Ilegalne migracije iz Istre od kraja drugog svjetskog rata do Osimskih sporazuma

<s>Pri izradi disertacije pomoglo mi je jako puno dragih ljudi koji su imali dobre volje, vremena i strpljenja i podržavali me u izradi ovoga rada.</s><s>Prvenstveno sam i neizmjerno zahvalan mentoru prof. dr. Alekseju Kalcu koji mi je prenio svoje veliko znanje i iskustvo te me usmjeravao u istraživačkom radu.</s><s>Zahvaljujem se na konstruktivnim kritikama, poticajima, savjetima, prijedlozima i trudu koji su mi jako puno pomogli u oblikovanju i izradi disertacije.</s><s>Od prvoga se susreta prof. dr. Kalc prema meni odnosio prvenstveno kao Čovjek pokazavši pritom da je osim što je vrhunski znanstvenik ujedno i veliki humanist.</s>
<s>Druga ne manje važna zahvala se odnosi na mojeg druga i prijatelja dr. sc. Milana Radoševića koji je bio sumentor pri izradi ove disertacije.</s><s>Na Milana se odnosi gotovo sve navedeno kao i za mentora prof. dr. Kalca.</s><s>Posebno mu hvala na ohrabrivanju i potpori tijekom cijeloga studiranja.</s>
<s>Abecednim ću redom između izdvojiti nekoliko dobrih i dragih ljudi koji su mi nesebično, bezrezervno i na mnoge načine pomagali u radu: Vedran Dukovski, Staša Igrutinović, Aleksandar Ilić, Petra Jagetić, Maurizio Levak, Nikša Minić, Jasna Perković, Josip Raić, Igor Šaponja, Hano Uzeirbegović, Milorad Zgonjanin, Sara Žerić.</s><s>Hvala im od srca!!!</s><s>Veliko hvala i svim profesorima UP FHŠ kod kojih sam imao konzultacije polagao ispite.</s><s>Bili su vrlo stručni, profesionalni i korektni.</s><s>Također veliko hvala i osoblju referade i knjižnice UP FHŠ na pomoći.</s>
<s>Hvala kolektivu OŠ Veli Vrh Pula na razumijevanju i pomoći.</s><s>Konačno, obitelj je temelj svega, bez obitelji ne bih uspio.</s><s>Biba, Nataša, Helen, Maja, Saša, Zoja, Majda i Andrej su neizostavni temelj i dio ovoga rada.</s>
<s>Ilegalne migracije iz Istre od kraja Drugog svjetskog rata do Osimskih sporazuma Disertacija se odnosi na ilegalno iseljavanje iz hrvatskog dijela Istre od kraja Drugog svjetskog rata do sredine sedamdesetih godina 20. stoljeća.</s><s>Istraživanje se temelji na klasičnom povijesnom pristupu uz korištenje stručne literature i arhivskih izvora kao i na terenskoj građi koju sam prikupio metodama usmene povijesti i mikroanalize.</s><s>Ilegalne su migracije prikazane u kontekstu širih europskih, političkih i migracijskih kretanja s povijesnom i prostornom kontekstualizacijom u okviru ilegalne emigracije iz Jugoslavije u to vrijeme.</s><s>Vremenski okvir određen je političkim prilikama u Jugoslaviji nakon 1945. koje su imale izravne implikacije na migracijske procese.</s><s>Ilegalne su migracije prisutne od kraja Drugog svjetskog rata i nastavljaju se sve jačim intenzitetom do sredine 1970ih godina 20. stoljeća.</s><s>Ilegalno iseljavanje nastavilo se i nakon navedenog razdoblja, ali je bilo znatno manjeg intenziteta.</s><s>Naime, tek krajem šezdesetih godina prošlog stoljeća Jugoslavija je počela izdavati putovnice, pa više nije bilo (osim u slučaju kriminalaca i izbjegavanja vojnog roka) tolike potrebe za ilegalnim bijegom.</s><s>Istaknuto je pet faza ilegalnih migracija iz Istre, koje su detektirane prema povijesnim prekretnicama prvenstveno političkim promjenama ili događajima koji su imali posljedice u dinamici migracijskih kretanja istarskog stanovništva.</s><s>Kao posljednju godinu fenomena ilegalnog iseljavanja navest ću 1975. godinu, odnosno godinu potpisivanja Osimskih sporazuma, kojima je konačno i službeno uspostavljena granica između Italije i bivše Jugoslavije.