i protiv svih koji ne prihvaćaju njegovu dogmu za transformaciju društva.</s>
<s>3.2 Nasilni ekstremizam vii) Ako su u manjini, radikali se mogu povući sa scene, koegzistirajući s trenutnom strukturom društvom ne tražeći kontinuirano izravnu konfrontaciju.</s><s>S druge strane, ekstremisti se uključuju u provokativne i agresivne intervencije protiv uspostavljenog poretka.</s>
<s>Ekstremizam karakterizira partikularistički moral koji vrijedi samo za njegove članove.</s><s>Radikalizam je više usmjeren na univerzalni moral. ix) Koncept ekstremizma usko je povezan s autoritarnim diktaturama i nadmoći, dok je radikalizam manje elitistički nastrojen, usmjeren na običan narod; i x) Radikalizam se sa svojim idejama ljudskog napretka i vjerom u moć razuma povezuje s političkim nasljeđem prosvjetiteljstva, dok se s druge strane ekstremizam povezuje s iracionalnim, obično religioznim i fanatičnim sustavom vjerovanja, koji polaže monopol na istinu koja je u skladu s njegovom retrogradnom vizijom.</s>
<s>Pojam terorizma prvi se put javlja u političkom govoru prilikom opisivanja Jakobinske diktature u Francuskoj koja se izjednačavala s takozvanim državnim terorizmom.</s><s>Voltaire također označava stanje tijekom 1769. godine kao „terorističke strahote vlasti” (appareil de Terror) (Glavina & Šimić Banović, 2017).</s><s>Nakon toga riječ terorizam postaje uobičajen pojam koji se koristi prilikom izražavanja nasilja radi postizanja određenog cilja.</s><s>Prema (Greene, 2017) terorizam se označava kao korištenje ozbiljnog nasilja nad osobama ili imovinom i/ili prijetnja korištenjem takvog nasilja za zastrašivanje ili prisiljavanje vlasti, javnosti ili određenog dijela javnosti u svrhu postizanja političkih, socijalnih ili ideoloških ciljeva.</s><s>Prema ovoj definiciji možemo vidjeti nekoliko glavnih karakteristika terorizma: ozbiljni oblici nasilja; zastrašivanje javnosti te postizanje određenih ciljeva.</s><s>Uz to također možemo nadodati koncept publike, odnosno traženje pažnje od strane terorističkih skupina te koncept takozvane „nevine žrtve“, što označava nasumično ciljano nasilje.</s><s>Dok se u prošlosti pojam terorizam koristio na nacionalnoj razini, gdje je najčešće određena skupina napadala vladajuću stranku vlastite države, u posljednje vrijeme se razvija pojam međunarodni terorizam.</s><s>Međunarodni terorizam se odnosi na terorizam koji nadilazi državne granice u smislu korištenih metoda, ljudi koji su meta ili mjesta gdje teroristi djeluju Kada govorimo o generalnoj definiciji terorizma, izrazito je teško doći do konsenzusa.</s><s>Dolazimo do premise „dok je za jednu osobu pojedinac terorist, za drugu osobu je borac za slobodu“, gdje nam upravo ta premisa onemogućava stvaranje objektivne, univerzalne definicije za pojam terorizma.</s><s>Ukoliko spojimo nedostatak univerzalne definicije i širenje međunarodnog terorizma, dolazimo do izazova i potencijalnih propusta u zakonodavstvu svake države.</s><s>Prema Walteru (2003; Greene, 2017) problem je u usvajanju različitih mjera u različito vrijeme te nedostatak koordinacije na europskoj pa i svjetskoj razini.</s><s>Kako bi postojala jasnoća i pravna sigurnost u zakonodavstvu potrebno je usvojiti jednaku definiciju „terorizma“ unutar svakog pravnog poretka (Walter, 2003; Greene, 2017).</s><s>Upravo zato je, prema Glavina i Šimić Banović (2017), za uspješnu borbu protiv terorizma potrebno kombinirati tri modela:</s>
<s>4.1 Povijesna podloga država bivše Jugoslavije Do 1948., odnosno raspada veze sa Staljinom, osnova vlasti Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (u nastavku SFRJ) svodila se na strogi centralizam, ukidanje privatnog vlasništva i neprihvaćanje osoba s različitim mišljenjima, čak i unutar vlastite partije.</s><s>Nakon 1948. vidi se spori napredak u razvoju federalnoga sustava.</s><s>Naglašavanje nacionalnog identiteta bilo je sankcionirano te je ključni arbitar cjelokupnoga društvenog života bila Partija.</s><s>Predsjednik Jugoslavije Josip Broz Tito 1964. je, pod pritiskom komunističkih partija Hrvatske, Kosova i Slovenije, započeo provođenje značajnih reformi u smjeru istinskoga federalizma i liberalizma.</s><s>Dopuštena je uspostava veće lokalne samouprave, dok su represija i zabrane korištenja nacionalnih simbola znatno ublaženi.</s><s>Reforme šezdesetih godina, posebice u privredi, nisu riješile problem neravnomjernog razvitka republika, članica federacije.</s><s>Godine 1974., shvativši da nakon njegove smrti Jugoslavija teško može opstati u istom obliku, Tito je stvorio Ustav kojim je potvrdio načela amandmana iz 1971.: prenio je velike ovlasti na šest jugoslavenskih republika i dvije autonomne pokrajine u sastavu Srbije (Kosovo i Vojvodinu), jamčeći im suverenost i jednakost i mogućnost da u danom trenutku imaju pravo na vlastitu samostalnost.</s><s>Ustavom, proglašenim 21. veljače 1974., federacija je postala reprezentant dogovora republika i pokrajina, bez vlastite izvorne moći u donošenju odluka i njihovoj realizaciji.</s><s>Prilika za raspravu koja je u Srbiji otvorena o ustavnom poretku, posebice o podjeli Srbije u tri savezne jedinice, izbila je nakon Titove smrti (1980.), u proljeće 1981., s početkom prosvjeda albanskih studenata na Kosovu.</s><s>Onima koji su bili uvjereni da je Ustavom iz 1974.</s><s>Srbija razbijena, pridružili su se i oni koji su smatrali da je njegovim stupanjem na snagu započeo proces rušenja SFRJ.</s><s>Njihove teze su u načelu polazile od toga da je ustavnim promjenama ukinuto načelo narodnog suvereniteta, a političkim subjektom proglašene su ‘’administrativno-teritorijalne” cjeline.</s><s>Sredinom 80-ih u javnosti su se počeli pojavljivati politički programi mimo Saveza komunista Jugoslavije (SKJ), barem mimo njegovih formalnih tijela.</s><s>Tako se u Srbiji pojavio Memorandum Srpske akademije nauke i umetnosti (SANU), a u Sloveniji je skupina oporbenjaka oko Nove revije napisala slovenski nacionalni program.</s><s>Memorandum je bio prvi nacionalni program nastao u socijalističkoj Jugoslaviji izvan Saveza komunista.</s><s>Njegovi autori, skupina srpskih akademika, su izložili teze o problemima jugoslavenske ekonomije i političkog sustava.</s><s>Drugi režim, pod vlašću komunista, nastao je revolucijom uz vođu Josipa Broza Tita, koji je pokušavao Jugoslaviju učiniti zajednicom ravnopravnih naroda, što je napravilo jedino „nesigurnu“ federaciju, s jakim ovlastima federativnih jedinica.</s><s>Paralelno s ublažavanjem represije, a kasnije i procesom demokratizacije, otvorile su se bolne rane razdora, različiti pogledi na suštinu zajedničke države, koji su je pratili još i prije njena nastanka.</s><s>Pri raspadu Jugoslavije i stvaranju nacionalnih država, najspornija su bila pitanja teritorija, tj. koji će se princip primijeniti glede granica novonastalih država: etnički (ili neki drugi) princip, ili princip poštivanja postojećih, republičkih granica, te pitanje dosega prava na samoodređenje.</s><s>Prema Jović (2001) osam je čimbenika dosad navedeno u raspravi o razlozima kolapsa Jugoslavije, to su:</s>
<s>6. uloga raznih ličnosti u stvaranju i razaranju jugoslavenske države 7. predmoderni karakter jugoslavenske države, koji se često uspoređuje s carstvima nasuprot nacionalnoj državi te</s>
<s>8. strukturalno-institucionalni razlozi.</s><s>4.2 Opis i razvoj država na području bivše Jugoslavije Države koje se trenutno nalaze na području bivše Jugoslavije su: Slovenija, Hrvatska, Bosna i Hercegovina, Srbija, Crna Gora, Kosovo i Sjeverna Makedonija.</s><s>Za potrebe ovog rada i istraživanja orijentirat ćemo se samo na dio tih država, odnosno Sloveniju, Srbiju, Hrvatsku, Bosnu i Hercegovinu i Sjevernu Makedoniju.</s><s>U današnje doba prostor bivše Jugoslavije se često izjednačava s prostorom Zapadnog Balkana (izuzetak je nedostatak Slovenije i Hrvatske te dodatak Albanije).</s><s>Iako je geografski pojam Zapadnog Balkana poprilično definiran, samo razumijevanje tog prostora je još uvijek upitno.</s><s>Zapadni Balkan se ponajčešće koristi kao naziv prostora koji karakterizira vjerska i etnička nesnošljivost, slaba razvijenost, korupcija ili podijeljenost.</s><s>S druge strane, Hrvatska (iako često neformalno svrstavana u kategoriju „Balkana“) i Slovenija su u političkom pa i u administrativnom smislu članice Europske unije, čiji je glavni cilj pojačati ekonomsku, gospodarsku, socijalnu i teritorijalnu koheziju te solidarnost među državama članicama.</s><s>Na temelju navedene raspodjele, možemo već sada vidjeti velike razlike unutar država na području bivše Jugoslavije.</s>
<s>Kako bismo bolje razumjeli pozadinu ovog rada, predstavljamo vam opće informacije i trenutnu situaciju u navedenim državama: 1. Hrvatska</s>
<s>Sabor Republike Hrvatske 25. lipnja 1991. donosi Ustavnu odluku o suverenosti i samostalnosti Republike Hrvatske kojim se Hrvatska uspostavlja kao neovisna država.</s><s>Prema političkom ustroju Hrvatska je parlamentarna demokracija.</s><s>Članica je Ujedinjenih naroda od 1992. godine, a od 1. srpnja 2013. punopravna je država-članica Europske unije.</s><s>Prema Ustavu Hrvatska je socijalna država što znači da jedan od zadataka hrvatske unutarnje politike treba uključivati i rješavanje socijalne problematike.</s><s>Međutim, zbog nedovoljno razvijenog gospodarstva, nejasne strategije gospodarskog razvitka i nedovoljno osmišljene socijalne politike, Hrvatska se još uvijek ne može smatrati kao pravedna socijalna država.</s><s>Hrvatska kao zemlja u tranziciji, mora biti jako oprezna u njihovoj razvoju socijalnih, političkih i gospodarskih politika, s obzirom na sve specifičnosti njezina razvoja i prošlosti (Croatia country profile, 2018).</s><s>Mechkova (2010) koja je dio Odbora za proračunski nadzor Europskog parlamenta, je na temelju pregleda gospodarske i političke situacije u Hrvatskoj zaključila da je neučinkovita gospodarska struktura proizašla iz naslijeđene problematične prošlosti.</s><s>Međutim, povećanje stope rasta moguće je ostvariti proširenjem proizvodnih kapaciteta te boljim korištenjem postojećih kapaciteta, njihovom modernizacijom i tehnološkom obnovom.</s><s>Također postoji potreba za konstantnim podizanjem razina znanja i vještina mladih ljudi.</s><s>Uz to se navodi da je potrebna izgradnja mjera aktivne politike koja utječe na fleksibilnost tržišta rada i zapošljavanje.</s><s>Za nastavak razvoja gospodarstva i politike Hrvatske.</s><s>Mechkova (2010) navodi kako je potrebno poticati poduzetništvo i održavati ravnotežu između osobne odgovornosti i snošenja rizika, te solidarnosti zajednice.</s><s>Jedan od izrazito važnih ciljeva je graditi politiku i gospodarstvo kao etičnu djelatnost u služenju općem dobru, i samim time izgradnja pozitivne konotacije građanima Hrvatske.</s><s>Nastavno na to, potrebno je primjerenom kombinacijom djelatnosti politike i gospodarstva ustrajno graditi socijalni dijalog i socijalni mir kao ambijent za svaki napredak zajednice i obitelji, kako na nacionalnoj razini tako i u odnosu na bilateralne i međunarodne odnose.</s><s>2. Slovenija</s>
<s>Slovenija je svoju želju za odcjepljenjem pokazala plebiscitom o neovisnosti 1990. godine te ju obranila ratom za neovisnost nakon proglašenja neovisnosti 25. lipnja 1991.</s><s>Prema političkom sustavu, Slovenija je parlamentarna demokracija.</s><s>Članica je Ujedinjenih naroda od 1992. godine, a 2004. godine pridružila se Europskoj uniji.</s><s>Slovenija je 2007. postala članicom monetarne unije i usvojila zajedničku europsku valutu, euro (Slovenia country Slovenija se također smatra državom koja je napravila tranziciju s državne ekonomije na slobodno tržište lakše od ostalih navedenih država te se smatra najrazvijenijom državom u regiji, s prosječnim do visokim pozicijama na većini ljestvica EU (Slovenia country profile, 2020).</s><s>Također se smatra uzornim modelom nove članice Europske Unije, u smislu kvalitetnog i stabilnog ulaska u EU.</s>
<s>U Sloveniji je tijekom posljednjih 75 godina lijevo-orijentirana stranka vodila vladu 90% vremena, a predsjedništvo 100% vremena.</s><s>Nakon njezine neovisnosti - posljednjih 30 godina – ukupno je samo 7,5 godina postojala vlada koju je vodio desni centar, uključujući samo jedan puni mandat (Turk, 2020).</s><s>Europska financijska kriza 2012. godine Sloveniju je uvukla u duboku recesiju, što je potaknulo organizaciju masovnih prosvjeda zbog korupcije i vladinog neadekvatnog upravljanja državom (Turk, 2020).</s><s>U ožujku 2020, Janez Janša s SDS-EPP, po treći put preuzima vladu Republike Slovenije, te ljevica ostaje u šoku što je izgubila vlast.</s><s>Međutim, trenutno, Slovenska demokratska stranka (SDS-EPP) nema većinu u koalicijskoj vladi, a kamoli u parlamentu (Turk, 2020).</s><s>U Sloveniji se izrazito poštuju ljudska prava i temeljna sloboda, te demokratska borba između lijevog „apsolutizma“ i desnog „orbanizma“ definitivno je očekivana.</s><s>Međutim zbog netrpeljivosti između tih stranaka i nemogućnosti većeg utjecaja na državu, situacija u Sloveniji do 2022. godine zauzimala je status quo (Turk, 2020).</s><s>Nakon parlamentarnih izbora 2022. godine pobjeđuje stranka Sloboda, predvođena Robertom Golobom, kojem je bilo dovoljno tri mjeseca da formira političku organizaciju, ostvari jednu od najuvjerljivijih pobjeda političke stranke od osamostaljenja Slovenije i na taj način skine Janeza Janšu s vlasti nakon toliko godina (Miladinović, 2022).</s>
<s>Parlament je u vrijeme raspada SFRJ proglasio neovisnost te jugoslavenske republike 8. rujna 1991. god., nakon što je održan referendum o neovisnosti.</s><s>Početkom 2020.</s><s>Sjeverna Makedonija postaje 30. članica Organizacije Sjevernoatlantskog ugovora (NATO-a).</s><s>Iako je Sjeverna Makedonija bila pošteđena međuetničkog nasilja koje je bjesnjelo drugdje na Balkanu nakon raspada Jugoslavije ranih 1990-ih, nacionalna sigurnost uzdrmana je desetljeće nakon neovisnosti (North Macedonia country profile, 2019).</s><s>Pobunjenici su podigli ustanak početkom 2001. godine, tražeći veća prava za etničku albansku manjinu.</s><s>Također, vlast i unutarnja politika Sjeverne Makedonije bili su, i još uvijek jesu nestabilni, netransparentni i korumpirani što je povezano s dugoročnim procesom tranzicije.</s><s>Na poziciju predsjednika Vlade Republike Makedonije, Nikola Gruevski i njegova stranka VMRO-DPMNE su izabrani 2006. godine.</s><s>Prema Sporazumu iz Pržina uz posredovanje Europske unije, Nikola Gruevski gubi izbore tako što ljevica SDSM formira većinsku vlast te on napušta svoje mjesto 2016. godine.</s><s>Gruevskog su 2018. godine osudili na dvije godine zatvora zbog korupcije.</s><s>Šest mjeseci kasnije bježi u Mađarsku, gdje dobiva politički azil.</s><s>Zbog velike političke i ekonomske krize do čega je dovela njegova politika, Sjeverna Makedonija dodatno gubi stabilnost, a njezini građani gube nadu i motivaciju za razvoj vlastite države.</s>
<s>Nakon međunarodnog priznanja razdvajanja zemlje od Jugoslavije 1991. godine, Bivša Jugoslavenska Republika Makedonija (FYROM), gdje se većinski koristio izraz Republika Makedonija, je izazvao dodatnu netrpeljivost zbog grčkih strahova da ime nove države podrazumijeva teritorijalne ambicije prema sjevernoj grčkoj regiji Makedoniji.</s><s>Godine 2018. tadašnja Republika Makedonija i Grčka dogovorile su Prespanskim sporazumom novo ime – Republika Sjeverna Makedonija – koje je stupilo na snagu u veljači 2019 (North Macedonia country profile, 2019). godine.</s><s>Nakon što je to pitanje riješeno, EU u ožujku 2020. daje službeno odobrenje za početak pristupnih pregovora sa Sjevernom Makedonijom i Albanijom.</s><s>Međutim, u studenom 2020.</s><s>Bugarska učinkovito blokira službeni početak pregovora o pristupanju Sjeverne Makedonije EU-u zbog poricanja Sjeverne Makedonije oko njihovih zajedničkih etničkih i jezičnih korijena.</s><s>Bugarska predstavlja da je Makedonski jezik, dijalekt Bugarskog jezika te gradi dodatne izazove Sjevernoj Makedoniji za uspješno pristupanje EU.</s><s>Tijekom raspada Jugoslavije i jugoslavenskih ratova, Srbija je stvorila uniju s Crnom Gorom, koja je mirno raspuštena 2006. godine, vrativši neovisnost Srbije kao suverene države prvi put od 1918.</s><s>Godine 2008. parlament pokrajine Kosovo jednostrano je proglasio neovisnost s mješovitim odgovorima međunarodne zajednice i Srbije koja i dalje polaže pravo na nju kao dio vlastitog suverenog teritorija.</s><s>U travnju 2013.</s><s>Srbija i Kosovo potpisali su prvi sporazum o načelima koji reguliraju normalizaciju odnosa između dviju zemalja.</s><s>Srbija je unitarna parlamentarna ustavna republika, članica UN-a.</s><s>Republika Srbija pridružila se Ujedinjenim narodima 1. studenoga 2000. godine, kao Savezna Republika Jugoslavija (Serbia country profile, 2018).</s><s>Država je u pregovorima o pristupanju EU od 2014. godine, s ciljem pridruživanja Europskoj uniji do 2025. godine.</s><s>Srbija je dio NATO-vog programa Partnerstvo za mir, ali još uvijek nije članica NATO-a.</s><s>Tadašnji premijer Aleksandar Vučić u travnju 2017. godine osvaja poziciju predsjednika Republike Srbije kao dio pro-EU progresivne stranke (Serbia country profile, 2018).</s><s>U lipnju 2017.</s><s>Ana Brnabić je odabrana kao prva srbijanska premijerka i prva otvoreno homoseksualna premijerka.</s><s>Ona nastavlja s politikom vlade Aleksandra Vučića.</s><s>No otkako je Aleksandar Vučić došao na vlast, Srbija je pretrpjela demokratski povrat u autoritarnost, praćen padom slobode medija i građanskih sloboda.</s><s>Godine 2020. srbijanski predsjednik Aleksandar Vučić uspio je dodatno povećati svoju moć smanjenjem utjecaja oporbe.</s><s>Njegova stranka Srpska napredna stranka (SNS), čiji je slogan bio „Aleksandar Vučić – za našu djecu“, osvojila je ustavnu većinu na izborima (Serbia country profile, 2018).</s><s>Iako mu njegova trenutna funkcija daje samo ograničene formalne ovlasti, Vučić je uspio zadržati de facto kontrolu nad vladom i ostati dominantni političar u Srbiji.</s><s>U posljednje dvije godine protivnici predsjednika Aleksandra Vučića okupljaju se u Beogradu tražeći njegovo svrgavanje.</s><s>Prosvjedi potaknuti brutalnim napadom na oporbenog čelnika, ali i drugim incidentima, eskaliraju mjesecima.</s><s>Antivladini skupovi porasli su kako bi artikulirali široko nezadovoljstvo u jednoj od najsiromašnijih europskih zemalja.</s><s>Među svojim pritužbama prosvjednici navode korupciju, nepotizam i nesposobnost, kao i utjecaj vlade na medije.</s><s>5. Bosna i Hercegovina</s>