</s><s>Ilegalna su iseljavanja bila posljedica političke i gospodarske situacije, no kasnije su ekonomski motivi postali dominantni.</s><s>Pojam bjegunac odabran je za definiranje osobe koja je pobjegla iz Istre u razdoblju od kraja Drugog svjetskog rata do sredine 1970-ih.</s><s>O ilegalnom iseljavanju iz hrvatskog dijela Istre nakon Drugog svjetskog rata vrlo se malo govorilo, a još manje pisalo, jer je taj fenomen ukazivao na proturječnosti socijalističkog sistema čija se ispravnost i pravednost nije smjela dovoditi pitanja.</s><s>Iako se početkom 21. stoljeća ovoj temi posvećuje sve veća pozornost, literatura je vrlo oskudna, a arhivska građa još je uvelike neistražena.</s>
<s>Ilegalne migracije iz istre od konca druge svetovne vojne do Osimskih sporazumov Disertacija obravnava ilegalno izseljevanje iz hrvaškega dela Istre od konca druge svetovne vojne do sredine sedemdesetih let 20. stoletja.</s><s>Raziskava temelji na klasičnem zgodovinskem pristopu z uporabo literature in arhivskih virov ter na terenskem gradivu, ki sem ga preučil z metodo ustne zgodovine in mikro analize .</s><s>Ilegalne migracije so predstavljene v kontekstu širših evropskih političnih dogajanj in migracijskih gibanj ter umeščene v specifični kontekst ilegalnih migracij iz Jugoslavije tistega časa.</s><s>Časovni okvir je določen s političnimi razmerami v Jugoslaviji po letu 1945, ki so imele neposredne implikacije na migracijske procese.</s><s>Ilegalne migracije so se začele konec druge svetovne vojne in z naraščajočo intenzivnostjo trajale do sredine sedemdesetih let 20. stoletja.</s><s>Nadaljevale so se tudi po navedenem obdobju, vendar v veliko manjšem obsegu.</s><s>Jugoslavija je konec šestdesetih let začela z izdajo potnih listov, tako da potrebe po nezakonitem begu ni bilo več (razen v kriminalnih primerih in izogibanju služenja vojaškega roka).</s><s>Izpostavljenih je pet faz ilegalnih migracij iz Istre, ki so razdeljene v skladu z zgodovinskimi prelomnicami - predvsem s političnimi spremembami oziroma dogodki, ki so imeli posledice v dinamiki migracijskih gibanj istrskega prebivalstva.</s><s>Kot zadnje leto pojava ilegalnih emigracij sem upošteval leto 1975, to je leto podpisa Osimskih sporazumov, s katerimi je bila dokončno uradno definirana meja med Italijo in nekdanjo Jugoslavijo.</s><s>Ilegalne migracije so bile najprej posledica političnih in gospodarskih razmer, s časom pa so med njihovimi vzroki prevladali ekonomski motivi.</s><s>Terminološki izraz begunec sem izbral za definiranje osebo, ki je pribežala iz Istre v obdobju od konca druge svetovne vojne do sredine sedemdesetih let prejšnjega stoletja.</s><s>O ilegalnih migracijah iz hrvaškega dela Istre po drugi svetovni vojni se je zelo malo govorilo, še manj pa pisalo, ker je pojav kazal na protislovja socialisrtičnega sistema, katerega pravilnst in pravičnost nista smela biti pod vprašajem Čeprav se od začetka 21. stoletja tej temi posveča več pozornosti, je literatura zelo skromna, arhivsko gradivo pa še precej neraziskano.</s>
<s>- je predloženo delo izključno rezultat mojega lastnega raziskovalnega dela; - sem poskrbel da so dela in mnenja drugih avtorjev/–ic, ki jih uporabljam v delu, navedena oz. citirana v skladu s fakultetnimi navodili; - sem pridobil vsa potrebna dovoljenja za uporabo avtorskih del, ki so v celoti prenesena v predloženo delo in sem to tudi jasno zapisal v predloženem delu; - se zavedam, da je plagiatorstvo – predstavljanje tujih del kot mojih lastnih kaznivo po zakonu (Zakon o avtorstvu in sorodnih pravicah, Ur. l. RS št.</s><s>16/07 – UPB3 in spremembe);</s>
<s>DC–3 – Douglas DC–3 – Douglas Aircraft Company DSUP – Državni sekretarijat za unutrašnje poslove DSNZ – Državni sekretariat za notranje zadeve IB – Informacijski biro komunističkih i radničkih partija. nazivan i Kominform JA – Jugoslavenska armija</s>
<s>VUJA – Vojna uprava Jugoslavenske armije VUJNA – Vojna uprava Jugoslavenske narodne armije ZAVNOH – Zemaljsko antifašističko vijeće narodnog oslobođenja Hrvatske KAZALO</s>
<s>Fenomen migracija prisutan je od prapovijesti.</s><s>Migracije su prisutne u svim društvima i povezane su s poviješću ljudskog društva.</s><s>S vremenom su utvrđeni i razvijeni brojni razlozi migracija koji su proizlazili iz različitosti motiva te vremenskih i prostornih kriterija pa su nastali različiti oblici migracija.</s><s>Međutim osnovna i univerzalna tipologija dijeli migracije na vanjske i unutarnje te dobrovoljne i nedobrovoljne/prisilne (Bade 2003; Manning 2005; Mesić, 2002).</s><s>Suvremene trendove migracije i urbanizacije nužno je gledati kroz prizmu povijesno–demografske perspektive kako bi se uočili neki konstantni elementi koji ih određuju kroz dulje povijesno razdoblje, ali i da se izdvoje elementi koji su karakteristični za gospodarske i društvene specifičnosti doba u kojem živimo.</s><s>Suvremena literatura o migracijama (King 2012, 3–43; Dzilenski 2017, 1–9; Donnan i suradnici 2017) donosi novu perspektivu osnovnih tipologija migracija koji se odmiču od principa teritorijalnosti kraja Drugog svjetskog rata, a što je potaklo ilegalne migracije koje su bile kriminalizirane od strane državne vlasti.</s><s>Ratovi i promjene granica u Europi nakon Prvog svjetskog rata prouzročili su masovne progone, migracije i prisilna iseljavanja stanovništva.</s><s>Milijuni su stanovnika pretvoreni u manjine te se pokazalo izuzetno teško oblikovati državu unutar čijih će granica živjeti samo jedan narod.</s><s>Nakon Drugog svjetskog rata, kada su na europskom području još uvijek bila svježa sjećanja na ratna stradanja, dodatni nemir unesen je uspostavljanjem novih državnih granica i političkih sustava, osobito u istočnoj i srednjoj Europi.</s><s>Nove međunarodne granice određene na konferencijama na Jalti u veljači 1945. i Potsdamu u srpnju 1945. uzrokovale su seljenja i progone naroda koji su se našli unutar granica novih država.</s><s>U poratnom razdoblju (1945.–1950.) oko 15,4 milijuna ljudi pobjeglo je ili je protjerano unutar Europe.</s><s>Većina njih krenula je ili je bila prisiljena krenuti prema Zapadu: etnički Nijemci iz Čehoslovačke, Šleske, Istočne i Zapadne Pruske u Istočnu i Zapadnu Njemačku, Poljaci iz Ukrajine i Bjelorusije u Poljsku, poljski i ostali europski Židovi u Izrael, Mađari iz Rumunjske i Vojvodine (Srbija) u Mađarsku.</s><s>Talijani iz Istre i Dalmacije u Italiju itd.</s><s>U sjevernoj je Europi od 1941. do 1946. oko 400 000 Karelijaca pobjeglo u Finsku zbog ustupanja njihovog teritorija Sovjetskom Savezu.</s><s>U istom razdoblju oko 14 000 litavskih, letonskih i estonskih izbjeglica otišlo je u Skandinaviju Hladni rat i željezna zavjesa1 značajno su smanjili europske migracije prema Zapadu, ali ih nisu u potpunosti zaustavili.