<s>Bosna i Hercegovina (BiH) visoko je decentralizirana parlamentarna republika čiji je složeni ustavni režim ugrađen u Daytonski mirovni sporazum.</s><s>Bosna i Hercegovina je podnositeljica zahtjeva za članstvo u Europskoj uniji, a kandidat je za članstvo u NATO-u od travnja 2010. godine, kada je dobila Akcijski plan za članstvo (Bosnia-Herzegovina country profile, 2018).</s><s>Članica je UN-a od 1992. godine.</s><s>Bosna i Hercegovina država je jugoistočne Europe smještena na zapadnom Balkanu, nekada jedna od država bivše federacije Jugoslavije.</s><s>Nakon proglašenja suvereniteta Bosne i Hercegovine u listopadu 1991., uslijedilo je proglašenje neovisnosti od bivše Jugoslavije u ožujku 1992.</s><s>Bosanski Srbi – podržani od susjedne Srbije i Crne Gore – odgovorili su oružanim otporom usmjerenim na podjelu republike po etničkim linijama i pridruživanje područja koja su naseljavali Srbi radi formiranja „Velike Srbije“.</s><s>U ožujku 1994. godine, Bošnjaci i Hrvati smanjili su broj zaraćenih frakcija s tri na dvije potpisivanjem sporazuma o stvaranju zajedničke bošnjačkohrvatske Federacije Bosne i Hercegovine.</s><s>U studenom 1995. u Daytonu, Ohio, zaraćene strane potpisale su mirovni sporazum kojim su zaustavljene tri godine međunacionalnih građanskih sukoba (Bosnia-Herzegovina country profile, 2018).</s><s>Daytonski sporazum zadržao je međunarodne granice Bosne i Hercegovine i stvorio zajedničku multietničku i demokratsku vladu.</s><s>Prema Ministarstvu vanjskih poslova Bosne i Hercegovine (n.d) drugi nivo vlasti se sastoji od dva entiteta otprilike jednake veličine: Federacije Bosne i Hercegovine koju su vodili Bošnjaci / Hrvati i Republike Srpske (RS) koju su vodili bosanski Srbi.</s><s>Vlade Federacije i RS-a bile su zadužene za nadzor unutarnjih funkcija.</s><s>Treći nivo političke podjele Bosne i Hercegovine očituje se u kantonima.</s><s>Jedinstveni su za entitet Federacija Bosne i Hercegovine, koji se sastoji od deset njih.</s><s>Svaka od njih ima kantonalnu vladu, koja je prema zakonu Federacije samostalna.</s><s>Neki su kantoni etnički miješani i imaju posebne zakone koji osiguravaju jednakost svih konstitutivnih naroda.</s><s>Osim entiteta, kantona i općina, Bosna i Hercegovina ima i četiri „službena“ grada.</s><s>To su: Banja Luka, Mostar, Sarajevo i Istočno Sarajevo.</s><s>Teritorij i vlada gradova Banja Luka i Mostar odgovaraju istoimenim općinama, dok se gradovi Sarajevo i Istočno Sarajevo službeno sastoje od nekoliko općina.</s><s>Gradovi imaju vlastitu gradsku vladu čija je moć između općina i kantona (ili entiteta, u slučaju Republike Srpske) (Ministarstvo vanjskih poslova Bosne i Hercegovine).</s><s>Predsjedništvo se izmjenjuje svakih osam mjeseci između Bošnjaka, Srba i Hrvata, svaki izabranih za predsjedavajućeg na osam mjeseci u okviru svog četverogodišnjeg mandata (Bosnia-Herzegovina country profile, 2018).</s><s>Tri člana Predsjedništva bira izravno narod, birači u Federaciji glasaju za Bošnjake i Hrvate, a birači iz Republike Srpske za Srbe.</s><s>Odgovornosti predsjedništva uglavnom su u međunarodnim poslovima.</s><s>Uz to, Federacija BiH i Republika Srpska imaju svaki svoje predsjednike.</s><s>Uz kompleksnost samog političkog sustava, postoji i veliki problem korupcije unutar BiH te stavke da su politički poslovi karakterizirani ozbiljnim zastojima zbog nacionalističkih stajališta članova bošnjačke, srpske i hrvatske zajednice u zemlji (Bosnia-Herzegovina country profile, 2018).</s><s>Također, politička prava u BiH velikim dijelom ovise o nečijoj etničkoj pripadnosti i mjestu prebivališta.</s><s>Etničkim manjinama, uključujući Židove i Rome, ustavno je zabranjeno predsjedanje i članstvo u parlamentu „Dom naroda“, unatoč presudama Europskog suda za ljudska prava protiv tih odredbi (Bosnia-Herzegovina country profile, 2018).</s><s>Srbi koji žive u Federaciji i Hrvati i Bošnjaci koji žive u RS-u također su isključeni iz predsjedništva.</s><s>Neki Hrvati tvrde da su njihova prava na zastupanje povrijeđena izbornim zakonima koji omogućavaju nehrvatima značajan glas u izboru hrvatskog člana predsjedništva i hrvatskih članova parlamenta.</s><s>Žene su nedovoljno zastupljene u politici i vladi, gdje je samo devet žena osvojilo mjesta u parlamentu 2018. godine.</s><s>4.3 Pravna podloga pojmova u državama</s>
<s>Unutar Kaznenog Zakona svake navedene države (Hrvatska, BiH, Srbija, Slovenija i Sjeverna Makedonija) nalaze se članci koji identificiraju pojmove navedene u ovome radu: ekstremizam, radikalizam i terorizam.</s><s>Kaznena djela koja se opisuju u člancima pokrivaju specifičnosti i modus operandi nasilnog ekstremizma kao što su diskriminacija, govor mržnje, javno poticanje na mržnju i nasilje.</s><s>Predstavljamo vam pregled članaka Kaznenog Zakona svake države koji uključuju nasilni, kazneni aspekt ekstremizma, radikalizma te terorizma i samim time olakšavaju identifikaciju modus operandi tih skupina: 1) Hrvatska</s>
<s>Hrvatska je u svoje zakonodavstvo, odnosno Kazneni Zakon Republike Hrvatske (Narodne Novine, 2013), pod „ Glava XXX.</s><s>Kaznena djela protiv javnog reda“ uvrstila kazneno djelo članka 325.</s><s>„Javno poticanje na nasilje i mržnju“ kao svojevrsni modalitet predstavljanja ekstremističkih ideologija i poticanja nasilnog ekstremizma.</s><s>Prema navedenom članku se navodi da „Tko putem tiska, radija, televizije, računalnog sustava ili mreže, na javnom skupu ili na drugi način javno potiče ili javnosti učini dostupnim letke, slike ili druge materijale kojima se poziva na nasilje ili mržnju usmjerenu prema skupini ljudi ili pripadniku skupine zbog njihove rase, vjerske, nacionalne ili etničke pripadnosti, jezika, podrijetla, boje kože, spola, spolnog opredjeljenja, rodnog identiteta, invaliditeta, ili kakvih drugih osobina, kaznit će se kaznom zatvora do tri godine.“.</s><s>Također je hrvatsko zakonodavstvo unutar Kaznenog Zakona, „Glava IX.</s><s>Kaznena djela protiv čovječnosti i ljudskog dostojanstva“ uvelo specifične modalitete kaznenog djela vezane uz pojam terorizma.</s><s>U Kazneni Zakon Hrvatska je uvrstila: Terorizam (čl. 97), Financiranje terorizma (čl. 98), Javno poticanje na terorizam (čl. 99), Novačenje za terorizam (čl. 100), Obuka za terorizam (čl. 101), Putovanje u svrhu terorizma (čl. 101.a), Terorističko udruženje (čl. 102).</s><s>Također, Pripremanje kaznenih djela protiv vrijednosti zaštićenih međunarodnim pravom (čl. 103) i Mučenje i drugo okrutno, neljudsko ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje (čl. 104) pripadaju skupini kaznenih djela koja, iako, nisu jedinstveno povezana s terorizmom, usko su povezana s tim djelom.</s><s>2) Sjeverna Makedonija</s>
<s>Sjeverna je Makedonija u svoje zakonodavstvo, odnosno Krivičen Zakonik Republike Sjeverne Makedonije (Службен весник на РМ, 2013), pod „Glava 28.</s><s>Krivična dela protiv državata“ uvrstila kazneno djelo unutar članka 319.</s><s>„Предизвикување омраза, раздор или нетрпеливост врз национална, расна, верска и друга дискриминаторска основа (Poticanje mržnje, razdora ili netrpeljivosti na temelju nacionalne, rasne, vjerske ili druge diskriminativne osnove)“ prema kojem se navodi da „Osoba koja prisilom, uznemiravanjem, ugrožavanjem sigurnosti, ismijavanjem nacionalnih, etničkih, vjerskih i drugih simbola, paljenjem, uništavanjem ili na drugi način oštetivši zastavu Republike Makedonije ili zastave drugih država, oštećivanjem tuđih predmeta, skrnavljenjem spomenika, grobova ili drugim diskriminirajućim sredstvima, izravno ili neizravno, izazvati ili poticati mržnju, razdor ili netrpeljivost na temelju spola, rase, boje kože, spola, pripadnosti marginaliziranoj skupini, etničke pripadnosti, jezika, državljanstva, društvenog porijekla, vjeru ili uvjerenje, druge vrste uvjerenja, obrazovanje, političko opredjeljenje, osobni ili društveni status, mentalni ili fizički invaliditet, dob, bračno ili bračno stanje, imovinsko stanje, zdravstveno stanje ili bilo koju drugu osnovu predviđenu zakonom ili ratificiranom međunarodnom sporazuma, kaznit će se kaznom zatvora od jedne do pet Također je unutar „Glave 35.</s><s>Krivična dela protiv javniot red“ uvršten članak 394. g Krivičnog zakonika Republike Sjeverne Makedonije: „Ширење на расистички и ксенофобичен материјал по пат на компјутерски систем (Širenje rasističkog i ksenofobičnog materijala putem računalnog sustava)“ koji opisuje kazneno djelo gdje „Osoba koja putem računalnog sustava širi rasistički i ksenofobični pisani materijal, sliku ili drugu reprezentaciju u javnosti kroz ideju ili teoriju koja pomaže, promiče ili potiče mržnju, diskriminaciju ili nasilje prema bilo kojoj osobi ili skupini, na na temelju spola, rase, boje kože, spola, marginalizirane skupine, etničke pripadnosti, jezika, državljanstva, društvenog podrijetla, vjere ili uvjerenja, drugih vrsta uvjerenja, obrazovanja, političke pripadnosti, osobnog ili društvenog statusa, mentalnog ili fizičkog invaliditeta, dobi, obitelji ili bračnog stanja, imovinskog stanja, zdravstvenog stanja ili po bilo kojoj drugoj osnovi predviđenoj zakonom ili potvrđenim međunarodnim ugovorom, kaznit će se kaznom zatvora od jedne Uz navedeno, članak 417.</s><s>Krivičnog zakonika Republike Sjeverne Makedonije: „Расна и друга дискриминација (Rasna i druga diskriminacija)“ opisuje specifičnosti diskriminacije gdje navodi da „Onaj koji na temelju spola, rase, boje kože, spola, marginalizirane skupine, etničke pripadnosti, jezika, državljanstva, društvenog podrijetla, vjere ili uvjerenja, drugih vrsta uvjerenja, obrazovanja, političkog opredjeljenja, osobnog ili društvenog statusa, psihičkog stanja ili tjelesnog invaliditeta, dobi, bračnog ili bračnog statusa, imovinskog stanja, zdravstvenog stanja ili bilo koje druge osnove predviđene zakonom ili potvrđenim međunarodnim ugovorom, krši temeljna ljudska prava i slobode priznate od strane međunarodne zajednice, kaznit će se kaznom od šest mjeseci do pet mjeseci. godine Sjeverna Makedonija je unutar Kaznenog Zakonika u glavama „Krivična dela protiv državata, Krivična dela protiv javniot red i Krivična dela protiv čovječnosta i medjunarodno pravo“ (u prijevodu „Kaznena djela protiv države, Kaznena djela protiv javnog reda i Kaznena djela protiv čovječanstva i međunarodnog prava“) obuhvatila kaznena djela koja su povezana s terorizmom i omogućavanjem te stvaranjem uvjeta terorističkih aktivnosti.</s><s>Uvrštena djela unutar Kaznenog Zakonika su: Terorističko ugrožavanje ustavnog poretka i sigurnosti (čl. 313), Teroristička organizacija (čl. 394-a), Terorizam (čl. 394-b), Financiranje terorizma (čl. 394-v), te Međunarodni terorizam (čl. 419).</s><s>3) Bosna I Hercegovina (BiH)</s>
<s>Zakonodavstvo Bosne I Hercegovine je opširno te uključuje više kaznenih zakona ovisno o području BiH, kao na primjer Krivični Zakon Federacije Bosne i Hercegovine i Krivični Zakon Republike Srpske.</s><s>Za potrebe ovog rada smo uzeli primjer Krivičnog Zakona Bosne i Hercegovine (Krivični zakon Bosne i Herecegovine, 2003) unutar kojeg je pod Glava XV „Krivična djela protiv slobode i prava čovjeka i građanina“ uvršteno kazneno djelo članka 145.</s><s>„Povreda ravnopravnosti čovjeka i građanina“ gdje se usmjeravamo na „Službeno ili odgovorno lice u institucijama Bosne i Hercegovine koje na osnovu razlike u rasi, boji kože, nacionalnoj ili etničkoj pripadnosti, vjeroispovijesti, političkom ili drugom uvjerenju, polu, seksualnom opredjeljenju, jeziku, obrazovanju, društvenom položaju ili socijalnom porijeklu, uskrati ili ograniči građanska prava utvrđena Ustavom Bosne i Hercegovine, ratificiranim međunarodnim ugovorom, zakonom Bosne i Hercegovine, drugim propisom Bosne i Hercegovine ili opštim aktom Bosne i Hercegovine, ili koje na osnovu ove razlike ili pripadnosti daje pojedincima neopravdane povlastice ili pogodnosti, kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina.“</s>
<s>Također se unutar „Glave XV.“ Navodi članak 145a. „Izazivanje nacionalne, rasne i vjerske mržnje, razdora i netrpeljivosti“ koji opisuje različite modalitete ovog članka te samim time i težinu tih modaliteta.</s><s>Navodi se da onaj „Tko javno izaziva ili raspiruje nacionalnu, rasnu ili vjersku mržnju, razdor ili netrpeljivost među konstitutivnim narodima i ostalima, kao i drugima koji žive ili borave u Bosni i Hercegovini, kaznit će se kaznom zatvora od tri mjeseca do tri godine. (2) Tko javno podstrekne na nasilje ili mržnju usmjerenu protiv grupe osoba ili člana grupe određene s obzirom na rasu, boju kože, vjeroispovijest, porijeklo ili nacionalnu ili etničku pripadnost, ako takvo ponašanje ne predstavlja krivično djelo iz stava (1) ovog člana, kaznit će se kaznom zatvora od tri mjeseca do tri godine. (3) Tko javno odobri, porekne, grubo umanji ili pokuša opravdati zločin genocida, zločin protiv čovječnosti ili ratni zločin utvrđen pravosnažnom presudom u skladu s Poveljom Međunarodnog vojnog suda pridruženom uz Londonski sporazum od 8. aprila 1495. ili Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju ili Međunarodnog krivičnog suda ili suda u Bosni i Hercegovini, a usmjereno je protiv grupe lica ili člana grupe određene s obzirom na rasu, boju kože, vjeroispovijest, porijeklo ili nacionalnu ili etničku pripadnost, i to na način koji bi mogao potaknuti na nasilje ili mržnju usmjerenu protiv takve grupe lica ili člana takve grupe, kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina.“ U Kaznenom Zakonu Bosne i Hercegovine, unutar XVII. glave (Krivična djela protiv čovječnosti i vrijednosti zaštićenim međunarodnim pravom) opisano je djelo terorizam i dodatni oblici povezani s njim.</s><s>Prepoznata, zapisana i kriminalizirana djela su: Terorizam (čl. 201); Financiranje terorističkih aktivnosti (čl. 202); Javno poticanje na terorističke aktivnosti (čl. 202a); Vrbovanje radi terorističkih aktivnosti (čl. 202b), Obuka za izvođenje terorističkih aktivnosti (čl. 202c); i Organiziranje terorističke grupe (čl. 202d).</s><s>4) Slovenija</s>
<s>Slovenija je u svoje zakonodavstvo, odnosno Kazenski Zakonik Republike Slovenije (Kazenski zakonik, 2008), pod „poglavlje 29.</s><s>Kazniva dejanja zoper javni red in mir“ uvrstila kazneno djelo unutar članka 297.</s><s>„Javno spodbujanje sovraštva, nasilja ali nestrpnosti (Javno poticanje na mržnju, nasilje ili netrpeljivost)“ prema kojem se navodi da „(1) Tko javno potiče mržnju, nasilje ili netrpeljivost na temelju nacionalnog, rasnog, vjerskog ili etničkog podrijetla, spola, boje kože, porijekla, imovinskog stanja, obrazovanja, društvenog statusa, političkog ili drugog uvjerenja, invaliditeta, spolne orijentacije ili bilo koje druge osobne okolnosti, a djelo je učinjeno na način kojim se može ugroziti ili narušiti javni red i mir, ili upotrebom prijetnje, uvrede ili uvrede, kaznit će se kaznom zatvora do dvije godine. (2) Istom kaznom kaznit će se tko na način iz prethodnog stavka javno širi ideje o superiornosti jedne rase nad drugom ili pomaže u rasističkim aktivnostima ili poriče, umanjuje, odobrava, opravdava, opravdava, smije ili brani genocid, holokaust, zločin protiv čovječnosti, ratne zločine, agresiju ili druge zločine protiv čovječnosti definirane u pravnom poretku Republike Slovenije.“</s>
<s>Slovenija je također uvrstila kazneno djelo terorizma u svoj Kazneni Zakonik u XIV. glavi „Kazniva dejanja zoper človečnost“ (Kaznena djela protiv čovječnosti).</s><s>Unutar te glave je uključila, uz Terorizam (čl. 108), Financiranje terorizma (čl. 109), Poticanje i javno pozitivno naglašavanje terorističkih aktivnost (čl. 110) te Novačenje i osposobljenje za terorizam (čl.</s><s>Krivični zakonik Republike Srbije (Krivični zakonik, 2005) navodi 2 članka povezana s diskriminacijom i modalitetima nasilnog ekstremizma.</s><s>Unutar Glave 4. „Kazne“, podglave 2. „Odmjeravanje kazne“ članak 54a.: „Posebna okolnost za odmjeravanje kazne za krivično djelo učinjeno iz mržnje“ navodi da „Ako je krivično djelo učinjeno iz mržnje zbog pripadnosti rasi i vjeroispovijesti, nacionalne ili etničke pripadnosti, pola, seksualne orijentacije ili rodnog identiteta drugog lica, tu okolnost sud će ocijeniti kao otežavajuću okolnost, osim ako ona nije propisana kao obilježje krivičnog djela.“ Također, članak 387.</s><s>Krivičnog zakonika Republike Srbije: „Rasna i druga diskriminacija“ opisuje modalitete diskriminacije te navodi razlike u težini kazne za te modalitete.</s><s>Članak 387. opisuje da „(1) Tko na osnovu razlike u rasi, boji kože, vjerskoj pripadnosti, nacionalnosti, etničkom porijeklu ili nekom drugom ličnom svojstvu krši osnovna ljudska prava i slobode zajamčena opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava i ratificiranim međunarodnim ugovorima od strane Srbije, Kaznit će se zatvorom od šest mjeseci do pet godina. (2) Kaznom iz stava 1. ovog člana kaznit će se tko vrši proganjanje organizacija ili pojedinaca zbog njihovog zalaganja za ravnopravnost ljudi. (3) Tko širi ideje o superiornosti jedne rase nad drugom ili propagira rasnu mržnju ili podstiče na rasnu diskriminaciju, kaznit će se zatvorom od tri mjeseca do tri godine. (4) Tko širi ili na drugi način učini javno dostupnim tekstove, slike ili svako drugo predstavljanje ideja ili teorija koje zagovaraju ili podstrekavaju mržnju, diskriminaciju ili nasilje, protiv bilo kojeg lica ili grupe lica, zasnovanih na rasi, boji kože, vjerskoj pripadnosti, nacionalnosti, etničkom porijeklu ili nekom drugom ličnom svojstvu, kaznit će se zatvorom od tri mjeseca do tri godine.</s>
<s>U sklopu Kaznenog Zakonika Srbije u glavi trideset četiri „Kaznena djela protiv čovječnosti i drugih dobara zaštićenih međunarodnim pravom“ uvrstila Terorizam (čl. 391), Javno poticanje na izvršenje terorističkih djela (čl. 391a), Vrbovanje i obučavanje za vršenje terorističkih djela (čl. 391b), Financiranje terorizma (čl. 393) te Terorističko udruživanje (čl. 393a) unutar kaznenih djela povezanih s aktivnostima koji potiču ili omogućavaju terorističke aktivnosti.</s>
<s>5 PREGLED LITERATURE ZA DRŽAVE BIVŠE JUGOSLAVIJE 5.1 Usporedba pojavnih oblika radikalnih i ekstremističkih skupina Hrvatska je i dalje društvo u kojem ekstremizam, ni po jednoj osnovi, vjerskoj, ideološkoj ili nacionalnoj, nema značajnije uporište, kao ni potporu u javnosti, a time ni snagu ili potencijal za destabilizaciju nacionalne sigurnosti (SOA - Sigurnosno-obavještajna agencija, 2021).</s><s>Uz islamistički i ideološki ekstremizam, pandemija COVID-19 je sama po sebi izvor teorija zavjere čiji pobornici postaju podložni i drugim radikalnim idejama.</s><s>Gospodarska i društvena nesigurnost pogoduju razvoju svih oblika radikalizama u društvu.</s><s>Samostalni počinitelji terorističkih napada često su osobe s margine društva čije su društvene i poslovne perspektive dodatno ograničene posljedicama pandemije.</s><s>Aktivnosti malobrojnih osoba s ekstremističkim opredjeljenjem u RH ponajviše se ogledaju kroz promicanje neofašističke ideologije uz sukobljavanje (zasad u virtualnom prostoru) s pripadnicima i skupinama koje imaju drugačija ideološka polazišta (SOA - Sigurnosno-obavještajna agencija, 2021).</s><s>Povećana online prisutnost virtualnih ekstremističkih skupina i pojedinaca koji promoviraju nasilje povećava rizik od radikalizacije.</s><s>Tako je unutar manje online aktivne skupine mlađih osoba prisutan trend promoviranja nasilne neonacističke ideologije iz zapadnih ekstremističkih krugova (SOA - Sigurnosno-obavještajna agencija, 2021).</s><s>Također, nastavlja se pojava nasilnih sukoba između ekstremnih pripadnika navijačkih skupina.</s><s>Ovi sukobi narušavaju javni red i mir, ali i destabiliziraju lokalne sigurnosne prilike, osobito jer poprimaju karakter međunacionalnih sukoba kada se radi o navijačima klubova iz Hrvatske i Srbije (SOA - Sigurnosno-obavještajna agencija, 2021).</s><s>Republika Slovenija je kao članica Europske unije izložena sličnim sigurnosnim prijetnjama kao i cijela EU.</s><s>Sigurnosni rizici povezani s organiziranim kriminalom i drugim teškim oblicima kriminala i dalje su ključni (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022., 2019).</s><s>Terorizam i s njim povezane devijantne prakse predstavljaju poseban rizik, posebice nasilna radikalizacija i regrutacija za terorizam.</s><s>Zbog objektivnih čimbenika kao što su zemljopisni položaj, veličina nacionalnog tržišta, povijesne i kulturne veze te etnička i demografska struktura stanovništva, priroda i opseg ovih pojava u Sloveniji značajno se razlikuju od ostalih zemalja EU.</s><s>Suvremeni sigurnosni rizici izrazito su prekogranične prirode (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022., 2019).</s><s>Povećana percepcija govora mržnje, sve veći broj radikalnih skupina, narušavanje javnog reda i mira, korištenje nasilja među skupinama, ali i nad strancima, različitim i depriviranim skupinama, ukazuje na jačanje rizika koji vode k nasilnom ekstremizmu odnosno terorizmu.</s><s>U području vjerski potpomognutog terorizma, kao i lijevog i desnog nasilnog ekstremizma i drugih oblika, prema Resoluciji o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022. (2019) sve je veća individualizacija.</s><s>Sloveniju posebno zabrinjava vjerski podržan nasilni ekstremizam na zapadnom Balkanu, Austriji i Italiji (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022., 2019).</s><s>Utjecajni vjerski i ideološki vođe posebno su ugroženi, često odgovorni za pojačavanje radikalizacije i regrutaciju za terorizam.</s><s>Unatoč stvarnosti da različite etničke skupine i religije stoljećima koegzistiraju jedna s drugom unutar geografskog područja koje sadašnja Republika Sjeverna Makedonija sada zauzima, određena razina napetosti i neprijateljstva također je bila temelj ovog odnosa.</s><s>Iako je bila relativno stabilna pod širim kišobranom Jugoslavije, ova ravnoteža je došla do vrhunca u postjugoslavenskom razdoblju s oružanim sukobom 2001. između Albanske narodnooslobodilačke armije i sigurnosnih snaga Republike Makedonije (Kalajdziovski & Stojkovski, 2018).</s><s>Posljednjih godina također se pojavila politička krhkost, koja i dalje ima značajne posljedice u smislu zakonodavnog djelovanja.</s><s>Do svibnja 2017.</s><s>Makedonija je bila bez funkcionalne vlade od 2015., sve dok oporbene političke stranke nisu pobijedile na izborima.</s><s>Dok islamistički ekstremizam trenutno predstavlja najveću prijetnju Makedoniji, uključeni su nalazi o različitim oblicima ekstremizma.</s><s>Prijetnja koja proizlazi iz povratka stranih boraca u Makedoniju i šireg problema nasilnog ekstremizma i dalje je visoka (Kalajdziovski & Stojkovski, 2018).</s><s>Više je slučajeva stranih boraca iz Makedonije kao i propagande koja promiče islamizam, odnosno islamistički ekstremizam.</s><s>Dok glavna ekstremistička prijetnja u Makedoniji dolazi od islamističkih iteracija, također raste zabrinutost zbog nacionalističkog ekstremizma koji se s margina političkog diskursa u zemlji pomiče u „mainstream“.</s><s>Prema izvještaju za Makedoniju koju su napisali Kalajdziovski & Stojkovski (2018) nacionalistički ekstremizam, u makedonskom kontekstu, narativ je koji opisuje naciju na dva načina: kontinuirani primat etničkih Makedonaca unutar strukture državne moći i socio-kulturna nadmoć zamišljene makedonske „nacije”.</s><s>Postoji i porast islamofobije u Makedoniji, ali se često ne prepoznaje kao problem jer ga prikrivaju drugi dominantniji uzroci diskriminacije (osobito etničke).</s><s>Složena politička, vjerska i međuetnička dinamika koja se odvija u Bosni i Hercegovini (BiH) čini je idealnim okruženjem za ispitivanje odnosa između različitih oblika ekstremizma i njihovih učinaka.</s><s>Iako je izazovno, ako ne i nemoguće, razviti profil „tipičnog ekstremista”, nalazi u BiH snažno upućuju na identitet i pripadnost kao zajedničke ključne čimbenike u procesima radikalizacije salafista (Bećirević, 2018).</s><s>Novija povijest regije stvorila je okruženje u kojem je formiranje identiteta među stanovnicima Bosne i Hercegovine, usko vezano za vjeru i etničku pripadnost.</s><s>Činjenica da BiH ima jednu od najvećih stopa nezaposlenosti mladih u svijetu, kao i jednu od najviših ukupnih stopa nezaposlenosti, mora se pozabaviti ne samo pitanjem ekonomske politike, već i inicijativama za deradikalizaciju.</s><s>U izvještaju čiji je autor Bećirević (2018.) prikazani su višestruki oblici nasilnog ekstremizma koji prijete BiH, a to su „selefijske grupe” (i/ili „takfirijske grupe”) i „srpski radikalni pokret”, a neki posebno spominju „Četnički ravnogorski pokret” i „islamistički ekstremisti.” Također uključen je bio i politički kontekst, uključujući etnički nacionalizam i pravoslavni i katolički ekstremizam.</s><s>Od 2016. godine nije bilo odlazaka stranih boraca u Siriju iz BiH, izvori iz sigurnosti navode da nijedan vraćeni borac ne predstavlja prijetnju nasiljem, a Ministarstvo sigurnosti istaknulo je potrebu ne za represivnim mjerama protiv tih osoba, već za projekt „Deradikalizacija” (Bećirević, 2018).</s><s>Projekt „Deradikalizacija“ odnosi se na pitanja deradikalizacije i resocijalizacije osoba osuđenih za terorizam te protuzakonitog pridruživanja stranim paravojnim ili parapolicijskim formacijama unutar BiH čiji je cilj ponovno uspješno uključivanje počinitelja kaznenih djela terorizma u društvenu zajednicu (Ministarstvo pravde Bosne i Hercegovine, 2017).</s><s>Prema procjeni srbijanske policije, u Srbiji djeluje oko 30 aktivnih ekstremističkih skupina koje zajedno broje oko 5.000 pripadnika (Petrović & Stakić, 2018).</s><s>Za razliku od većine zemalja regije Zapadnog Balkana, u kojima islamistički ekstremizam predstavlja dominantan oblik nasilne radikalizacije, u Srbiji postoje dva glavna oblika ekstremizma islamistički ekstremizam i desni ekstremizam.</s><s>Prema izvještaju autora Petrovića i Stakića (2018) osim srpskih ekstremno desnih organizacija koje djeluju „kod kuće”, postoji još jedan relativno nov fenomen vezan uz srpski desni ekstremizam, a to su strani borci koji podržavaju proruske separatiste u Ukrajini, gdje je većina srpskih stranih boraca u Ukrajini organizirana u postrojbu pod nazivom „Srpski četnički pokret“.</s><s>Inspirirani ideologijom ultranacionalizma, srpski četnici u Ukrajini smatraju svojom domoljubnom obvezom potporu Rusiji, iako ih može motivirati i financijska dobit od sudjelovanja u ratu (Petrović & Stakić, 2018).</s><s>Drugi veliki oblik ekstremizma u Srbiji, koji je posljednjih godina privukao znatno više pažnje od desnog ekstremizma, je islamistički ekstremizam.</s><s>Islamistički ekstremizam u Srbiji geografski je vezan za Sandžak, regiju u jugozapadnoj Srbiji s dominantnim muslimanskim stanovništvom (Petrović & Stakić, 2018).</s><s>Na temelju napisanog osvrta pojavnosti radikalnih i ekstremističkih skupina u državama bivše Jugoslavije (Hrvatska, Slovenija, Sjeverna Makedonija, Srbija i BiH) možemo vidjeti kako se ističu dva najčešća pojavna oblika ekstremizma: vjerski potpomognuti ekstremizam te desni, nacionalistički ekstremizam.</s><s>Kad govorimo o vjerski potpomognutom ekstremizmu najviše mislimo na prisustvo specifičnog oblika, a to je islamistički ekstremizam, pogotovo u područjima gdje se nalazi dominantno muslimansko stanovništvo.</s><s>Također, u nekim zemljama gdje se nalazi stanovništvo pravoslavne ili katoličke vjeroispovijesti, prisutan je i pravoslavni ekstremizam, kao i katolički ekstremizam.</s><s>Drugi pojavni oblik ekstremizma koji je najviše prisutan u svim državama koje istražujemo je desni ekstremizam odnosno nacionalistički ekstremizam.</s><s>Budući da područje bivše Jugoslavije, odnosno odnosa između država imaju izrazito kompliciranu povijest, u posljednjih nekoliko desetljeća aktivno je prisutan desni ekstremizam koji naglašava nacionalističke težnje odnosno dominacije etničke većine.</s><s>5.2 Pokretači i karakteristike skupina</s>
<s>Jedna od karakteristika razvoja islamskih ekstremističkih skupina koje navode pojedinci u Makedoniji loše je teološko razumijevanje islama koje je ostavilo prazninu u koju se ekstremistička misao može neotkriveno uvući – smatra se kako rizične grupe ispunjavaju svoje teološke praznine problematičnim tumačenjima koja su u ekstremu, često temeljene na emocijama, a ne na racionalnosti te su pojednostavljene (Kalajdziovski & Stojkovski, 2018).</s><s>Na temelju mišljenja ispitanih profesora i imama srednjih škola u sklopu istraživanja unutar izvještaja Makedonije (Kalajdziovski & Stojkovski, 2018), razlog tome je nedostatak dosljednog vjeronauka u cjelini.</s><s>Prema njima, jedan od vitalnih čimbenika koji je doveo do prihvaćanja ekstremističkih ideologija je nedostatak kvalitete općeg obrazovanja u Makedoniji gdje su međunarodni standardi vrlo loši, unatoč nedavnim reformama.</s><s>Također postoji mišljenje da bi pojedinci koji se osjećaju isključeno ili na rubu društva bili otvoreniji za retoriku ekstremizma.</s><s>Takvo mišljenje odnosi se na one koji se osjećaju marginaliziranima i otuđenim od šireg društva, a egzistiraju izvan općih struktura moći države.</s><s>U Makedoniji većina, a to su Makedonci, često isključuje etničku manjinu, Albance.</s><s>Također treba naglasiti da su društveni mediji i jednostavan pristup internetu veliki rizični čimbenici, gdje se odvija proces regrutacije i gdje često rizične/ciljane skupine mogu pristupiti radikalnim materijalima online putem društvenih medija i drugih internetskih stranica (Kalajdziovski & Stojkovski, 2018).</s><s>Kada govorimo o Srbiji i pokretačima koji utječu na populaciju, posebice mlade ljudi i kreiranje ekstremističkih stavova i ulaska u takve skupine, možemo se osvrnuti na istraživanje o pokretačima radikalizma i nasilnog ekstremizma među mladima u Srbiji (UNDP, 2016) gdje se navodi da se pokretači radikalizma/nasilnog ekstremizma mogu vidjeti kroz rastuću nejednakost u društvu – generalno, socijalna i etnička distanca su izražene, a netolerancija i netrpeljivost je vidljiva kako među manjinama međusobno tako i između manjinskog i većinskog stanovništva (obostrano).</s><s>Istraživanjem o pokretačima radikalizma i nasilnog ekstremizma među mladima u Srbiji (UNDP, 2016) zaključuje se da stanje strukturne nezaposlenosti i lošeg životnog standarda, posebno u Južnim dijelovima države (odnosno u regiji Bujanovca i Preševa) i Jugozapadnim dijelovima, predstavlja jednu od polaznih osnova koje dovode do nagomilavanja nezadovoljstva kod mladih ljudi.</s><s>Ipak, rezultati pokazuju da stavovi mladih u Srbiji u navedenim regijama nisu toliko kritični da dovedu do jačanja tih skupina, ali grade potencijalnu mrežu za budućnost (UNDP, 2016).</s><s>Istraživanje „Perspektive zajednice u prevenciji nasilnog ekstremizma u Bosni i Hercegovini“ ( (Turčalo & Veljan, 2018) izdvojilo je nekoliko čimbenika i aktera koji pridonose stupnju u kojem su određene zajednice u BiH bile zahvaćene ili nisu bile pogođene radikalizacijom.</s><s>Povijest rata 1992.-1995. posebno je odigrala odlučujuću ulogu u oblikovanju poslijeratnih ekstremiziranih procesa.</s><s>To vrijedi i za to kako su ratni akteri i aktivnosti posijali sjeme selefističkog pokreta u BiH, te kako su ratne mreže u određenim zajednicama povećale vjerojatnost ulaganja pojedinih stranih aktera u poslijeratnom razdoblju.</s><s>Promicanje selefističkog religioznog identiteta kao nadmoćnog spojeno je s antidemokratskim diskursom koji dovodi u pitanje nepoštivanje različitih ljudskih prava, posebice vezane uz prava žena i ravnopravnost spolova.</s><s>Istraživači Turčalo i Veljan (2018) također su otkrili da zajednice u BiH dijele neke karakteristike, uključujući nedostatak povjerenja u institucije i osjećaj neizvjesnosti u pogledu budućnosti.</s><s>Slabljenje prosocijalnih institucija ima tendenciju dovesti do osjećaja neizvjesnosti koji vrlo često stvara tjeskobu i defetizam stanovništva koji se onda okreću prividnom osjećaju sigurnosti ekstremističkih skupina.</s>
<s>Provedeno je istraživanje „Perspektive zajednice o sprječavanju nasilnog ekstremizma“ (Austin et al., 2019) unutar zemalja Zapadnog Balkana gdje se pokazalo da čimbenici koji pogoduju stvaranju tla za nasilni ekstremizam, odnosno pokretači rasta ekstremističkih skupina su:</s>
<s>Izvješće SOA-e (2021) pokazuje da su u Hrvatskoj u okolnostima pandemije, društvena izolacija i povećano vrijeme provedeno na internetu povećavali rizik pristupu ekstremističkim sadržajima i samoradikalizacije pojedinaca.</s><s>Uz islamistički i ideološki ekstremizam, pandemija COVID-19 sama je izvor teorije zavjere čiji zagovornici postaju podložni drugim radikalnim idejama.</s><s>Ekonomska i socijalna nesigurnost pogoduju razvoju svih oblika radikalizma u društvu.</s><s>Nezavisni počinitelji terorističkih napada često su ljudi na marginama društva čije su društvene i poslovne perspektive dodatno ograničene posljedicama pandemije (SOA - Sigurnosno-obavještajna agencija, 2021).</s><s>Ekstremizam je također vidljiv i kod nekih pojedinaca unutar navijačkih skupina pod prividnim okriljem ljubavi prema sportskom klubu.</s><s>Nasilje, ekstremistička retorika i simboli koje koriste pojedinci unutar navijačkih i drugih skupina narušavaju sigurnosnu situaciju u Republici Hrvatskoj te pojačavaju netrpeljivosti između nekoliko regija unutar Hrvatske (MORH, Prema Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022 (2019), sigurnost je ugrožena u velikom broju zemalja, pa tako i Sloveniji zbog loših gospodarskih uvjeta, siromaštva, kršenja ljudskih prava i sve bržih klimatskih promjena.</s><s>Nadajući se boljoj budućnosti, ljudi napuštaju svoje područja, sele se u drugi dio Slovenije, ali samo malom dijelu njih se zapravo ispune očekivanja.</s><s>Neispunjena očekivanja dovode do frustracija, često i do većih poteškoća, a takvi su pojedinci posebno osjetljivi na upadanje u proces radikalizacije koji može dovesti do nasilnog ekstremizma.</s><s>Na stanje pojedinaca dodatno utječe nedostatak političke stabilnosti na Bliskom istoku i sjevernoj Africi i povezana trgovina ljudima, krijumčarenje, promjena vjerskih granica i sposobnost terorista da pripreme, organiziraju i provode nasilje nad civilima u regiji i EU (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 6 REGRUTACIJA U EKSTREMISTIČKE I RADIKALNE SKUPINE 6.1 Radikalizacija</s>