</s><s>U razdoblju između 1950. i 1992. još 14 milijuna ljudi migriralo je iz neke zemlje u srednjoistočnoj i istočnoj Europi na Zapad zbog povezanosti s političkim događajima ili političkim pogađanjima umiješanih zemalja (Fassman, Muenz 1995, 53–87).</s><s>Sličan se obrazac migracija događa i u Jugoslaviji.</s><s>Potkraj Drugog svjetskog rata i u neposrednom poraću s jugoslavenskoga područja krenuo je veliki zbjeg u kojem su najbrojniji bili pripadnici manjinskih nacionalnih skupina koje više nisu bile „poželjne”, posebice Nijemci, te vojnici poražene strane u ratu.</s><s>Iseljavaju se Nijemci, Mađari, Talijani, a nakon njih i nacionalne manjine poput Čeha i Slovaka, Rumunja, Poljaka, Ukrajinaca, muslimana u Tursku, Židova u Izrael (Karakaš Obradov 2016, 653672; Radić 1999, 147–167).2 Ta je zavjesa uvelike utjecala na znatan broj ljudi koji su boreći se za „bolji život“ tražili mogućnosti prelaska granice.</s><s>Iz tadašnje su Jugoslavije (također iz Istre), pogotovo nakon kraja Drugog svjetskog rata, bjegovi bili nužni ako se željelo prebjeći u zapadnoeuropske zemlje.</s><s>Ilegalne se migracije unatoč liberalnom odnosu prema migracijama ili slobodi iseljavanja pojavljuju tijekom masovnih migracija europskog stanovništva pred Prvi svjetski rat, prisutne su i između dva svjetska rata te u većem opsegu jer su postojali restriktivniji migracijski režimi te traju od završetka Drugog svjetskog rata i do sredine 60–ih godina 20. stoljeća kada je emigracija bila načelno zabranjena u zemljama istočne Europe, uključujući i Jugoslaviju (Bade 2003; Uz nabrojane pripadnike manjina i poraženih vojsci iz države bježe i protivnici novog režima čiji su motivi izrazito politički.</s><s>Komunistički je režim bjegunce te vrste svrstao pod političku emigraciju.</s><s>Jugoslavenske vlasti nakon Drugog svjetskoga rata razlikovale 1 Željezna zavjesa bio je popularan izraz koji se koristio za graničnu liniju koja je dijelila Europu u dva odvojena politička bloka; na jednoj strani bio je blok istočnoeuropskih zemalja na čelu sa Sovjetskim Savezom, a drugi su blok predstavljale zapadnoeuropske zemlje koje su bile u interesnoj sferi Sjedinjenih Američkih Država.</s><s>Dana 5. ožujka 1946.</s><s>Winston Churchill prvi je put u javnom govoru upotrijebio frazu željezna zavjesa, koja je kasnije postala jedan od najpopularnijih pojmova u Hladnom ratu.</s><s>Radilo se o govoru koji je Churchill održao na Westminster Collegeu u američkoj saveznoj državi Missouri.</s><s>Tijekom spomenutog je govora Churchill naglasio da se željezna zavjesa spustila na europski kontinent od grada Stettina (polj.</s><s>Szczecin) na Baltičkom moru do Trsta na Jadranu.</s><s>Željezna zavjesa pojavila se odmah po završetku Drugog svjetskog rata i trajala je sve do kraja Hladnog rata koji je završio 1990. („Željezna 2 Novija hrvatska historiografija sve više pozornosti posvećuje povijesti nacionalnih manjina s obzirom na njihovu ulogu u hrvatskom političkom, društvenom i kulturnom životu.</s><s>Mnogi su se autori bavili nacionalnim manjinama objavljujući radove i monografije o određenom segmentu te problematike ili sustavno istražujući pojedine manjine.</s><s>Posebice ovdje ističem pregled historiografije o nacionalnim manjinama, koje su pripremili (Geiger 2007, 323 –367; Karakaš Obradov 2014). su iseljenike od radnika na privremenom radu u inozemstvu, pod kojima su se podrazumijevali ekonomski emigranti u zapadnoeuropskim zemljama.</s><s>One su također razlikovale pojam iseljenika od emigranta.