<s>Europska komisija definira radikalizaciju kao složenu pojavu netolerantnosti pojedinaca ili skupina prema osnovnim demokratskim vrijednostima kao što su jednakost i različitost, kao i sve veću sklonost korištenju sredstava sile za postizanje političkih ciljeva koji negiraju i/ili potkopavaju demokraciju. (Borovec et al., 2019; Europska komisija, 2018.).</s><s>Radikalizacija nije nužno prijetnja društvu, pogotovo ako nije povezana s nasiljem ili drugim protupravnim radnjama, poput poticanja na mržnju.</s><s>Važna poveznica ovdje je spajanje s određenom vrstom ideologije koja inherentno uskraćuje individualnu slobodu (ili jednaka prava) osobama koje nisu dio radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Samo u toj kombinaciji (tj. ponašanju određenom ideologijom temeljenom na nejednakosti) trebamo prepoznati proces radikalizacije kao prijetnju društvu, kao i put koji treba prekinuti korištenjem različitih, individualno prilagođenih metoda (Borovec et al., 2015.).</s><s>Kada govorimo o ekstremističkim skupinama, Vlada Ujedinjenog Kraljevstva, u strategiji sprječavanja, navodi da je radikalizacija proces kojim osoba dolazi da podržava terorizam i oblike ekstremizma koji dovode do terorizma (Behr et al., 2013; Strategija sprječavanja, Ured unutarnjih McCauley i Moskalenko (Crayne et al., 2017; 2008.) nude prikaz radikalizacije kroz model piramide, gdje je širok raspon pojedinaca povezan (donja piramida) s organizacijom, ali je samo nekolicina odabranih formalnih članova (gornja piramida).</s><s>Štoviše, važno je napomenuti da pojedinci koji sudjeluju u zlonamjernim djelima to mogu činiti dok su povezani s više nasilnih ekstremističkih organizacija (eng. VEO) i da se te promjene mogu često dogoditi dok su članovi u ranim fazama pridruživanja.</s><s>Postoji konstantna borba protiv radikalizacije pojedinaca jer je to ključni trenutak u kojem se pojedinci okreću radikalnim i ekstremnim stavovima.</s><s>Upravo je zato koncept deradikalizacije potreban te se može najšire opisati kao aktivnost poticanja pojedinaca, već obilježenih ekstremističkim uvjerenjima ili nasilnim religijskim ili političkim ideologijama, da usvoje umjerenije, nenasilne stavove.</s><s>Koehler (Borovec et al., 2019; 2015) navodi da deradikalizacija označava proces individualne ili kolektivne kognitivne promjene od kriminalnih, radikalnih ili ekstremističkih identiteta do nekriminalnog ili umjerenog psihološkog stanja.</s>
<s>1) Individualna radikalizacija zbog osobne viktimizacije  nije moguće doći do točnih podataka o tome koliko pojedinaca u ekstremističkim i terorističkim skupinama ima osobnu povijest viktimizacije  iskustvo osobne viktimizacije samo objašnjava gornju granicu osobne osvete, ali ne može pouzdano procijeniti moći osvete koja bi onda dovela do radikalizacije  malo je vjerojatno da će osobna nepravda objasniti grupnu ideologiju, osim ako nije dio osnovnih karakteristika i glavna nepravda grupne ideologije.</s><s>2) Individualna radikalizacija političkom nepravdom  slučajevi individualne radikalizacije koje dovode do nasilja iz političkih ciljeva, odnosno slučajevi u kojima pojedinac djeluje sam, a ne kao dio grupe, relativno su rijetki</s>
<s>3) Individualna radikalizacija u pridruživanju radikalnoj skupini — Domino Efekt  primjeri Milgramovih eksperimenata i Zimbardov zatvorski eksperiment pokazuju da je postupna samoradikalizacija moguća u specifičnim uvjetima  na ovom primjeru možemo vidjeti moć samouvjeravanja u opravdavanju vlastitog ponašanja;</s>
<s> samoradikalizacija je domino efekt sve ekstremnijih ponašanja, što dovodi do sve većeg broja ekstremnih razloga i opravdanja samog ponašanja.</s><s>4) Individualna radikalizacija u pridruživanju radikalnoj skupini — Moć ljubavi  pojedinci se regrutiraju u ekstremističke i terorističke skupine putem osobnih veza s postojećim ekstremistima</s>
<s> u praksi to znači regrutiranje osoba pripadnika obitelji, mreže prijatelja i ljubavnika.</s><s>5) Grupna radikalizacija u grupama istomišljenika  Trenutno postoje dva objašnjenja pomaka grupe prema ekstremitetu.</s><s>Prema relevantnoj teoriji argumenata, kulturno određen skup stajališta (argumenata) favorizira jednu stranu problema više nego drugu stranu, dok prema teoriji društvene usporedbe, stavovi i pozicije mišljenja su povezane s društvenim vrijednostima.</s><s>Svi pojedinci osjećaju pritisak da svoje mišljenje trebaju prilagoditi glavnom mišljenju grupe.</s>
<s>6) Grupna radikalizacija pod izolacijom i prijetnjom  visoka kohezija u grupi donosi velike pritiske kako za usklađenost ponašanja tako i za internalizirani vrijednosni konsenzus svakog člana  vrijednost društvene stvarnosti grupe ovisi o internaliziranju grupnih standarda vrijednosti, uključujući moralne standarde  vrijednost društvene stvarnosti grupe postaje jača kada članovi postanu izolirani od drugih grupa i počinju pratiti norme i vrijednosti samo jedne, dominantne grupe.</s><s>7) Grupna radikalizacija u natjecanju za istu bazu potpore  Sa stajališta grupne dinamike, prijetnja od suparnika unutar grupe je poput prijetnje neprijatelja izvan grupe, što rezultira visokim pritiskom ostalih članova i jakim sankcijama protiv odstupanja od vrijednosti grupe.  S individualne točke gledišta, ako grupa prijatelja riskira sve za cilj, a posebno nakon što netko od njihovih prijatelja umro za tu svrhu, nitko ne želi izdati taj cilj.  Natjecanje za podršku unutar grupe je natjecanje za preživljavanje, u kojem se nasilje nad vanjskim neprijateljem često spaja s nasiljem nad neprijateljima unutar grupe.</s>
<s>8) Grupna radikalizacija u natjecanju s državnom moći  skupina sa slabom i raširenom podrškom naroda stječe dovoljna sredstva za javno izlaganje dok je moć države protiv ove skupine  nepodržavanje je često u obliku policijskog odgovora koji može uključivati neselektivno nasilje ili neko kršenje građanskih ili ljudskih prava  rezultat je povećanje suosjećanja prema žrtvama državne represije i ta se dinamika kasnije razmatra u odnosu na masovnu radikalizaciju.</s><s>9) Grupna radikalizacija u natjecanju unutar grupe  Natjecanje unutar grupe za status predstavljeno u teoriji društvene usporedbe može proizvesti intenzivan sukob.</s><s>Loša strana miješanja osobnog i političkog je ta što razlike u političkom mišljenju mogu dovesti do osobnih neprijateljstava — i obrnuto.</s>
<s>10) Masovna radikalizacija u sukobu s vanjskom grupom – Jujitsu politika  u grupama, prijetnja izvan grupe pouzdano vodi povećanju grupne kohezije, povećanom poštivanju vođa unutar grupe, povećanim sankcijama za odstupanja unutar grupe i idealizaciji normi unutar grupe  neke su skupine izričito nastojale izmamiti državni odgovor koji će biti radikalniji od akcija grupe kako bi privukli simpatizere koji još nisu regrutirani u samu grupu.</s><s>11) Masovna radikalizacija u sukobu s vanjskom grupom - Mržnja  često se primjećuje da grupe u sukobu, osobito ako sukob uključuje kontinuirano nasilje, postaju ekstremnije u svojim negativnim percepcijama jedna o drugoj  ova sklonost može postati toliko ekstremna da se neprijatelj više ne doživljava kao čovjek, što dovodi do dehumanizacije pojedinaca unutar grupe  Visoka razina kontinuiranog neprijateljstva prema drugoj skupini često se opisuje kao mržnja.</s><s>U ovom pogledu mržnja nije emocija već prilika za doživljavanje mnogih emocija, ovisno o tome što se događa drugoj skupini.</s><s>Pozitivne emocije nastaju kada se loše stvari događaju omraženoj skupini, a negativne emocije nastaju kada se dobre stvari dogode omraženoj skupini.</s><s>12) Masovna radikalizacija u sukobu s drugom grupom — Mučeništvo  navodi se kako je mučenik daje svoj život kako bi ostvario svjedočanstvo, što se može povezati s psihologijom uvjeravanja, u kojoj vjerodostojan izvor kombinira stručnost i pouzdanost</s>
<s>Postoje brojne definicije i oblici regrutacije, odnosno zapošljavanja.</s><s>Jednostavno rečeno regrutacija je proces traženja kandidata za zaposlenje i stimuliranja istih da se prijave za poslove u određenoj organizaciji (Renuka Devi & Vijaya Banu, 2014).</s><s>Prema Renuka Devi i Vijaya Banu (2014) to označava pronalaženje prave osobe, na pravom mjestu, u pravo vrijeme koja je ključna za organizacijski napredak.</s><s>Proces regrutacije uključuje analizu zahtjeva radnog mjesta, privlačenje zaposlenika na taj posao, provjeru i odabir kandidata, zapošljavanje i integraciju novog zaposlenika u organizaciju.</s><s>Kada govorimo o pojmu regrutacije unutar područja nasilnog ekstremizma i radikalizma često informacije na temelju kojih pojedinac donosi odluku o pridruživanju su privlačna i namjerna projekcija lažnih informacija o tome što uključuje uključenost u te skupine (Crayne et al., 2017).</s><s>Prilikom regrutacije u nasilne ekstremističke organizacije (eng. VEO), regruter ima najvažniju ulogu privlačenja potencijalnih kandidata, kao i informacije koje se predstavljaju u opisu „posla“.</s><s>Prilikom obične regrutacije u organizaciju regruteri u području upravljanja ljudskim resursima plaćeni su za dostavljanje kvalitetnih kandidata menadžerima, koji donose konačnu odluku o zapošljavanju novog zaposlenika.</s><s>Naravno, organizacije se bore za najbolje talente na tržištu rada (Renuka Devi & Vijaya Banu, 2014).</s><s>Postupak regrutacije u nasilne ekstremističke organizacije je kompliciraniji gdje su regruteri stručni u razumijevanju specifičnih profila ljudi koje traže te trebaju razumjeti načine na koje bi privukli potencijalne kandidate.</s><s>Budući da je sama regrutacija u nasilne ekstremističke organizacije specifično i ilegalno područje, načini i informacije kojima se regrutiraju osobe se konstantno prilagođavaju.</s><s>Uz to, regruteri se u navedenim organizacijama često ne predstavljaju kao regruteri već prijatelji ili grupa ljudi s kojom pojedinac stvara početnu privlačnost.</s>
<s>Prema Hunteru i suradnicima (2017) neki od razloga zbog kojih pojedince privlače ekstremističke organizacije uključuju: (a) prilika za uzbuđenje, (b) nepravda i mogućnost postizanja odmazde za nju, (c) prilike za drugarstvo i (d) prijatelji ili rođaci koji su već nekim dijelom uključeni u organizaciju (Crayne et al., 2017; Horgan, 2009; McCauley & Moskalenko, 2008).</s><s>Međutim postoje mnogobrojni drugi razlozi zbog kojih se pojedinac odlučuje priključiti ekstremističkoj skupini.</s><s>Kombinacija „kvalitetnog“ regrutera, davanje relevantnih informacija pojedincu, te namjere i motivacija pojedinca su ključni dijelovi uspješne regrutacije koja dovodi do jačanja samih skupina.</s><s>Cilj regrutacije je upravo jačanje organizacija te je utjecaj regrutacije samim time ključni čimbenik za napredak i razvoj određene ideologije.</s>
<s>Kao što smo naveli u prethodnom poglavlju, postoji pozadina motivacije i interesa pojedinaca za ulazak u ekstremističke i radikalne skupine, od interne motivacije, kao što su osobna viktimizacija, politička nepravda, samoradikalizacija, osjećaj mržnje, do eksternog, odnosno socijalnog utjecaja, kao što je natjecanje, konkurencija, norme i vrijednosti skupine, itd.</s><s>Međutim, kako bi došlo do radikalizacije stavova pojedinaca, potrebni su specifično mjesto i način, odnosno modus operandi koji koriste skupine za regrutaciju novih članova.</s><s>Postoje mnogobrojni načini regrutacije pojedinaca u ekstremističke i radikalne skupine, te ćemo u ovom radu objasniti sam način rada, odnosno modus operandi ekstremističkih skupina te predstaviti jedan od najpoznatijih pristupa regrutacije u moderno doba: Internet i društvene mreže.</s><s>Bloom (Ligon et al., 2018; 2016) tvrdi da, poput konvencionalnih organizacija, ekstremističke skupine slijede "ciklus" regrutiranja koji se izmjenjuje između radno intenzivnih i stručno intenzivnih razdoblja regrutacije.</s><s>Razdoblje radno intenzivnog rada okarakterizirano je kao „otvoreno zapošljavanje“, koje je uključivo i sadrži niske standarde za prihvaćanje.</s><s>Tijekom ove faze regrutacije, ekstremističke organizacije ciljaju na pojedince koji često nemaju jaka ideološka uvjerenja i/ili stručnost koja bi bila od koristi organizaciji.</s><s>Ova strategija regrutacije osobito je uobičajena za novoosnovane ekstremističke organizacije, budući da u početku moraju usredotočiti energiju i resurse na regrutaciju velikog broja novih članova i samim time, osiguravanje financijskih sredstava.</s><s>Dok pojedinci regrutirani tijekom ove faze mogu imati nedostatak iskustva ili vještina koje bi koristile organizaciji, ova strategija regrutacije omogućuje skupini da maksimizira broj pristalica skupine, bilo aktivnih u organizaciji, ili barem suosjećajnih prema cilju (Ligon et al., 2018).</s><s>Takav pristup tada može imati povoljne rezultate kasnije, budući da se ulaže u jačanje pozitivne slike organizacije vanjskim dionicima.</s><s>A druge strane, Bloom (Ligon net al., 2018; 2016) tvrdi da stručno intenzivna razdoblja uključuju podizanje standarda za ulazak u organizaciju i namjerno ciljanje pojedinaca sa stručnošću koja pomaže skupini u postizanju organizacijskih ciljeva.</s><s>U tim situacijama, umjesto donošenja otvorenih strategija regrutiranja, razvijenije ekstremističke organizacije koriste tehnike „otkrivanja talenata” ili „lova na glave”.</s><s>Ove strategije regrutacije uključuju odabir obrazovanih i obučenih pojedinaca sa specifičnim stručnim znanjima kao što su vjerska, vojna ili medicinska obuka.</s><s>Prema Hunteru i suradnicima (2017), stručnjaci su potrebni za održavanje operativnog funkcioniranja jer su učinkovitiji i kreativniji u rješavanju problema i posjeduju širu bazu znanja.</s><s>To je posebno važno za ekstremističke organizacije koje kontroliraju teritorij i funkcioniraju kao pružatelji usluga (npr. provođenje zakona, razvoj infrastrukture, obrazovanje) umjesto vladinih struktura.</s><s>U navedenom primjeru modus operandi ovisi o veličini organizacije kao i o željenom profilu ljudskih kapaciteta unutar skupine.</s><s>Također ovisi o pristupačnosti željene ciljane skupine, što je u prošlosti bilo teže budući da se proces regrutacije odvijao pristupom „licem u lice“.</s><s>U današnje doba ekstremističke i radikalne skupine/organizacije sve se više okreću metodama regrutacije na internetu i društvenim medijima kao sredstvu za poboljšanje dosega ciljane skupine u procesu regrutacije (Crayne et al., 2017; Reynolds & Dickter, 2017).</s><s>Ove metode (npr. web stranice, Tumblr, Skype, Twitter, Facebook, YouTube, Instagram) omogućuju organizacijama da se povežu sa širim rasponom mogućih pristalica na načine koji su brži i isplativiji od tradicionalnih pristupa licem u lice.</s><s>Prema Behru i suradnicima (2013) informacijska revolucija, s neočekivanim usponom interneta od 1990-ih, očito ima sve veći značaj u društvu, pa tako i zajednici koju predstavljaju članovi ekstremističkih i radikalnih skupina.</s><s>Internet nudi tim skupinama istu priliku i sposobnost kao i ostatku društva: komunicirati, surađivati i uvjeravati.</s><s>Regruteri ekstremističkih i radikalnih skupina koriste svaki oblik online komunikacije, uključujući chat sobe, stranice za upoznavanje, blogove i druge oblike izravne komunikacije u cilju upoznavanja potencijalnih članova (Mušić, 2018).</s><s>Društvene mreže postaju prostor za djelovanje ekstremističkih skupina i često koriste strah drugih s ciljem ostvarenja profita (Mušić, 2018).</s><s>Društvene mreže, i online i offline, nude prilike za socijalizaciju s radikalima i istomišljenicima, stvarajući „plodno tlo“ za traženje smislenih odnosa i značaja „a također mogu 'zarobiti pojedince kroz dinamiku pritiska vršnjaka grupnog razmišljanja' što može dovesti do pojačanog osjećaja beznađa da se uspješno pobjegne iz tog kruga i učvrstiti predanost nasilju” (Austin et al., 2019; Kalajdziovski & Stojkovski, 2018).</s><s>Već postoje značajne količine radikalnih materijala dostupnih na internetu, a ta količina svakodnevno raste.</s><s>Sadržaj tih materijala varira ovisno o cilju koji žele postići tim materijalom, a veliki dio tih materijala sadržava dijelove govora mržnje i zagovaranja određene ideologije.</s><s>Govor mržnje podstiče nacionalnu i vjersku netoleranciju, što može biti jedan od motiva za prihvaćanje radikalnih stavova (Mušić, 2018).</s><s>Internet je ubrzao proces širenja ekstremističkih ideja.</s><s>Omogućuje izravan, anoniman i kvalitetan kontakt između različitih, nepoznatih i nepovezanih osoba (Vidic, 2011).</s><s>Jedan od alata za ekstremističke skupine je kreiranje lažnih profila kojima se nastoji stvoriti slika da postoji velika masa ljudi koji podržavaju njihovu ideologiju (Mušić, 2018).</s><s>Na temelju istraživanja Behr i suradnika (2013) izvedeno je pet ključna zaključka: i) Internet može povećati mogućnosti za radikalizaciju, kao rezultat toga što je dostupan mnogim ljudima i omogućava povezivanje s istomišljenicima iz cijelog svijeta 24/7.</s>
<s>6.3 Modus operandi regrutacije ii) Internet može djelovati kao „eho komora“ za ekstremistička uvjerenja; drugim riječima, internet može pružiti veću priliku od izvanmrežnih interakcija za potvrđivanje postojećih uvjerenja.</s>
<s>ubrzati. iv) Dokazi ne podržavaju tvrdnju da internet zamjenjuje potrebu da se pojedinci sastanu osobno tijekom procesa radikalizacije.</s><s>Umjesto toga, dokazi sugeriraju da internet nije zamjena za lične sastanke, već nadopunjuje interpersonalnu komunikaciju.</s>
<s>ubrzati. v) Internet ne doprinosi razvoju samoradikalizacije, već je svejedno bitan kontakt s drugim osobama, bilo virtualno ili fizički.</s><s>7 KARAKTERISTIKE SUDIONIKA REGRUTACIJE</s>
<s>Regruteri uključuju osobe koji potiču mržnju i traže ranjivost i osjećaj nepravde kod pojedinaca kako bi ih usmjerili u nasilni ekstremizam uvjeravanjem, pritiskom i manipulacijama (Krasenberg & Wouterse, 2019).</s><s>Iako se regruteri često označavaju kao osobe s narcisoidnim sklonostima ili čak psihopatskim sklonostima, većina njih nema poremećeno mentalno zdravlje.</s><s>Tvrdilo se da su vrlo empatični ljudi također sposobni regrutirati ljude za svoj cilj, što u njihovim očima označava „veće dobro“ ili ispunjava neke osobne potrebe.</s><s>Prema Krasenberg i Wouterse (2019) ova dva profila (patološki i utopijski) su posebno izdvojeni te ćemo u ovom radu predstaviti razliku između njih. (1) Patološki profil</s>
<s>Ljudi s određenim patološkim profilima mogu biti od koristi ekstremističkoj organizaciji, iako bi većina to smatrala čimbenikom rizika za organizaciju.</s><s>Važno je napomenuti da su regruteri ovog profila pretežno vođeni sebičnim motivima koji zadovoljavaju njihove vlastite potrebe, što ih razlikuje od regrutera s utopijskim profilom.</s><s>U svom umu nemaju veću svrhu od vlastitih potreba za kaosom, kontrolom nad drugima i moći (Krasenberg & Wouterse, 2019).</s>
<s>Većina bi se složila da su regruteri kojima su svjedočili obične osobe s neobičnim uvjerenjima.</s><s>Njihova glavna motivacija je vođena idejom raja ili utopijskog svijeta.</s><s>Ova ideja im daje svrhu u životu i često je vođena osjećajem herojstva ili prilika za avanturu.</s><s>U osnovi, mnoge interne nagrade služe samo sebi.</s><s>Svaka regrutirana osoba daje regruteru osjećaj postignuća i ponosa, pomažući mu da se stvar približi za jedan korak svom cilju i čini ga ključnom figurom u postizanju tog cilja.</s><s>Postoji veliko zadovoljstvo biti uzor drugima, a može postojati i strah da će voljene osobe povrijediti skupina.</s><s>Drugi motivi su vezani za pripadnost, pa se može raditi o povezivanju, stvaranju prijateljstava, seksualnoj privlačnosti suprotnog spola i pružanju međusobne podrške.</s><s>Ovdje je vrijedno pažnje da je proces regrutacije više nesvjesni čin nego namjerna manipulacija.</s><s>Također, za većinu regrutera regrutiranje se smatra (ideološkom) obvezom širenja svojih uvjerenja i postizanja konačno cilja (Krasenberg & Wouterse, 2019).</s>
<s>Što se tiče profila regrutera, kako unutar tako i izvan zatvora, mladi regruteri su vjerojatno manje uspješni jer im nedostaje autoritet i životno iskustvo da bi bili privlačni ranjivim mladićima u potrazi za smislom.</s><s>Prema Krasenberg i Wouterse (2019) kada je riječ o spolu, treba napomenuti da postoje neke sličnosti i razlike.</s><s>Na primjer, i muškarci i žene koriste brak i (seksualnu) privlačnost kako bi postigli svoju svrhu.</s><s>Međutim, kako se žene obično percipiraju kao empatičnije, uspješne regruterke to mogu iskoristiti u svoju korist.</s><s>Na temu same uloge spola, potrebno je napraviti dodatna istraživanja.</s><s>Cilj regrutera je pristupiti potencijalnom kandidatu kroz svakodnevne rutine kao što je slučaj da se nađe na istom mjestu, pretvara se da ima iste hobije ili ide na ista mjesta.</s><s>Pokušavaju se upoznati preko nekoga kome kandidat vjeruje ili nekoga iz vlastite zajednice.</s><s>Regrutera se savjetuje da se upusti u razgovor, pronađe zajedničke točke interesa (vjera, osobna pitanja, politika) i sazna o osobnosti kandidata (Krasenberg & Wouterse, 2019).</s><s>Opći cilj je zadobiti njegovo ili njezino povjerenje prije nego započnete sljedeći korak u procesu dotjerivanja.</s>
<s>Široko rasprostranjena upotreba društvenih medija od strane ekstremističkih organizacija i njihovih sljedbenika pruža istraživačima neviđene prilike za proučavanje osobnosti i psiholoških profila onih koji su podložni ekstremističkim pozivima (Crayne et al., 2017).</s><s>Bilo da su ekstremisti s lijeve ili desnice, otkrili su da su sljedbenici ekstremista manje ugodni, manje neurotični i otvoreniji od neekstremista.</s><s>Nasuprot tome, čini se da je osobnost više povezana s borbenošću nego s ideološkim smjerom na koji se borbenost primjenjuje.</s><s>Doista, manje složni/otvoreniji ekstremisti s obje strane stvaraju klice za političku polarizaciju – budući da nisu otvoreni za mišljenja drugih, a željni širenja vlastitog.</s><s>Ciljani napori za regrutaciju posebno su osmišljeni kako bi se imidž organizacije prilagodio očekivanjima određenih populacija, demografskih skupina ili pojedinaca koji su pokazali uspjeh (Crayne et al., 2017; Avery & McKay, 2006.).</s><s>S tim u vezi, demografske karakteristike regrutera obično imaju manje utjecaja na uspješno zapošljavanje od pregleda samog posla 7.2 Karakteristike i potrebe ciljanih skupina Kako bismo mogli raditi u zajednicama koje su potencijalne ciljane skupine regrutera, trebamo razumjeti njihove karakteristike i potrebe, odnosno izazove kojima se susreću.</s><s>Iako postoje mnogobrojni autori koji predstavljaju svoju podjelu izazova ciljanih skupina, tj. čimbenika koji utječu na ulazak ciljanih skupina u ekstremističke i radikalne skupine, odabrali smo autore za koje smatramo da su reprezentativni za područje država bivše Jugoslavije.</s>
<s>USAID je razvio sažetak čimbenika koji utječu na nasilni ekstremizam (koji se uglavnom odnose na islamistički tip nasilnog ekstremizma) i podijelio te čimbenike u tri velike skupine I. Čimbenici okoline koja omogućuje (Enabling environment factors)  slabe države s neučinkovitim sigurnosnim službama i problemima u provedbi vladavine prava</s>
<s> postojanje loše uređenih ili neuređenih područja unutar države  državna potpora nasilnim ekstremističkim skupinama i  proaktivni vjerski programi gdje se “proaktivni” odnosi na skupine koje postavljaju kulturološke zahtjeve drugima.</s>
<s> postojanje ekstremističkih skupina s uvjerljivim narativom i privlačnim ciljevima  postojanje radikalnih institucija ili mjesta (džamije, medrese) koja mogu biti nekontrolirana od strane države</s>
<s> pružanje usluga (odgovaranje na neispunjena očekivanja i potrebe) i  pohlepa ili umnožavanje ilegalnih gospodarskih aktivnosti.</s><s>III.</s><s>Čimbenici odguravanja (Push factors) koje stavlja u tri skupine:  pod socioekonomskim pokretačima USAID nabraja: socijalna isključenost i marginalnost, društvena diskriminacija te frustrirana očekivanja i relativna deprivacija</s>
<s> pod političkim pokretačima USAID nabraja: uskraćivanje političkih prava i građanskih sloboda, oštra vladina represija i gruba kršenja ljudskih prava, strana okupacija, politički i/ili vojni napadi, ukorijenjena korupcija i nekažnjivost za dobro povezane elite, lokalni sukobi, diskreditirane vlade i nestale ili kooptirane pravne oporbe, zastrašivanje ili prisila od strane ekstremističkih skupina i percepcija da je međunarodni sustav u osnovi nepravedan i neprijateljski prema muslimanskim društvima i narodima i</s>
<s> pod kulturnim pokretačima USAID nabraja: pristup „Islam pod opsadom“, šire kulturološke prijetnje (tradicije, običaji, vrijednosti).</s><s>Ovo predstavlja inkluzivni sustav prikazivanja pokretača nasilnog ekstremizma koji se javlja u mnogim dijelovima svijeta i može se primijeniti ne samo na islamistički tip nasilnog ekstremizma.</s>
<s>Prema Mandaville i Nozell (2017) Konferencija o odnosu između religije i CVE-a iz 2016. nudi ključni uvid: odnos između religije i nasilja je složen i prkosi svakom jasnom prikazu izravne uzročnosti.</s><s>U nekim slučajevima nasilnog ekstremizma, religija nije primarni pokretač, dok u drugim može biti izraženija.</s><s>Napori za sprječavanje ili suzbijanje radikalizacije i ekstremizma stoga trebaju „odrediti“ religiju kao čimbenik koji doprinosi i dio rješenja (Mandaville & Nozell, 2017).</s><s>Razumijevanje uloge religije u nasilnom ekstremizmu nije stvar pokušaja grubog izračunavanja ravnoteže idejnih naspram strukturalnih čimbenika jer takav pristup nudi malo analitičke korisnosti.</s><s>Bitno je razumjeti međudjelovanje religije i vrlo različitih lokalnih ili kontekstualnih čimbenika kao što su državno nasilje, korupcija, određene vrste socioekonomske deprivacije, lokalizirani sukobi, nezadovoljstvo mladih i kriza identiteta (Mandaville & Nozell, 2017).</s><s>Arifi (2019) ukazuje na drugi set čimbenika koji doprinose uključenosti u nasilni ekstremizam, pogotovo na području država bivše Jugoslavije: - povijest nasilnih uglavnom etničkih sukoba s oštrim vjerskim prizvukom - nedostatak gospodarskog razvoja i vrlo visoke stope nezaposlenosti - slabe institucije</s>
<s>Nadalje, autori poput Kursanija (Arifi, 2015; 2015), ukazuju na važnost integracije u zajednicu kao i na problem marginalizacije ruralnih područja zbog nedostatka ulaganja središnje vlade.</s><s>Štoviše, bavi se problemom slabog obrazovnog sustava koji ne zadovoljava zahtjeve tržišta, pa se stoga stečeno znanje pokazuje kao beskorisno za maturante koji također pokazuju visoku stopu odustajanja u školama (Arifi, 2015; Kursani, 2015).</s><s>7.3 Specifičnost ranjivih skupina</s>
<s>Niska tolerancija prema drugim zajednicama i vjerskim uvjerenjima koja mogu uključivati odvojeno obrazovanje, zajednice i dobrovoljna tijela, zapošljavanje, bogomolje, jezik te društvene i kulturne mreže dopuštaju zajednicama da djeluju izolirano bez ikakvih „smislenih razmjena”.</s>
<s>Sukob s obitelji i udaljavanje od nje oko životnih izbora, kao što su brakovi i vjerska uvjerenja, čine pojedinca ranjivim na regrutacija od nasilnih ekstremista c) Ponašanje preuzimanja rizika</s>
<s>Mnogi mladi ljudi sudjeluju u „hedonističkom” ponašanju poduzimanja rizika, kao što je uporaba alkohola/droga i rizično seksualno ponašanje, što ih dovodi u opasnost od raznih negativnih ishoda, kao što su (seksualni) napadi, ozljede, kriminal, neželjena trudnoća i spolno prenosivih infekcija</s>
<s>Izloženost nasilnoj retorici i medijima (kao što je internet) povezana je s razvojem nasilnog ponašanja uspostavljanjem normi i vrijednosti za nasilje unutar pojedinca. f) Negativni utjecaji vršnjaka</s>
<s>Društveni status važan je element i individualnog i grupnog društvenog identiteta i naizgled trivijalni izazovi tog društvenog statusa mogu dovesti do nasilnog ponašanja.</s><s>Za mlade će glavni izvor društvenog statusa biti njihovi neposredni vršnjaci. g) Izolirana grupa vršnjaka</s>
<s>Većina pojedinaca nastoji se pridružiti „u grupi” jer je ona sastavni dio našeg društvenog statusa.</s><s>Pritisak vršnjaka često se navodi kao obrazloženje za devijantno ponašanje mladih jer pruža mehanizam za objašnjenje zašto se mladi ponašaju „nekarakterno”. h) Retorika mržnje</s>
<s>Mržnja, točnije „mržnja prema drugome” (tj. ciljnoj skupini), podržava nasilni ekstremizam.</s><s>Mržnja u kontekstu nasilnog ekstremizma nije impulzivna, kaotična emocija jer je konstruirana i usmjerena prema određenoj meti radi postizanja ideoloških ciljeva, ona je funkcionalna.</s>
<s>Pojedinac pokazuje povećanu političku svijest, posebno o pitanjima koja zagovaraju ekstremističke skupine, kao i motivaciju za djelovanje na toj svijesti, ali ne nužno kroz ekstremističke skupine</s>
<s>Izloženost nasilnoj ekstremističkoj ideologiji moguća je u drugim zemljama u kojima zabranjene organizacije mogu otvoreno djelovati.</s><s>Obrazovne i vjerske ustanove povezane s zabranjenim organizacijama jasno su prepoznatljivi čimbenici rizika.</s><s>Predstavit ćemo neke od najranjivijih skupina na području država bivše Jugoslavije, odnosno država Slovenija, Hrvatska, Srbija, Bosna i Hercegovina te Sjeverna Makedonija.</s><s>1) Selefijska Zajednica u Bosni i Hercegovini Turčalo i Veljan (2018) predstavljaju istraživanje o selefijskoj zajednici koja je prevladavajuća u Bosni i Hercegovini, te koji su čimbenici koji potiču i privlače pojedinca da se pridruži islamskim ekstremističkim skupinama, posebno ISIS-u.</s><s>Većina istraživača prvo ukazuje na krhku bosansku državu i prevladavajuću institucionalnu anomiju koja jača već postojeće osjećaje viktimizacije od strane nepravednog sustava.</s><s>Azinović i Jusić (Turčalo & Veljan, 2018; 2015) su istakli ovu dimenziju, navodeći da je „postkonfliktno društvo BiH, koje postupno gubi sposobnost samoupravljanja, još jedan čimbenik koji doprinosi trendu odlazaka građana u strana ratna pozorišta“.</s><s>BiH karakteriziraju krhke institucije i visoka razina korupcije (Turčalo & Veljan, 2018; Transparency International Indeks percepcije korupcije 2017.), kao i društvo koje je duboko polarizirano po etničkim linijama.</s><s>Ova društvena polarizacija, zajedno sa stvarnim i percipiranim nejednakostima i nesposobnošću institucija da se bave tim pitanjima, dovela je sklonosti institucija da reproduciraju postojeće nejednakosti umjesto da djeluju kao čimbenik društvene kohezije, što rezultira gubitkom povjerenja u institucije općenito i u cijeli sustav kao takav.</s><s>No društvene i ekonomske okolnosti također su pokretački čimbenici.</s><s>Većina ljudi koji su otišli bili su nezaposleni ili su radili samo povremeno, a većina je proizašla iz istih ideoloških krugova (selafista).</s><s>Unutar istraživanja Turčalo i Veljan (2018) svi sudionici fokus grupe iz selefijske zajednice su naglasili da njihov vjerski identitet ima prednost nad njihovim etničkim ili nacionalnim identitetima.</s>
<s>Regiju zapadnog Balkana od 2011. godine obilježe slučajevi pridruživanja stranih boraca nasilnim skupinama izvan svojih zemalja.</s><s>Ukupno je oko 920 stranih boraca otišlo iz zemalja zapadnog Balkana; većina ih je s Kosova, a slijede ih Bosna i Hercegovina, Makedonija i Albanija (Austin et al., 2019; Azinović 2018).</s><s>Još uvijek je nepoznato koji su točni uzroci i pokretači ovog fenomena u regiji s obzirom da su države priklonjene razvoju i ostatku Europe, ne samo geografski nego i u smislu procesa pristupanja Europskoj uniji.</s><s>Prema izvješću Morine i suradnika (2019), najčešće teme u različitim zajednicama na zapadnom Balkanu su sljedeće: duboka polarizacija duž identiteta, vjerskih i etno-političkih linija te odsutnost – ili jaz u kapacitetima – državnih institucija.</s><s>Čini se da su ova dva čimbenika zajedno dovela do osjećaja, koji može, ali ne mora odražavati stvarnost, da su neke skupine unutar zajednice stigmatizirane i diskriminirane, ili da su manjina i/ili marginalizirana skupina unutar svoje zajednice.</s><s>To također dovodi do miljea u kojem pitanja identiteta mogu biti iskorištena od strane nasilne ekstremističke propagande i 3) Izbjeglice i tražitelji azila kao nova ranjiva skupina u Europi Povećana percepcija govora mržnje, sve veći broj radikalnih skupina, narušavanje javnog reda i mira, korištenje nasilja među skupinama, ali i nad strancima, različitim i depriviranim skupinama, ukazuje na jačanje rizika koji vode k nasilnom ekstremizmu.</s><s>Značajan broj povratnika i izbjeglica ne zna gdje se nalaze, dok su neki već u zatvorima te se vjeruje da oni mogu odigrati vrlo važnu ulogu u procesu radikalizacije, vrbovanja za terorizam i provedbi terorizma (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022., 2019).</s><s>Slovenija, Hrvatska, Srbija, BiH i Makedonija nisu imuni na te rizike, što pokazuju mnogobrojni slučajevi.</s><s>Prijetnju je pogoršao val izbjeglica u Europu, što ima i sekundarni učinak.</s><s>Osim rizika od krijumčarenja terorista među izbjeglicama u EU, ova posebno ranjiva ciljna skupina može predstavljati i druge rizike (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje - prikladna su meta za regrutaciju u ekstremističke i radikalne skupine koje dijele njihove vrijednosti, kao i za viktimizaciju od strane suprotnih skupina - postaju izvor nasilja, budući da se među samom populacijom izbjeglica nalaze različite skupine</s>
<s>S druge strane, izbjeglički je val doveo do jačanja raznih pokreta koji na manje-više organiziran način iskazuju neprijateljstvo prema izbjeglicama.</s><s>Takvi oblici neprijateljstva u pravilu su dio procesa nasilne radikalizacije.</s><s>Istodobno se sve više radikalnih skupina pojavljuje kao protuteža, suprotstavljajući se prvima, kao i vladinim politikama koje reguliraju strana pitanja te zagovarajući prava izbjeglica (Resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2018–2022., 2019).</s><s>4) Mlade osobe kao ranjiva skupina prisutna u svim državama bivše Jugoslavije Mladi su osjetljiva kategorija koja je stalno okružena novim informacijama, često vrlo dobro povezana kroz različite mreže i najaktivnija je kategorija u smislu stjecanja novih iskustava.</s><s>Na temelju toga izrazito je podložno mijenjanje vlastitih već napravljenih stajališta i kreiranja novih stavova.</s><s>Budući da je ova skupina stalno „online“, ona je podložna utjecajima raznih informacija kojima su svakodnevno zasuti, putem informativnih medija, kroz razgovore u društvu i porodici, ali i putem društvenih mreža, što razvija plodno tlo za regrutacija u ekstremističke i radikalne skupine (Mušić, 2018).</s><s>Campelo i suradnici (2018) su razvili model „Radikalizacije mladih Europljana“ na tri razine kako bi objasnili fenomen radikalizacije među mladim Europljanima od 2010. godine.</s><s>Unutar modela razlikujemo individualne, mikro-okolišne i makro-okolišne čimbenike.</s><s>Crveni krug obuhvaća različite čimbenike koji pokazuju interakciju između subjekta i radikalnog sustava na svim razinama: mehanizme tijekom procesa radikalizacije na individualnoj razini gdje su čimbenici koji utječu na taj proces psihičko stanje, psihološka ranjivost, osobna nesigurnost, percipirana nepravda, događaj „okidač“, pubertet te iskustvo napuštanja (Campelo et al., 2018).</s><s>Sličnosti sa sektaškim zajednicama i korištenje dehumanizacije kako bi se opravdalo korištenje nasilje se nalaze na razini mikro-okoliša te na njihovu uspješnost utječu čimbenici prijateljstva s radikaliziranim pojedincima te disfunkcionalna obitelj.</s><s>Za kraj dolazi do prijedloga novog društvenog modela na razini makro-okoliša koji ovisi o geopolitici, društvenoj polarizaciji i religioznosti (Campelo et al., 2018).</s><s>Model je prikazan na Slici 1.</s>