</s><s>Potonje je označavalo političkog emigranta, neprijateljski orijentiranoga prema Jugoslaviji i njezinu totalitarnom političkom sustavu, dok je prvi bio vezan uz osobe privremeno ili trajno zaposlene u inozemstvu.</s><s>Do sredine 1950-ih, odlazak iz Jugoslavije na rad u stranu državu tretiran je od državne vlasti kao „izdaja“ pa je takav postupak "praktičnim jezikom... značio i „političku emigraciju“.</s><s>Odlazak nije bio niti prihvaćen niti opravdan jer je bio u suprotnosti s društvenim političkim normama.</s><s>Društveno politička orijentacija države u odnosu na odlazak i rad u stranim zemljama bila je negativna (Zimmermann 2014, 75–105).</s><s>Međutim, u poboljšanoj političkoj atmosferi kasnih 1950-ih, sve je više stanovnika Jugoslavije u inozemstvu čije se se ilegalne i legalne migracije mogle dovesti u vezu s ekonomskim razlozima.</s><s>Vanjske su migracije sve prisutnije, a dotok radnika (uglavnom hrvatske nacionalnosti) počeo je pritjecati u zapadnu Europu, ponajviše u Saveznu Republiku Njemačku.</s><s>Početkom 1960-ih započela je slobodnija razmjena misli, ideja i slobodnije kretanje ljudi, što je pojačano u novom političkom ozračju nakon rušenja Aleksandra Rankovića (Pavličević 2007, 485).</s><s>Ukupan broj radnika iz Jugoslavije i njihovih obitelji koji su koji su otišli u inozemstvo na „privremeni rad" krajem 1967. prilično je blizu i možda čak premašuju broj stanovnika Slovenije, Makedonije ili Vojvodine.</s><s>Ti se radnici i njihove obitelji u inozemstvu nazivaju „jugoslavenskom sedmom republikom".</s><s>Također su poduzeti koraci od strane državne vlasti kako bi se osiguralo da Jugoslaveni u inozemstvu koji su bili angažirani u pružanju usluga Jugoslavenima, a ne samim jugoslavenskim radnicima imaju primjereno visoku razinu političke svijesti.</s><s>Desetljeće kasnije bilo je praktički nemoguće procijeniti utjecaj tih mjera na sklonost jugoslavenske migracije (Zimmermann 2014, 75–105; Rušinović 2019).</s><s>Zemljopisno područje (Istra, Rijeka i okolica, Slovensko primorje, Trst sa zaleđem) koje obuhvaća ovaj rad bilo je od kraja Drugog svjetskog rata obilježeno migracijama vezanim za razgraničenje.</s><s>Razgraničenje dogovoreno Rapalskim sporazumom između Kraljevine Italije i Kraljevine SHS (12. studenog 1920.) nije vodilo računa o etničkim, a ni o geografskim granicama, već je glavni princip bio vojno–strateški.</s><s>Kasnije je po Rimskim sporazumu 1924.</s><s>Rijeka pripala Italiji.</s><s>Nakon dviju novih teritorijalnih preraspodjela tijekom Drugog svjetskog rata razgraničenja 1941. i 1943. u razdoblju od kraja rata pa sve do 1954. traje mukotrpan postupak konačnog utvrđivanja granice između Republike Italije i Jugoslavije (Manin 1994, 106–117).</s><s>Te su promjene stvorile nove preduvjete za transfere stanovništva iz nacionalnih i ideološko–političkih motiva.</s><s>Propašću AustroUgarske Monarhije i talijanskom okupacijom Istre odlaze pripadnici administrativnoupravnog ustrojstva Habsburške Monarhije, gospodarstvenici, stručnjaci, časnici i dočasnici austrougarske vojske i članovi njihove obitelji.</s><s>Također u većem broju odlazi i slavensko stanovništvo potaknuto represijom talijanskih vojnih vlasti, ali i zbog općih gospodarskih prilika (Dukovski 2008, 129–165; Mandić 2011, 53–79).</s><s>Slični su uzroci migracija u cijeloj Julijskoj krajini (Pelikan 2010, 366–374).