<s>Slika 1. Čimbenici rizika radikalizacije među europskim mladima: model na tri razine (Campelo et Ne postoji odlučujući, glavni čimbenik koji objašnjava radikalizaciju mladih, već postoji mnoštvo čimbenika ranjivosti koje je često teško riješiti u preko preventivnih mjera.</s><s>Treba postojati sveobuhvatni pristup prilikom rada s mladima kako bi se smanjila prisutnost mladih unutar ekstremističkih i radikalnih skupina te ojačala njihova otpornost u zajednici.</s><s>5) Žene kao osjetljiva skupina za regrutaciju u Islamsku državu „ISIS“ Iako žene ne sudjeluju u nasilnim akcijama džihada, one su odgovorne za odgoj sljedeće generacije džihadista, za obavljanje profesionalnih funkcija dok su muškarci uključeni u nasilni džihad i za regrutiranje većeg broja pojedinaca koji će naseljavati kalifat (Mietz, 2016).</s><s>Žene koje migriraju imaju tendenciju da se osjećaju marginalizirano u društvima u kojima žive, a mogu imati i psihičke probleme, koje će samo pogoršati njihova iskustva u Islamskoj državi.</s><s>Procjene sugeriraju da oko 10-15% ukupnog broja regrutera Islamske države čine žene, te istraživanje pokazuje da postoji vidljiv broj žena koje su već emigrirale s područja Zapadnog Balkana — posebno iz Bosne i Hercegovine (36) (Mietz, 2016).</s><s>Iako žene trenutno ne igraju vodeću ulogu u propagandi, važno je zapamtiti da žene iz svih regija aktivno sudjeluju u proizvodnji poruka usmjerenih prema drugim ženama: unatoč stereotipu o ženama u Islamskoj državi kao pokornim i tihim, žene propagandistice često se prikazuju kao „otvorene i samopouzdane“ i spremne upustiti se u rasprave (Mietz, 2016).</s><s>Kako bi uspješno regrutirali nove žene, iskrivljuju ideologiju koju zastupa Islamska država te stvaraju privlačne uloge koje motiviraju i potiču žene za ulazak u društvo koje im omogućava ono što im je potrebno.</s><s>Glavni elementi su osnaživanje žena, sestrinstvo, sudjelovanje u formiranju kalifata i privlačnost življenja u „islamskoj utopiji“ (Mietz, 2016).</s><s>Primarni problem je što vlade, institucije i civilno društvo na zapadnom Balkanu nisu učinili dovoljno da javno priznaju migraciju žena iz regije u Siriju i Irak.</s><s>Čimbenici odguravanja (Push factors) općenito su osobne karakteristike, negativna životna iskustva ili socioekonomski problemi koji potiču žene na migraciju, odnosno, visoka nezaposlenost (mladih), slabe institucije i vehabijske „dobrotvorne organizacije“ i radikalne džamije (Mietz, 2016).</s><s>Od svih mogućih faktora privlačenja (Pull factors), postoji nekoliko elemenata propagande Islamske države koji posebno utječu na žene su romantizam sukoba, ideologija putem internetske propagande, osjećaj „sestrinstva” i osnaživanje žena u Islamskoj državi (Mietz, 8 ISTRAŽIVANJE</s>
<s>U empirijskom dijelu magistarskog rada provedeno je kvantitativno istraživanje s otvorenim i zatvorenim pitanjima gdje su ciljana populacija bili stručnjaci s područja sigurnosti, kriminologije i kriminalistike koji se bave radikalizmom, nasilnim ekstremizmom te regrutacijom u navedene skupine.</s><s>Istraživanje je provedeno kako bi se bolje razumjelo trenutno stanje radikalnih i ekstremističkih skupina u nekim državama bivše Jugoslavije: Sloveniji, Hrvatskoj, Srbiji, Bosni i Hercegovini te Sjevernoj Makedoniji.</s><s>Iako državama bivše Jugoslavije također pripadaju Crna Gora i dvije autonomne pokrajine (Kosovo i Vojvodina), nismo ih uključili u ovaj rad zbog naravi istraživanja.</s><s>Radi se o tome da su ciljana populacija u istraživanju bili prethodno opisani stručnjaci, a autorica istraživanja u Crnoj Gori, koja je također bila republika u sastavu bivše SFRJ, nema relevantne kontakte preko kojih bi bila moguća distribucija poveznice za instrument istraživanja.</s><s>Vojvodinu nismo zasebno promatrali budući da je u sastavu Srbije koja je dio uzorka, dok smo Kosovo izostavili jer ima ionako bitno drugačiji kulturološki kontekst.</s><s>Podaci su prikupljeni pomoću upitnika preko internetske ankete.</s><s>Internetsko anketiranje odvijalo se u prvoj polovici 2021. godine.</s><s>Upitnik je poslan stručnjacima elektronskom poštom, a kontaktirane su relevantne ustanove, institucije i organizacije koje se bave područjem radikalizma, radikalizacije i nasilnog ekstremizma.</s><s>Na taj smo način došli do namjernog uzorka od ukupno 38 ispitanika.</s><s>Prikupljanje podataka je provedeno sukladno etičkim standardima znanstvenih istraživanja koja se provode na uzorcima ljudi.</s><s>Kao što je već navedeno anketni upitnici su podijeljeni elektronskom poštom, a sudjelovanje u istraživanju bilo je dobrovoljno.</s><s>Ispitanicima je omogućena anonimnost i povratna informacija o rezultatima ako su bili zainteresirani.</s><s>Također je naglašeno kako sudjelovanje u istraživanju ne predstavlja nikakav rizik za ispitanika te da su njihovi odgovori povjerljivi.</s><s>Sve navedeno je bilo navedeno u uputi i pristupanjem anketi na stranici 1ka predstavljalo je čin informiranog pristanka ispitanika.</s><s>U istraživanju je ukupno sudjelovalo 38 stručnjaka od kojih je njih 13 (34,2%) odgovaralo na pitanja iz ankete iz perspektive situacije u Bosni i Hercegovini.</s><s>Njih 8 (21,1%) je procjenjivalo situaciju u Hrvatskoj, 5 (13,2%) stručnjaka je odgovaralo pitanja iz perspektive Sjeverne Makedonije dok je 7 (18,4%) stručnjaka iz Slovenije.</s><s>Situaciju u Srbiji je procijenilo 4 (10,5%) stručnjaka, dok smo imali 1 (2,6%) odgovor Drugo, gdje je stručnjak naveo da procjenjuje sveobuhvatno za svaku državu navedenu u istraživanju, osim za Sloveniju.</s><s>Distribucija sudionika istraživanja s obzirom na procjenu situacije u državi prikazana je na Grafikonu 1.</s>
<s>Grafikon 1. Zastupljenost sudionika s obzirom na državu na koju se odnosi anketa Relativno podjednaka zastupljenost je očekivana, uz malo veći broj muških sudionika jer je navedeno karakteristično za profesije povezane s nacionalnom sigurnošću.</s><s>Distribucija sudionika istraživanja s obzirom na spol prikazana je na Grafikonu 2. Grafikon 2. Zastupljenost sudionika s obzirom spol Skoro trećina sudionika, njih 11 (31,6%) završilo je doktorski studij.</s><s>Ukupno 10 sudionika (26,3%) završilo je sveučilišni preddiplomski studij, 8 (21,1%) njih sveučilišni diplomski studij, 4 (10,5%) sudionika završila su specijalistički diplomski stručni studij, a najmanjem broju sudionika, njih 3 (7,9%) je najviši završen stupanj obrazovanja srednja škola.</s><s>Također je 1 (2,6%) sudionik označio Drugo te naveo da trenutno ima status kandidata za diplomski studij.</s><s>Distribucija sudionika istraživanja s obzirom na obrazovanje prikazana je na Grafikon 3.</s>
<s>Grafikon 3. Zastupljenost sudionika s obzirom najviši završen stupanj obrazovanja Prosječna dob sudionika istraživanja je 38,50 godina, a standardna devijacija za dob iznosi 10,064.</s><s>Minimalna dob sudionika istraživanja iznosi 21 godine, a maksimalna 60 što znači da su, između ostalog, u istraživanju sudjelovali i studenti te iskusni stručnjaci.</s><s>Distribucija sudionika istraživanja s obzirom na godine prikazana je na Grafikonu 4. Grafikon 4. Zastupljenost sudionika s obzirom na broj godina U odnosu na radno mjesto, najviše sudionika istraživanja radi u javnoj službi (28,9%), privatnoj tvrtki (21,1%), državnoj upravi (18,4%) te nevladinim organizacijama (15,8%).</s><s>Najmanje sudionika zaposleno je u međunarodnoj instituciji (10,5%), dok je nezaposlenih 2 (5,3%).</s><s>Distribucija sudionika istraživanja s obzirom na radno mjesto prikazana je na Grafikonu 5.</s>
<s>U kojim je promatranim državama bivše SRFJ najizraženiji prisutan ekstremni nacionalizam, a u kojima islamski fundamentalizam?</s><s>U kojim je promatranim državama bivše SFRJ prisutan navijački ekstremizam?</s><s>Na koji se mjestima provodi regrutacija u radikalne i ekstremističke skupine u promatranim državama bivše SFRJ?</s>
<s>Koja su glavna mjesta regrutacije u pojedinim, promatranim bivšim državama Koje su najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine u pojedinim promatranim državama bivše SFRJ?</s><s>8.1.3 Hipoteze</s>
<s>Predstavljamo tezu 3 i hipoteze 1, 2, 3, 4 i 5 koje ćemo provjeriti u empiričkom dijelu: Pomoćna teza br. 3: Čimbenici koji utječu na uspješnost regrutacije ciljanih osoba većinom su psihološke, a ne socijalne prirode.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 1: Ekstremni je nacionalizam najizraženije prisutan na području Slovenije, Hrvatske i Srbije, dok na području Bosnu i Hercegovine te Sjeverne Makedonije je najizraženije prisutan islamski fundamentalizam.</s><s>Pomoćna hipoteza br. 2: Navijački je ekstremizam u velikoj mjeri prisutan u Hrvatskoj, Srbiji i Sjevernoj Makedoniji.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 4: Glavna mjesta regrutacije u Bosni i Hercegovini vjerske su ustanove i obiteljska okolina, dok su u ostalim zemljama najviše vršnjačka okolina i online platforme.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 5: Najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine različite su u svakoj državi, ali najveći postotak čine mlade osobe.</s><s>8.1.4 Instrument</s>
<s>U istraživanju je korišten klasični anketni upitnik koji sažima nalaze iz teorijskog rada, a uzima u obzir i specifičnosti područja koje pokrivamo.</s><s>Upitnik je napravljen samostalno uz pomoć mentora.</s>
<s>Anketni upitnik podijeljen je u pet skupina sadržaja i završni, demografski dio.</s><s>Prvi se dio sastoji od dobivanja informacija na koju državu se odnose pitanja gdje ispitanik treba odabrati Hrvatsku, Bosnu i Hercegovinu, Sloveniju, Srbiju, Sjevernu Makedoniju ili Drugo.</s><s>Drugi dio sastoji se od 11 tvrdnji (varijabli) koje mjere prisutnost oblika ekstremizma/radikalizacije u državi na koju se odnose pomoću ljestvice od pet stupnjeva.</s><s>Ljestvica se kreće od razine 5 do razine 1, gdje 5 znači da je određeni oblik vrlo prisutan, a 1 da uopće nije prisutan.</s><s>Međuvrijednosti odgovaraju vrijednostima ljestvice i predstavljaju odgovore malo prisutan (2 stupanj), srednje prisutan (3 stupanj) i prisutan (4 stupanj).</s><s>Treći dio se odnosi na tvrdnje koje mjere razinu utjecaja skupina na razvoj radikalnih stavova opće populacije te također koristi ljestvica od pet stupnjeva gdje 1 stupanj označava da uopće ne utječu, dok 5 stupanj označava da u velikoj mjeri utječu.</s><s>Četvrti dio se usmjerava na proces regrutacije, odnosno moguće prostore/situacije za regrutaciju gdje se koristi ljestvica od pet stupnjeva od 1 stupnja (uopće nije vjerojatno) do 5 stupnja (vrlo vjerojatno).</s><s>Peti dio također uzima primjer ljestvica od pet stupnjeva kako bi razumio dvije skale vezane uz uspješnost regrutacije: 1) čimbenici koji utječu na uspješnost regrutacije u državi; i 2) najrizičnije skupine za regrutacije u državi.</s><s>Prva skala ima vrijednosti od 1 stupnja (uopće se ne slažem) do 5 stupnja (u potpunosti se slažem).</s><s>Druga skala također ima vrijednosti od 1 stupnja (nizak rizik) do 5 stupnja (vrlo visok rizik).</s><s>Zadnji dio upitnika se sastoji od 5 tvrdnji koje se točnije odnose na ispitanika: spol, dob, radno mjesto, najviša završena razina obrazovanja te razina stručnosti i predstavljaju demografske podatke.</s><s>Tvrdnju razine stručnosti ispitanik može odgovoriti pomoću razina ljestvice od pet stupnjeva gdje je 1 (vrlo niska razina), a 5 (vrlo visoka razina).</s><s>Također unutar trećeg, četverog i petog dijela postoje specifična pitanja u kojima ispitanici dodatno predstavljaju svoje mišljenje.</s><s>Prikupljeni podaci uređivani su i obrađeni SPSS programom za statističku obradu podataka.</s><s>Podaci su obrađeni deskriptivnom statistikom, analizom demografskih podataka, te korelacijskom analizom.</s>
<s>Također napravljena je analiza interne konzistencije korištenjem Chronbachova koeficijent te se na temelju rezultata može reći da je osigurana dovoljno visoka pouzdanost korištenog upitnika (svojstvo da daje iste rezultate pri ponavljanju mjerenih istih svojstava kod istih Chronbachov koeficijent za skalu prisutnost ekstremizma/radikalizacije u državi iznosi 0.764 dok za prisutnost vjerski podržanih ekstremizma/radikalizacije u državi iznosi 0.577.</s><s>Koeficijent za skalu razvoj radikalnih stavova opće populacije iznosi 0.848, a za skalu prostor regrutacije iznosi 0.856.</s><s>Skala čimbenika uspješnosti regrutacije pokazuje koeficijent 0.813, a skala za najrizičnije skupine za regrutiranje iznosi 0.780. 8.1.5 Obrada podataka</s>
<s>Imajući u vidu relativno slab odaziv ispitanika u pojedinim državama, te da uzorak istraživanja nije bio reprezentativan, bili smo do izvjesne mjere limitirani u odabiru metoda obrade podataka.</s><s>Osim toga, ovaj je rad planiran kao svojevrsno pilot istraživanje, pa su hipoteze bile formulirane na deskriptivnoj razini.</s><s>Stoga su i odgovori na istraživačka pitanja dobiveni metodama deskriptivne statistike (srednja vrijednost i standardna devijacija).</s><s>To znači da su promatrane države bivše SFRJ međusobno uspoređene na svim relevantnim varijablama pomoću srednjih vrijednosti koje su na njima postigle.</s><s>9 REZULTATI</s>
<s>9.1 Prisutnost specifičnih ekstremističkih i radikalnih oblika (ekstremni nacionalizam i islamski fundamentalizam) u državama Dobiveni rezultati pokazuju da Sjeverna Makedonija, Bosna i Hercegovina te Srbija imaju najvišu razinu prisutnosti ekstremizma vezanog uz nacionalnu pripadnost.</s><s>Nadalje, u Tablici 1 prikazane su deskriptivne vrijednosti gdje je srednja vrijednost u ovom slučaju služila kao indikator prisutnosti ekstremizma vezanost uz nacionalnu pripadnost.</s><s>Rezultati analize prisutnosti ekstremizma vezanog uz nacionalnu pripadnost u državama su prikazani u Tablici 1.</s>
<s>U drugom je primjeru uspoređivana država na koju se odnosi anketa te prisutnost vjerski podržanog islamskog ekstremizma.</s><s>Provedenim testom deskriptivne analize utvrđeno je da Sjeverna Makedonije, Bosna i Hercegovina te Slovenija imaju najvišu razinu prisutnosti vjerski podržanog islamskog ekstremizma.</s><s>Rezultati analize prisutnosti vjerski podržanog islamskog ekstremizma u državama su prikazani u Tablici 2. Tablica 2. Vjerski podržan islamski ekstremizam Država</s>
<s>podržanog ekstremizma/radikalizacije sa varijablom koja se usmjerava na pitanje o državi na koju se odnosi ova anketa.</s><s>Prema rezultatima, najprisutniji oblik ekstremizma/radikalizacije u Bosni i Hercegovini je ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost (srednja vrijednost je 4.23), u Hrvatskoj je desni ekstremizam (3.88), u Sjevernoj Makedoniji je ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost (4.40), u Sloveniji je desni ekstremizam (4.14) te u Srbiji je ekstremizam vezan uz pripadnost navijačkih skupina (4.25).</s><s>9.2 Prisutnost navijačkog ekstremizma u državama Kada gledamo prisutnost ekstremizma vezanog uz pripadnost navijačkih skupina, kao što smo već prethodno naveli, Srbija ima najveću prisutnost na temelju aritmetičke sredine (4.25) u odnosu na druge države.</s><s>Uz Srbiju, Hrvatska (3.50) i Sjeverna Makedonija (3.80) imaju najveću prisutnost, dok Bosna i Hercegovina (3.15) te Slovenija (3.43) imaju nešto manju.</s><s>Rezultati analize prisutnosti ekstremizma vezanog uz pripadnost navijačkih skupina u državama su prikazani u Tablici 3.</s>
<s>9.3 Mjesta regrutacije pojedinaca u radikalne i ekstremističke skupine Sljedeći dio koji smo istraživali je usmjeren na razumijevanje koja mjesta (prostori i situacije) su najvjerojatnija kao ona u kojima će doći do regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine u određenim državama.</s><s>Provedenim testom deskriptivne analize utvrđeno je da su online platforme, odnosno Internet najvjerojatnija mjesta za regrutaciju pojedinaca u svakoj državi: Bosna i Hercegovina (4.38), Hrvatska (4.37), Slovenija (4.43), Sjeverna Makedonija (4.60) i Srbija (3.75).</s><s>U Srbiji, uz online platforme kao najvjerojatnije mjesto za regrutacije se nalaze i zatvori (3.75), dok su malo manje vjerojatna mjesta neformalna socijalna druženja (3.50) i vršnjačka okolina (3.50).</s><s>Stručnjaci navode da su u Bosni i Hercegovini druga važna mjesta za regrutaciju također neformalna socijalna druženja (3.69) i vršnjačka okolina (3.15).</s><s>U Hrvatskoj su druga najvjerojatnija mjesta za regrutaciju prihvatni centar za strance (3.62), vršnjačka okolina (3.50) te vjerske institucije (3.50), dok su u Sjevernoj Makedoniji zatvori (4.20) i neformalna socijalna druženja (4.00).</s><s>Na kraju, stručnjaci su naveli da u Sloveniji su druga mjesta najvjerojatnija za regrutaciju vršnjačka okolina (3.86) i zatvori (3.71).</s><s>Na temelju predočenog, možemo vidjeti kako su najvjerojatnija mjesta regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine na području država koje istražujemo online platforme, odnosno Internet, zatvori, neformalna socijalna druženja i vršnjačka okolina.</s><s>U Hrvatskoj jedino imamo specifične rezultate koji navode da su prihvatni centar za strance i vjerske institucije važna mjesta za regrutaciju.</s><s>Rezultati analize vjerojatnosti korištenja specifičnih mjesta za regrutaciju u ekstremističke i radikalne skupine na području promatranih država su prikazani u Tablici 4.</s>