</s><s>Nakon Drugog svjetskog rata započinje iseljavanje kojemu su uzroci općepolitičke, gospodarske i druge okolnosti čiji začeci (nesigurne socijalne prilike, nesređeni socijalni odnosi, nedostatak suvremenih cestovnih i željezničkih prometnica, nepostojanje tržišta te nedostatna opskrba vodom) datiraju iz vremena prije početka Prvog svjetskog rata te postaju sve složeniji tijekom Drugog svjetskog rata, posebno u prvim dvjema godinama po okončanju sukoba.</s><s>Egzodus talijanskog, slovenskog i hrvatskog stanovništva nakon Drugog svjetskog rata pogodio je područje koje je Italija izgubila na temelju Pariškog mirovnog ugovora (1947.) i Londonskog memoranduma (1954.).</s><s>Iseljavanje je iz Istre u navedenom razdoblju pratilo i useljavanje većinom slavenskog stanovništva iz ostalih dijelova tadašnje države što je uzrokovalo društvene, gospodarske, kulturne i političke promjene u samoj Istri te utjecalo i na samu promjenu etničke slike istarskog društva (Ballinger 2015, 71–93; Hrobat Virloget 2019, 159–189; Hrobat Virloget i suradnici 2015; Kalc 2019, 145–162; Lukšič Hacin 2018, 163–180; Manin 2010; Pupo 2015, 25–47).</s><s>Ilegalne se migracije iz Istre nakon Drugog svjetskog rata uklapaju u opće migracijska kretanja u Europi toga vremena.</s><s>Emigracija je iz Istre i SR Hrvatske zbog turbulentnih političkih događaja bila u velikoj mjeri raznorodna – izbjeglice, osobe koje su prisilno odvedene u inozemstvo kao ratni zarobljenici ili prisilni radnici te su tamo i ostale (samo ih je dio repatriran), pripadnici oružanih snaga Nezavisne Države Hrvatske (NDH) koje su se povukle pred jedinicama Narodnooslobodilačke vojske i partizanskih odreda Jugoslavije (NOV–a i POJ), optanti, tj. stanovnici talijanske narodnosti pripojenih krajeva koji su se opredijelili za iseljavanje u Italiju, protjerani ili iseljeni Nijemci, Česi, Mađari, Poljaci i pripadnici drugih nacionalnih skupina te prebjezi u prvim poratnim godinama (Šarić 2005, 195220).</s><s>Tema se ovoga rada odnosi na ilegalne migracije iz Istre od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine sedamdesetih godina 20. stoljeća.</s><s>Vremenski je okvir determiniran političkim prilikama u Jugoslaviji nakon 1945. koje su imale svoje direktne implikacije u pogledu emigracije.</s><s>Iz Istre se u navedenom razdoblju legalno moglo emigrirati na dva načina: otpustom iz jugoslavenskog državljanstva uz određene uvjete te optiranjem za Italiju, što je uzrokovalo i masovno iseljavanje talijanskog, ali i slavenskog (hrvatskog i slovenskog) stanovništva.</s><s>U početku je slobodno putovanje bilo gotovo isključeno.</s><s>Kretanje preko granice se smatralo nepoželjnim.</s><s>Razlozi masovnog bijega iz Istre bili su politički, ekonomski, ideološki, vjerski i osobni, ali najčešće složeni i povezani s političkom i ekonomskom situacijom u poslijeratnom razdoblju.</s><s>Osvrt na opću „političku atmosferu“ i osnovne gospodarske premise u Istri od 1945. do 1975. kao faktografski kostur detektiranih političkih događaja i gospodarske situacije presudnih u generiranju migracija bit će uporište za analizu i usporedbu usmenih svjedočanstva vezanih za političku motivaciju bjegunaca, odnosno konfrontaciju povijesti odozgo i povijesti odozdo.</s>
<s>Osnovna hipoteza ove disertacije u biti je pretpostavka da su politički uvjeti bili tek jedan od ključnih faktora, u smislu generatora ekonomskih (sustavnih) i demografskih i socijalnih promjena u Istri, što je moglo imati presudan utjecaj u dinamici ilegalnih migracija.</s><s>U Hrvatskoj se slabo istražuje povijest ilegalnih migracija te do sada nije bilo sustavnog znanstvenog proučavanja navedene teme.</s><s>Ovom ću disertacijom otvoriti jednu važnu i zanemarenu temu te dati doprinos budućim istraživanjima ilegalnih migracija u hrvatskoj historiografiji.</s>