<s>9.4 Najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine Kako bismo dobili bolje razumijevanje o najrizičnijim skupinama za regrutaciju u državama koristili smo deskriptivnu analizu grupa gdje smo usporedili državu na koju se anketa odnosi s najrizičnijim skupinama za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Provedenim testom deskriptivne analize utvrđeno je da stručnjaci iz svih država: Slovenija (4.43), Hrvatska (4.50), Sjeverna Makedonija (4.00), Bosna i Hercegovina (4.31) te Srbija (4.25) smatraju kako su mlade osobe najrizičnija skupina za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Nadalje, u Tablici 5 prikazani su rezultati analize deskriptivnih vrijednosti (srednja vrijednost i standardna devijacija) za navedenu varijablu.</s>
<s>Uz mlade osobe kao najrizičniju skupinu, u Bosni i Hercegovini se rizičnim skupinama za regrutaciju također smatraju nezaposlene osobe (4.08) i osobe bez završene škole (3.69).</s><s>U Hrvatskoj su druge najrizičnije skupine osobe s izraženijih religioznim uvjerenjima (3.50) te nezaposlene osobe (3.13) i migranti (3.13), dok su u Sloveniji osobe s psihičkim smetnjama (3.86) i osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima (3.57).</s><s>Stručnjaci smatraju da su druge najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine u Sjevernoj Makedoniji zatvorenici (3.60), osobe s psihičkim smetnjama (3.60) i osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima (3.60), dok su u Srbiji osobe bez završene škole (4.00), tražitelji azila (3.75), migranti (3.75) i osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima (3.75).</s><s>9.5 Čimbenici uspješnosti regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine Kada govorimo o određenim čimbenicima koji mogu utjecati na uspješnost regrutacije ciljanih osobe u radikalne i ekstremističke skupine, dijelimo ih u dvije grupe: čimbenici psihološke prirode i čimbenici socijalne prirode.</s><s>Čimbenici psihološke prirode koje smo uključili u anketu su: izolacija pojedinca, nisko samopouzdanje, religiozna uvjerenja te neuspjeh u školovanju.</s><s>S druge strane naveli smo čimbenike socijalne prirode: sposobnost manipulacije od strane regrutera, obiteljska tradicija, prisila / prijetnja od strane regrutera, vršnjački pritisak i potreba za dokazivanjem.</s><s>Iako potreba za dokazivanjem može biti psihološke i socijalne prirode, naveli smo ju kao čimbenik socijalne prirode budući da se odnosi na socijalni aspekt dokazivanja uspjeha pojedinca drugim osobama.</s><s>U Tablici 6 predočeni su rezultati analize čimbenika psihičke prirode gdje iz priloženog vidimo da je nisko samopouzdanje (4.00) najveći čimbenik uspješnosti radikalne i ekstremističke skupine kao psihološki čimbenik.</s><s>Rezultat smo dobili na temelju odgovora svih stručnjaka koje doveo do aritmetičke sredine 4.00.</s>
<s>U Tablici 7 predočeni su čimbenici socijalne prirode gdje iz priloženog vidimo da je sposobnost manipulacije regrutera (4.50) najveći čimbenici uspješnosti u radikalne i ekstremističke skupine u odnosu na sve ostale čimbenike (psihološke i socijalne prirode).</s><s>Rezultat smo dobili na temelju odgovora svih stručnjaka koje doveo do aritmetičke sredine Tablica 7. Čimbenici socijalne prirode</s>
<s>Međutim ako gledamo generalnu sliku čimbenika psihološke i socijalne prirode, čimbenici psihološke prirode više utječu na uspješnost regrutacije u radikalne ekstremističke skupine zbog toga što je srednja vrijednost uspješnosti čimbenika psihološke prirode 3.66, dok kod čimbenika socijalne prirode iznosi 3.49. 9.6 Pregled odgovora na otvorena pitanja vezana za utjecaj na opću populaciju, mjesto i rizične skupine za regrutaciju i dodatno mišljenje Unutar upitnika dodana su pitanja vezana za mišljenje i dodatne informacije ukoliko su stručnjaci htjeli obrazložiti svoje odgovore.</s><s>Odgovori na otvorena pitanja su izrazito važni jer bi nam mogli pružiti više informacija o iskustvenom stavu stručnjaka koje bi se mogle iskoristiti za buduća istraživanja.</s>
<s>Prvo otvoreno pitanje je bilo fokusirano na utjecaj radikalnih i ekstremističkih skupina na opću populaciju: U kojoj mjeri i kako po vašem mišljenju ekstremističke skupine mogu utjecati na opću populaciju? gdje je 22 (58%) stručnjaka prezentiralo svoje mišljenje o ovoj temi.</s><s>Većina se stručnjaka složila da navedene skupine imaju značajan utjecaj na opću populaciju, dok je jedan dio naveo kako ne mogu utjecati ili utječu u manjoj mjeri.</s><s>Također, nekoliko stručnjaka je navelo kako utjecaj ovisi o trenutnoj situaciji, odnosno kriznim situacijama, zbog aktualnih geopolitičkih zbivanja u svijetu i regiji, u vremenu političkog populizma, razvoja novih ekstremističkih ideologija i podjelom na „Mi“ i „Oni“ te uvođenjem društvenih normi srednjeg vijeka u 21. stoljeće.</s><s>Jedan stručnjak također navodi kako navedene skupine koriste trenutak za jačanje u trenucima pogoršavanja životne situacije građana (posebno za vrijeme pandemije) te postojanje niza otvorenih problema u društvu koji se ne rješavaju (politizacija, korupcija, neučinkovita javna uprava).</s><s>Prema rezultatima, također se navodi kako utjecaj radikalnih i ekstremističkih skupina na populaciju, ovisi o stanju duha u državi, te da zbog narušavanja sigurnosti dolazi rasta utjecaja skupina i stvara se strah kod građana.</s><s>Prema nekim stručnjacima također dolazi do rasta utjecaja zbog pristupačnosti ciljanih skupina preko društvenih mreža (posebice maloljetnika), objava na Internetu, ali i medija koji im podilaze te dolazi do propagande i utjecaja na javno mišljenje od strane radikalnih i ekstremističkih skupina.</s><s>Također neki stručnjaci smatraju kako nema adekvatnog kažnjavanja pripadnika navedenih skupina, kako je potrebno na vrijeme reagirati kako ne bi došlo do manipulacije ranjivih skupina te kako je potrebno imati neutralne državne institucije i vlast koja pravedno sankcionira aktivnosti skupina.</s>
<s>Drugo otvoreno pitanje odnosilo se na druga mjesta koja radikalne i ekstremističke skupine koriste za regrutaciju, a da nije bila spomenuta u upitniku, te su neki od stručnjaka naveli ova mjesta: političke stranke, ideološke skupine ljudi istomišljenika, ulica, sportski klubovi, oružane snage i policija te TV postaje.</s>
<s>Treće otvoreno pitanje se odnosilo na Koje su druge potencijalne rizične skupine u zemlji, na koju se odnose vaši odgovori, a da ih nismo naveli? gdje su stručnjaci naveli da su to: stariji adolescenti, osobe sa lošim materijalnim statusom, osobe iz disfunkcionalnih obitelji, pripadnici određenih skupina čija stajališta su suprotna „prihvatljivoj“ kulturi, djeca bez roditeljske skrbi, socijalno isključene osobe (beskućnici, Romi), ovisnici, neuspješni političari i usamljene osobe.</s>
<s>Četvrto otvoreno pitanje je bilo usmjereno na dodatne komentare koje stručnjaci smatraju važnima za ovu temu.</s><s>Jedan stručnjak je naveo kako je potreban sveobuhvatan pristup u prevenciji radikalizacije, uključujući aktere iz državnih struktura, nedržavnih – nevladinog sektora, kao i privatnog, uz podršku međunarodnih organizacija – dijeljenja iskustava/praksi, ali i adekvatnog financiranja fokusiranih inicijativa sa jasnim očekivanim rezultatima.</s><s>Drugi je stručnjak naveo kako je važno razumjeti i istražiti socijalnu situaciju i njena povezanost s radikalizmom.</s><s>Nadalje, jedan stručnjak navodi da ekstremizam često potiču političari djelovanjem i neprimjerenim govorom mržnje, drugi smatra kako su vojska i policija baze za regrutaciju.</s><s>Također, jedan stručnjak smatra da je potrebno istraživanje kojim bi se bolje razumjelo tko i kako može utjecati na deradikalizaciju, odnosno izlazak iz radikalnih krugova.</s><s>I zadnji komentar stručnjaka usmjeren je na važnost istraživanja aktualne društveno-političke klime u regiji i nezadovoljstvo koje postoje u društvu, jer ono čini ovo potonje ranjivim i podložnim radikalizaciji.</s><s>Također, navodi da je socijalna otpornost ključna za uspješnu politiku srednje i istočne Europe i da se treba dodatno pozabaviti se obrazovanjem jer je ono temelj za spomenuto otporno društvo.</s><s>10 RASPRAVA</s>
<s>Regrutacija u radikalne i ekstremističke skupine još je uvijek nedovoljno istražen proces te cilj ovog diplomskog rada je upravo bio dobiti bolje razumijevanje o samim specifičnostima i karakteristikama procesa kao i skupina na području nekih država bivše Jugoslavije, odnosno Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Sjeverne Makedonije, Slovenije i Srbije.</s><s>Pregledom literature htjeli smo dobiti uvid u samu terminologiju pojmova ekstremizma, radikalizma, terorizma, radikalizacije i regrutacije, te razumjeti specifičnosti svake države kako bismo mogli kvalitetnije procijeniti uzročno-posljedične veze.</s><s>S druge strane, rezultati istraživanja pomogli su nam stvoriti realnu sliku uz pomoć stručnjaka koji se bave područjem nasilnog ekstremizma i regrutacija u radikalne i ekstremističke skupine o prisutnosti skupina i specifičnosti regrutacije u navedene skupine.</s><s>Budući da ne postoji puno radova na temu procesa regrutacije na području država bivše Jugoslavije, većina literature povezane s regrutacijom odnosila se na generalnu sliku u Europi.</s><s>S druge strane, budući da se često istražuje i evaluira situacija svake države zbog specifične povijesti i još uvijek prisutne političke, ekonomske i teritorijalne nesigurnosti na području država bivše Jugoslavije, uspješno smo pronašli literaturu vezano uz profil i strukturu ekstremističkih i radikalnih skupina.</s>
<s>Iako se države bivše Jugoslavije nalaze u istoj regiji i dijele izrazito puno karakteristika (jezik, kulturu, mentalitet, običaje), prema ovom istraživanju svaka država ima specifičnu distribuciju različitih radikalnih i ekstremističkih skupina na njihovom prostoru, kao i razlike u mjestima, čimbenicima uspješnosti i rizičnim skupinama koje su najprisutnije.</s><s>Iako kod nekih komponenti postoje sličnosti s drugim državama, prema istraživanju, nijedna država nema isti profil kao druga.</s>
<s>Kao što smo već prethodno naveli, najzastupljeniji oblik ekstremizma u Bosni i Hercegovini te Sjevernoj Makedoniji je ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost, dok je desni ekstremizam najzastupljeniji oblik u Hrvatskoj i Sloveniji.</s><s>Iako se ova dva oblika poistovjećuju, ne možemo to službeno dokazati.</s><s>Navedeno možemo potvrditi temeljem literature budući da se navodi kako je u Bosni i Hercegovini (Bećirević, 2018) i Sjevernoj Makedoniji (Kalajdziovski & Stojkovski, 2018) nacionalni ekstremizam izrazito prisutan zbog međuetničke dinamike..</s><s>Navedeno predstavlja značajne rezultate koji idu u prilog dosadašnjim istraživanjima da su ekstremni nacionalizam i desni ekstremizam izrazito prisutni u svim državama bivše Jugoslavije.</s><s>Prema pregledu literature možemo zaključiti da je takva situacija upravo zbog zamršene i komplicirane prošlosti među državama, velikih podjela unutar društva u svakoj državi i glorificiranja vlastitog etniciteta kao „boljeg“.</s><s>Dodatno na to utječe i propaganda preko medija i političkih stranaka, koja dodatno stvara razliku između „Mi“ i „Oni“.</s><s>Nadalje, u Srbiji je najzastupljeniji oblik ekstremizma vezan uz pripadnost navijačkih skupina, te su tek nakon toga najzastupljeniji oblici: ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost te desni ekstremizam.</s><s>Uz Srbiju, ekstremizam vezan uz pripadnost navijačkih skupina je uvelike prisutan i u Hrvatskoj, što se može dodatno potvrditi pregledom literature koja naglašava navijački ekstremizam kao sigurnosni izazov (SOA - Sigurnosno-obavještajna agencija, 2021) Kada govorimo o najvjerojatnijim mjestima za regrutaciju pojedinaca u radikalne i ekstremističke skupine, stručnjaci iz svih država su se složili kako su online platforme, odnosno Internet prostor koji se najviše koristi za regrutaciju.</s><s>Pregledom literature dodatno možemo potvrditi tu stavku budući da su Internet, odnosno društvene mreže, blogovi i druge platforme najpristupačniji i najlakši način da se dođe do ciljanih skupina za regrutaciju.</s><s>Regruteri koriste propagandu i manipulaciju kako bi prezentirali svoju ideologiju i privukli rizične skupine.</s><s>Društvene mreže, i online i offline, nude prilike za socijalizaciju s radikalima i istomišljenicima, stvarajući „plodno tlo“ za traženje smislenih odnosa i značaja kod ciljanih skupina (Austin et al., 2019; Kalajdziovski & Stojkovski, 2018).</s><s>Nažalost područje Interneta se rijetko može kontrolirati te je zbog toga teško odrediti, izolirati i prevenirati proces regrutacije te sankcionirati same regrutere radikalnih i ekstremističkih skupina.</s>
<s>Nadalje, prema stručnjacima, mladi su najrizičnija skupina za regrutaciju u svakoj državi.</s><s>Kao osjetljiva kategorija, mladi su podložni mijenjanju vlastitih te kreiranju novih stavova, posebice uz konstantan priljev novih informacija koje primaju na Internetu (Mušić, 2018).</s><s>Mlade osobe još uvijek traže sebe u svijetu prepunom mogućnosti te su prilagodljive u smislu stjecanja novih prijatelja i ulaska u različite skupine.</s><s>Samim time su mladi povodljivi i često prihvaćaju norme društva kako bi ih određena grupa prihvatila.</s><s>Ukoliko uz to dodamo disfunkcionalnu obitelj, osjećaj usamljenosti i nepripadnosti, nedostatak motivacije za školom i poslom te nesigurno okruženje, utoliko regrutacija mladih koji imaju te karakteristike, odnosno nalaze se u tom okruženju postaje puno vjerojatnija (Campelo et al., 2018).</s><s>Upravo su sve te navedene karakteristike privlačne regruterima budući da oni traže nove pripadnike, „mladu radnu snagu“ koja će im pomoći u ostvarenju ciljeva skupine.</s><s>Prema rezultatima istraživanja, najutjecajniji čimbenici uspješnosti regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine su sposobnost manipulacije regrutera i nisko samopouzdanje.</s><s>To se može usko povezati s mladima, kao i ostalim rizičnim skupinama budući da u rizične skupine često ulaze pojedinci koji su marginalizirani i potencijalno imaju nisko samopouzdanje, te je lakše doći do manipulacije od strane regrutera.</s><s>Naravno to je potrebno dodatno istražiti kako bi se razumjela korelacija između tih čimbenika i rizičnih skupina.</s><s>Kada govorimo o sposobnosti manipulacije regrutera, regruteri su često educirani kako prilagoditi svoj pristup komunikacije ovisno o specifičnim karakteristikama pojedinca kojeg žele regrutirati (Krasenberg & Wouterse, 2019).</s><s>Često skupine traže određeni profil osoba koje bi mogle biti dobar dodatak skupini, i samim time pripremaju i biraju regrutere koji bi imali najveću šansu za uspjeh regrutacije (Krasenberg & Wouterse, 2019).</s><s>Iako su u raspravi predstavljeni primjeri karakteristika koji su svima zajednički, svaka država ima svoj profil skupina, mjesta, čimbenika uspješnosti i rizične skupine koje su specifične za njih.</s><s>Pregledom rezultata istraživanja je dokazano kako nijedna država nema jednak profil niti jedne od prezentiranih varijabli, već se svaka država razlikuje u pristupnosti određenih radikalnih i ekstremističkih skupina, mjestu regrutacije, čimbenicima uspješnosti te najrizičnijim skupinama za regrutaciju.</s>
<s>11.1 Verifikacija hipoteza i odgovori na istraživačka pitanja Temeljem pregleda literature zaključujemo da je moguće potvrditi sve tri polazne teze.</s><s>Pomoćna teza br. 1: „Zbog povijesne pozadine, ekstremni nacionalizam izrazito je prisutan u većini država“ u potpunosti je potvrđena jer je u teorijskom dijelu predočeno kako je ekstremni nacionalizam prisutan u svakoj državi te dodatno raste zbog netrpeljivosti između susjednih država, posebice Hrvatske, Srbije i Bosne i Hercegovine, te Sjeverne Makedonije i Kosova.</s><s>Također je situacija takva zbog manjka aktivnog procesa pomirenja (reconciliation) među navedenim državama.</s><s>Pomoćna teza br. 2: „Postoji veliki broj različitih modus operandi regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine na području država bivše Jugoslavije“ u potpunosti je potvrđena jer na temelju literature modus operandi ovisi o veličini organizacije kao i o željenom profilu ljudskim kapaciteta unutar skupine.</s><s>Također ovisi o pristupačnosti i karakteristikama željene ciljane skupine, kao i specifičnim ranjivim skupinama koje su različite u svakoj državi.</s>
<s>Pomoćna teza br. 3: „Čimbenici koji utječu na uspješnost regrutacije ciljanih osoba većinom su psihološke, a ne socijalne prirode“ djelomično je potvrđena jer, prema literaturi, ne postoje konkretni dokazi da čimbenici psihološke prirode utječu više na uspješnost regrutacije.</s><s>S druge strane, analizom anketom prikupljenih podataka došli smo do rezultata da čimbenici psihološke prirode više utječu na uspješnost regrutacije u radikalne ekstremističke skupine zbog toga što je srednja vrijednost uspješnosti čimbenika psihološke prirode 3.66, dok kod čimbenika socijalne prirode iznosi 3.49.</s><s>Temeljem rezultata istraživanja zaključujemo sljedeće odgovore na istraživačka pitanja i verifikaciju hipoteza.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 1: „Ekstremni nacionalizam najizraženije je prisutan na području Slovenije, Hrvatske i Srbije, dok na području Bosnu i Hercegovine te Sjeverne Makedonije je najizraženije prisutan islamski fundamentalizam“ je u potpunost odbačena jer je utvrđeno je kako je u Bosni i Hercegovini najviše prisutan oblik ekstremizma ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost (srednja vrijednost je 4.23), u Hrvatskoj desni ekstremizam (3.88), u Sjevernoj Makedoniji ekstremizam vezan uz nacionalnu pripadnost (4.40), u Sloveniji desni ekstremizam (4.14) te u Srbiji ekstremizam vezan uz pripadnost navijačkih skupina (4.25).</s><s>Znači da islamski fundamentalizam nije najizraženije prisutan u Bosni i Hercegovini te Sjevernoj Makedoniji, te ekstremni nacionalizam nije najizraženije prisutan u Hrvatskoj, Sloveniji i Srbiji.</s><s>Iako postoji mogućnost poistovjećivanja desnog ekstremizma s ekstremnim nacionalizmom, svejedno ne možemo konačno zaključiti tu pretpostavku.</s><s>Pomoćna hipoteza br. 2: „Navijački ekstremizam u velikoj je mjeri prisutan u Hrvatskoj, Srbiji i Sjevernoj Makedoniji“ je u potpunosti prihvaćena jer Srbija (4.25), Hrvatska (3.50) i Sjeverna Makedonija (3.80) prema rezultatima imaju najveću prisutnost navijačkog ekstremizma.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 3: „Regrutacija u radikalne i ekstremističke skupine se ne provodi u navedenim državama na istim mjestima“ je djelomično potvrđena jer iako ima razlika u mjestima gdje se provodi regrutaciju radikalne i ekstremističke skupine, online platforme, odnosno Internet je najvjerojatnije mjesto za regrutaciju u svakoj državi.</s><s>Također zatvori, neformalna socijalna druženja i vršnjačka okolina su učestala mjesta u većini država.</s><s>Ostala mjesta ovise o svakoj državi specifično.</s><s>Pomoćna hipoteza br. 4: „Glavna mjesta regrutacije u Bosni i Hercegovini su vjerske ustanove i obiteljska okolina, dok je u ostalim zemljama najviše vršnjačka okolina i online platforme“ je djelomično potvrđena jer glavna mjesta regrutacije u Bosni i Hercegovini nisu vjerske ustanove i obiteljska okolina, već neformalna socijalna druženja (3.69) i vršnjačka okolina (3.15).</s><s>S druge strane, najvjerojatnija mjesta u drugim država su online platforme, odnosno Internet, dok je prostor vršnjačke okoline vrlo prisutan u svim državama osim Sjeverne Makedonije.</s>
<s>Pomoćna hipoteza br. 5: „Najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine su različite u svakoj državi, ali najveći postotak čine mlade osobe“ je u potpunosti potvrđena jer stručnjaci iz Slovenije (4.43), Hrvatske (4.50), Sjeverne Makedonije (4.00), Bosne i Hercegovine (4.31) te Srbije (4.25) smatraju kako su mlade osobe najrizičnija skupina za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Također postoje velike razlike među državama s obzirom na druge najrizičnije skupine za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine gdje se u Bosni i Hercegovini smatraju rizičnim skupinama za regrutaciju nezaposlene osobe (4.08) i osobe bez završene škole (3.69), u Hrvatskoj su osobe s izraženijih religioznim uvjerenjima (3.50) te nezaposlene osobe (3.13) i migranti (3.13), u Sloveniji osobe s psihičkim smetnjama (3.86) i osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima (3.57), u Sjevernoj Makedoniji zatvorenici (3.60), osobe s psihičkim smetnjama (3.60) i osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima (3.60), dok su u Srbiji osobe bez završene škole (4.00), tražitelji azila (3.75), migranti (3.75) i osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima (3.75).</s><s>Iako ima nekih zajedničkih stavki, još uvijek postoji značajna razlika među najrizičnijim skupinama u državama.</s><s>Zaključno možemo dati sljedeće odgovore na istraživačka pitanja postavljena na početku ovoga rada:</s>
<s>Vrsta čimbenika koji više utječu na uspješnost regrutacije su psihološke prirode.</s><s>Specifični čimbenici koji najviše utječu na uspješnost regrutacije ciljanih osoba su sposobnost manipulacije regrutera i nisko samopouzdanje ciljanih skupina.</s><s>Ekstremni nacionalizam je najizraženiji oblik ekstremizma u Bosni i Hercegovini te Sjevernoj Makedoniji, dok islamski fundamentalizam nije najprisutniji ni u jednoj od promatranih država.</s>
<s>Iako je navijački ekstremizam prisutan u svim državama, u Srbiji, Hrvatskoj i Sjevernoj Makedoniji navijački ekstremizam ima najveću prisutnost Najvjerojatnija mjesta za regrutaciju ciljanih skupina u svim promatranim državama, osim Bosne i Hercegovine, su online platforme, odnosno Internet.</s><s>U BiH su najvjerojatnija mjesta regrutacije neformalna socijalna druženja i vršnjačka okolina, dok je prostor vršnjačke okoline vrlo prisutan u i u svim ostalim promatranim državama osim Sjeverne Makedonije .</s>
<s>Glavno mjesto regrutacije u svim promatranim državama, osim Bosne i Hercegovine su online platforme, odnosno Internet, dok je su u Bosni i Hercegovini neformalna socijalna druženja.</s>
<s>Najrizičnija skupina za regrutaciju u radikalne i ekstremističke skupine u svim promatranim državama bivše SFRJ su mladi ljudi, te su osobe s izraženijim religioznim uvjerenjima visoko rangirane kao najrizičnije skupine za sve promatrane države, osim Bosne i Hercegovine.</s>
<s>Ograničenja ovoga rada proizlaze iz ograničene sposobnosti pravilnog identificiranja modus operandi procesa radikalizacije na području država bivše Jugoslavije.</s><s>Budući da je najčešće glavni fokus stručnjaka na istraživanju ekstremizma i radikalizma, ne postoji velika količina literature vezane uz sam proces regrutacije, posebice na području država bivše Jugoslavije.</s><s>Upravo je zato u sklopu teorijskog dijela postojao izazov pravilnog opisivanja konkretnih karakteristika procesa regrutacije u promatranim državama bivše Jugoslavije, koji smo na kraju potkrijepili rezultatima anketnog istraživanja.</s><s>Ograničenja ovoga rada također predstavljaju ograničeni kvalitativni podaci u vezi sa specifičnim karakteristikama procesa regrutacije te različita obilježja radikalnih i ekstremističkih skupina na području država bivše Jugoslavije.</s><s>Dodatno ograničenje je vjerodostojnost podataka zbog subjektivnosti stručnjaka, političke osjetljivosti i straha od negativne stigme od strane nadležnih ustanova zbog mogućih neadekvatnih procjena.</s><s>Također, ograničenja su veličina uzorka istraživanja te način prikupljanja podataka što je sve rezultiralo istraživanjem na uzorku koji nije reprezentativan.</s><s>Iz toga su dalje proizašla ograničenja u odabiru metoda obrade podataka, što sve upućuje na ograničene mogućnosti generalizacije zaključaka temeljem rezultata ovoga istraživanja.</s><s>11.3 Praktične implikacije i perspektiva budućih istraživanja Na temelju pregleda literature i rezultata istraživanja, te vodeći računa o ograničenjima istraživanja, možemo zaključiti kako je proces regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine prisutan i izrazito rizičan izazov svake države koji utječe na stabilnost države i sigurnost njenih građana.</s><s>Na području ovdje promatranih država bivše Jugoslavije (Bosna i Hercegovina, Hrvatska, Sjeverna Makedonija, Slovenija i Srbija) postoje određene radikalne i ekstremističke skupine sa specifičnih obilježjima koje aktivno utječu na strukturu moći i razvoj stavova opće populacije.</s><s>Navedene skupine stvaraju polarizirane stavove i grade zidove među određenim skupinama ljudi u društvu.</s><s>Navedeno dovodi do razdora u mišljenjima, netrpeljivosti i često nasilnih ispada.</s><s>Nažalost, još uvijek ne postoji univerzalni pristup koji bi prevenirao i sveobuhvatno spriječio rast i razvoj tih skupina budući da su te skupine još uvijek pristupne u našim zajednicama.</s><s>S druge strane, postoje politike i mjere koje aktivno rade na adresiranju izazova i slabih strana skupina i pozitivno pridonose borbi protiv nasilnog ekstremizma.</s>
<s>Prema novo dobivenim saznanjima iz ovog rada potrebno je: nastaviti istraživati proces regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine kako bi se stvorile politike i mjere na temelju znanstveno provjerenih izazova i potreba zajednice</s>
<s>11.2 Ograničenja istraživanja potaknuti regionalnu suradnju u području prevencije i intervencije procesa regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine budući da vidimo kako postoje zajednički obrasci u državama bivše Jugoslavije zagovarati kampanje i politike koje su usmjerene na rizične skupine kreirati standardni operativni postupak (SOP) kod procesa aktivne regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine u svakoj državi obrazovati opću populaciju o glavnim definicijama spomenutim u ovom radu i osvijestiti ih o negativnom utjecaju procesa radikalizacije i regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine</s>
<s>11.2 Ograničenja istraživanja nadograditi sustav sankcioniranja za osobe povezane s radikalnim i ekstremističkim skupinama, posebice regrutere implementirati preventivne mjere koje su usmjerene na čimbenike koji doprinose uspješnosti regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Iako su navedeni prijedlozi stajalište autorice ovog rada, svakako je bitno krenuti kritički razmišljati o tome kako pojedinac, grupa, organizacija, zajednica ili država mogu utjecati na izazove koji predstavljaju radikalne i ekstremističke skupine u društvu promatranih država.</s><s>Iako na većinu prijedloga pojedinac ne može utjecati sam, bitan početak je educirati se o ovoj tematici i osvijestiti kako problem nasilnog ekstremizma, proces radikalizacije te regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine utječe na samu strukturu društva.</s><s>Jasno je da obrazovanje ima vrlo značajnu ulogu u razvoju i stabilnosti zemlje, a jednak pristup kvalitetnom obrazovanju sam po sebi je vrijedan cilj većine vlada (de Silva, 2017).</s><s>Što je više mogućnosti (obrazovanje, rad, slobodno vrijeme, psihološka, socijalna i financijska pomoć, itd.) za stanovništvo, to će manje pojedinaca tražiti „sigurno mjesto“ u radikalnim i ekstremističkim skupinama.</s><s>Potrebno je još puno istraživati radikalne i ekstremističke skupine te njihov proces regrutacije kako bi se u potpunosti razumjela struktura i stvorila realna slika u svakoj državi.</s><s>Međutim, važno je što prije krenuti sa istraživanjem i implementiranjem dobivenih znanja ukoliko želimo stvoriti sigurno i stabilno društvo u promatranim zajednicama.</s>
<s>Bötticher, A. (2017, August).</s><s>Towards academic consensus definitions of radicalism and extremism.</s><s>Percpectives on Terrorism, 11(4), 73–77. youths willing to engage in radicalisation?</s><s>A multidisciplinary review of their psychological and social profiles.</s><s>European Psychiatry, 52, 1–14. https://doi.org/10.1016/j.eurpsy.2018.03.001 Christmann, K. (2012).</s><s>Preventing religious radicalisation and violent extremism – a systematic review of the research evidence.</s><s>Youth Justice Board for England and Wales.</s>
<s>Mušić, S. (2018).</s><s>Govor mržnje kao novi motivacioni faktor radikalizacije. https://www.researchgate.net/publication/324836014_Hate_speech_as_a_new_ motivational_factor_of_radicalization_</s>
<s>U sklopu diplomskog rada studentice na Fakulteti za varnostne vede (u daljnjem tekstu FVV) Univerze v Mariboru, Slovenija, pripremili smo kratak upitnik s kojim želimo doznati stavove i procjene vezane uz prisutnost radikalnih i ekstremističkih skupina u društvu te procesa regrutacije u te iste skupine.</s><s>Razumijevanje specifičnosti procesa regrutacije je izrazito važno jer pridonosi prevenciji i suzbijanju jačanja radikalnih i ekstremističkih skupina.</s><s>Kako bismo stvoriti konkretnu sliku o samim skupinama, vrlo je važno znati što o tom sadržaju misle i kako ocjenjuju stanje oni koji se pri svom radu s tim pojavama susreću, stručnjaci.</s><s>Procjena se odnosi na državu u kojoj trenutno radite i/ili na državu rođenja.</s><s>Postoji mogućnost popunjavanja više puta ukoliko želite ispuniti obrazac za državu u kojoj trenutno radite i državu rođenja.</s>
<s>2. Procjena prisutnosti radikalnih i ekstremističkih skupina na području države 3. Utjecaj skupina na razvoj stavova opće populacije 4. Proces regrutacije</s>
<s>Pitamo Vas za Vaša mišljenja i ocjene, zato nijedan odgovor nije ni pravilan ni očekivan.</s><s>Svi Vaši odgovori su povjerljivi, a analizu odgovora ćemo izvesti tako što ćemo predstaviti samo ukupne rezultate.</s><s>Tako neće biti moguće utvrditi pojedinačne odgovore na postavljena pitanja.</s><s>Vaše sudjelovanje u ovome istraživanju je u potpunosti anonimno i dobrovoljno.</s><s>Sudjelovanje u istraživanju za Vas nema nikakav rizik, ali Vam ne donosi ni direktnu dobit.</s><s>Za ispunjavanje ovoga upitnika je potrebno 7 minuta i tim uloženim vremenom ćete dati doprinos boljem razumijevanju radikalizacije i ekstremizma.</s><s>Pristup ispunjenim upitnicima će imati isključivo studentica Dora Varjačić, mentor Branko Lobnikar i komentora Irena Cajner Mraović.</s><s>Ispunjeni upitnici koristit će se isključivo zbirno u svrhu statističke obrade podataka na razini ukupnog uzorka istraživanja.</s><s>Ukoliko ćete imati ikakvih pitanja vezanih uz upitnik, možete kontaktirati studenticu FVV-a Dora Varjačić (dora.varjacicŽstudent.um.si ili dora.varjacic2Žgmail.com).</s><s>U upitniku pojam „radikalizacija“ i pojam „ekstremizam“ definiramo ovako: »Radikalizacija je proces radikalne promjene ili transformacije pojedinačnih ili grupnih percepcija, uvjerenja, vrijednosti i ponašanja u smjeru razvoja političkih stavova i obrazaca ponašanja koji opravdavaju upotrebu nedemokratskih sredstava i / ili ilegalnog nasilja za postizanje vlastitih političkih, ideoloških, vjerskih itd. ciljeva.</s><s>Radikalizacija ima blaže i teže oblike, dok ozbiljniji uključuju nasilni ekstremizam i terorizam (kao krajnja moguća odredišta u procesu radikalizacije).</s><s>Radikalizaciju karakterizira stvaranje situacije političke polarizacije u društvu (kako u lokalnom, tako i u globalnom kontekstu), što dovodi do rezultata politiziranja stavova u samom društvu, između društvenih skupina ili pojedinca.« »Ekstremizam je društveni fenomen koji karakterizira pozivanje ili korištenje nasilnih, antidemokratskih, protuustavnih, netolerantnih, autoritarnih itd.</s><s>Sredstava za postizanje vlastitih ciljeva.</s><s>To je" zrela "faza radikalizma koju karakterizira apsolutno isključivanje ili potčinjavanje neistomišljenika.</s><s>"Upotreba nasilja ili poticanje na nasilje tipičan je modus operandi.</s><s>Terorizam je tipičan oblik aktivnog nasilnog ekstremizma.« Q1 Procjena prisutnosti i regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine se odnosi na koju državu?</s>
<s>Q2 U kojoj mjeri mislite da su sljedeći oblici ekstremizma/radikalizacije prisutni u državi?</s><s>Za odgovore koristite ljestvicu od 1 (uopće nije prisutno) do 5 (vrlo prisutno).</s><s>Ekstremizam vezan uz pripadnost navijačkih skupina.</s>
<s>Q3 U kojoj mjeri mislite da su sljedeći oblici VJERSKI PODRŽAVANOG EKSTREMIZMA/RADIKALIZACIJE PRISUTNI u državi, na koju se odnose vaši odgovori?</s><s>Za odgovore koristite ljestvicu od 1 (uopće nije prisutno) do 5 (vrlo prisutno).</s><s>Vjerski podržavan katolički ekstremizam.</s>
<s>Vjerski podržavan pravoslavni ekstremizam.</s><s>Vjerski podržavan protestantski ekstremizam.</s><s>Q4 U kojoj mjeri mislite da sljedeći oblici ekstremizma /radikalizacije utječu na razvoj radikalnih stavova opće populacije?</s><s>Za odgovore koristite ljestvicu od 1 (uopće ne utječu) do 5 (u velikoj mjeri utječu).</s>
<s>Vjerski podržavan protestantski ekstremizam.</s><s>Vjerski podržavan pravoslavni ekstremizam.</s><s>Q5 : U kojoj mjeri i kako po vašem mišljenju ekstremističke skupine mogu utjecati na opću populaciju?</s>
<s>Q6 U nastavku su nabrojani neki prostori/situacije gdje može, ali i ne mora, doći do regrutacije pojedinaca u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Gdje mislite da u zemlji, na koju se odnose vaši odgovori dolazi do regrutacije?</s><s>Pri tom koristite ljestvicu od 1 (uopće nije vjerojatno) do 5 (vrlo vjerojatno).</s>
<s>Q9 Mislite li da je regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine u zemlji, na koju se odnose vaši odgovori u većini slučajeva uspješna?</s><s>Zaokružite.</s>
<s>Q10 U nastavku su nabrojani određeni čimbenici, odnosno faktori koji mogu, ali i ne moraju utjecati na uspješnost regrutacije u radikalne i ekstremističke skupine.</s><s>Što mislite koji čimbenici utječu na uspješnost regrutacije u zemlji, na koju se odnose vaši odgovori?</s><s>Pri tom koristite ljestvicu od 1 (uopće se ne slažem) do 5 (u potpunosti se slažem).</s>
<s>Q11 Prema Vašem mišljenju, koje su najrizičnije skupine za regrutiranje u radikalne i ekstremističke skupine u zemlji, na koju se odnose vaši odgovori?</s><s>Zaokružite.</s>
<s>Q16 Procijenite, koja je Vaša razina stručnosti vezano uz područje radikalizma i ekstremizma?</s><s>Za odgovore koristite ljestvicu od 1 (vrlo niska razina) do 5 (vrlo visoka razina).</s><s>Ima li nešto što Vas nismo pitali u ovome upitniku, a smatrate važnim za ovu temu?</s><s>Molimo Vas da to navedete.</s>
<s>Podpisani/‐a študent/‐ka Dora Varjačić  izjavljam, da je zaključno delo rezultat mojega samostojnega dela, ki sem ga izdelal/‐a ob pomoči mentorja/‐ice oz. somentorja/‐ice;</s>
<s>• izjavljam, da sem pridobil/‐a vsa potrebna soglasja za uporabo podatkov in avtorskih del v zaključnem delu in jih v zaključnem delu jasno in ustrezno označil/‐a; • na Univerzo v Mariboru neodplačno, neizključno, prostorsko in časovno neomejeno prenašam pravico shranitve avtorskega dela v elektronski obliki, pravico reproduciranja ter pravico ponuditi zaključno delo javnosti na svetovnem spletu preko DKUM; sem seznanjen/‐a, da bodo dela, deponirana/objavljena v DKUM, dostopna široki javnosti pod pogoji licence Creative Commons BYNC‐ND, kar vključuje tudi avtomatizirano indeksiranje preko spleta in obdelavo besedil za potrebe tekstovnega in podatkovnega rudarjenja in ekstrakcije znanja iz vsebin; uporabnikom se dovoli reproduciranje brez predelave avtorskega dela, distribuiranje, dajanje v najem in priobčitev javnosti samega izvirnega avtorskega dela, in sicer pod pogojem, da navedejo avtorja in da ne gre za komercialno uporabo;</s>