<s>1.1 Teorijska ishodišta i dosadašnji pristupi i istraživanja Ilegalne migracije iz Istre jesu fenomen o kojemu se vrlo malo i pisalo i govorilo u hrvatskoj historiografiji u drugoj polovici 20. stoljeća.</s><s>Mada se toj temi daje puno više pozornosti početkom 21. stoljeća, literatura je vrlo oskudna, a arhivsko gradivo još neistraženo.</s><s>Često se ilegalne migracije iz Istre poistovjećivalo s procesom egzodusa Talijana (ali i Hrvata i Slovenaca) iz Istre u razdoblju nakon završetka Drugog svjetskog rata pa do kraja 1950-ih ili se smatralo njegovim dijelom.</s><s>Ilegalne migracije i egzodus procesi su koji su se odvijali nezavisno jedan od drugog i valja ih promatrati u širem kontekstu legalnih i ilegalnih migracija u srednjoj i istočnoj Europi u vrijeme i nakon završetka Drugog svjetskog rata.</s><s>Za razliku od one o ilegalnim migracijama literatura o egzodusu vrlo je opširna3.</s><s>Egzodus kao tema sve je više zastupljen i u slovenskoj i u hrvatskoj i talijanskoj historiografiji: u posljednjih se tridesetak godina sve tri 3 Pregled hrvatske historiografije o egzodusu, ali i izbor talijanskih djela te djela na drugim jezicima vidi historiografije odmiču od političkog „crno–bijelog“ diskursa te se egzodus multiperspektivno promatra politički, ekonomski, socijalno, vremenski i kulturološki kroz objektiv toga vremena.</s>
<s>O ilegalnim se migracijama pak pisalo samo sporadično.</s><s>Osim u fokusu demografa (Laušić 1990, 41–50; Žerjavić 1993, 631–656; Crnković 1994, 37–48; Zupanc 2001, 321–342; 2004, 67–1024), etnologa (Nikolić 2010, 20–27)5 te geografa koji su koristeći metodu ankete istraživali migracije.</s><s>Prvi takav rad objavio je Blažević o optantima s Motovunštine i kolonizaciji Međimuraca u taj kraj (Blažević 1967, 371–376).</s><s>Baučić je obradio iseljavanje s Buzeštine od 1961. do 1970. (Baučić 1970, 51–68), dok je Nejašmić obradio migracije na Pazinštini poslije Drugog svjetskog rata (Nejašmić 1980; 2003, 405435).</s><s>Ilegalna se migracije iz Istre spominje u nekoliko književno–dokumentarističkih (Pauletta 2005)6 i memoarskih tekstova (Bertoša 2007; Ivanin 19997).</s><s>Problemom ilegalnog iseljavanja talijanskog, hrvatskog i slovenskog stanovništva iz Istre u razdoblju od 1945. do 1975. hrvatska se historiografija nije ozbiljno pozabavila.</s><s>Dijelom se ilegalna migracija, ali samo sporedno u kontekstu načina odlaska iz Jugoslavije, spominje u opsežnoj literaturi o političkoj emigraciji (Nikolić 1995; Krašić 2018; Mičić 2019; Tepeš 2021), ali i u raznim memoarima i sjećanjima jer se taj diskurzivni književni rod bavi javnim društvenim zbivanjima.</s><s>Međutim, ta je tema u bogatoj istarskoj memoaristici ostala sporedna.</s>
<s>Hrvatska politička emigracija nakon Drugog svjetskog rata imala je tri emigrantska razdoblja koje možemo povezati s ilegalnim migracijama.</s><s>Prvo emigracijsko razdoblje bilo je odmah nakon propasti Nezavisne Države Hrvatske (NDH) i egzodusa njezine vojske 1945., odnosno tijekom uspostave nove komunističke države Jugoslavije.</s><s>To do tada najveće emigracijsko razdoblje bilo je vezano uz ustaški pokret i državni aparat NDH i uz osobe koje su mu pripadale ili su simpatizirale ustaški režim.</s><s>Početkom šezdesetih godina prošlog stoljeća Jugoslavija otvara svoje granice za iseljavanje, inače je to bila prva socijalistička zemlja koja je radnicima omogućila nesmetanu migraciju u potrazi za 4 Ivan Zupanc opisao je demogeografski razvoj Istre od 1945. do 1991. 5 Ilegalne se migracije spominju kao dio izložbe Valiže & destini Istra izvan Istre, L' Istria fuori dell' Istria, Istria out of Istria, odnosno u istoimenoj publikaciji Etnografskog muzeja Istre: Valiže & destini Istra izvan 6Bjegunci je književno-dokumentaristički prikaz dvadesetak sudbina ljudi koji su se bez obzira na nacionalnost (Talijani, Hrvati ili Slovenci) odlučili na bijeg.</s><s>7 Da su bjegovi preko granice bili sastavni dio poslijeratnog života Pule, svjedoče fragmentarno Bertoša i Ivanin u svojim memorabilijama.</s>
<s>UVOD poslom.</s><s>U tom razdoblju razlozi za migracijom bili su prvenstveno ekonomski, ali treba naglasiti kako je političko ozračje u Jugoslaviji velikom broju ljudi smetalo jer su smatrali da su pod represijskim aparatom države gubili volju za ostankom u Jugoslaviji, a samim time šanse za preseljenjem bile su povećane.</s><s>Dakle, drugo emigracijsko razdoblje karakteriziraju pretežito ekonomski i politički motivi ili njihova mješavina.</s><s>Od kraja rata po nekim je procjenama Jugoslaviju napustilo oko 800 000 osoba, najviše iz Hrvatske i Bosne i Hercegovine.</s><s>Treće razdoblje političke emigracije, i to najmlađeg naraštaja, nastalo je nakon sloma masovnog nacionalnog pokreta, odnosno Hrvatskog proljeća potkraj 1971. i tijekom 1972. (Nikolić 1995; Jandrić 1998, 431–461).</s><s>Komunistički režim smatrao je hrvatsku ustašku političku emigraciju najopasnijim neprijateljem za svoj opstanak na vlasti te za ulogu u Drugom svjetskom ratu te je poduzimao protiv nje učestale represivne mjere.</s><s>Jugoslavenska je država koristila bijeg pripadnika Nezavisne Države Hrvatske (NDH) za kriminaliziranje cjelokupne ilegalne migracije iz Jugoslavije nakon Drugog svjetskog rata, mada neke nisu bile povezane s NDH, te ih proglašavale „neprijateljskim“.</s><s>Problem ilegalnih migracija iz Istre (Hrvatske, Jugoslavije) osvijetlio je i problem političkog izbjeglištva i kasnije egzila u europskim i izvaneuropskim zemljama.</s>
<s>Već sam naveo da o ilegalnim migracijama nije bilo poželjno pisati do 1990. te da se o tom fenomenu pisalo samo sporadično.</s><s>Razlozi su tome brojni.</s><s>Postojala je cenzura prema „vanjskim medijima“, tj. zapadnjačkim medijima koji su prema mišljenju vladajućih širili neistine o socijalizmu i dekadenciju, koja je pretendirala kapitalizmu.</s><s>Također je tadašnjoj vlasti smetao drugačiji odnos prema stvarnosti.</s><s>Bijeg iz države bio je u direktnom sukobu s tadašnjim društvenim i državnim uređenjem.</s><s>Jugoslavenske su vlasti od 1945. do sredine pedesetih nastojale spriječiti iseljavanje iz Hrvatske te nisu blagonaklono gledale na bijeg iz zemlje.</s><s>Jedan je razlog bio taj što se nije željelo poticati stvaranje „nove ekonomske emigracije“ (Karakaš Obradov 2014, 112), a drugi je bio moguće stvaranje negativne slike o jugoslavenskom socijalističkom sustavu koju bi ilegalni emigranti mogli prezentirati u državama naseljavanja.</s><s>Bjegovi se Istrana u razdoblju od kraja Drugog svjetskog rata pa do kraja 1980-ih, odnosno do demokratskih promjena u Hrvatskoj, spominju u nekoliko navrata.</s><s>U časopisu Polet (Zagreb) iz 1955. pod nazivom „Jednoga maglovitog jutra“ napisan je literarni uradak o tragičnom ishodu bijega jednog mladog istarskog disidenta iz „komunističkog“ u „slobodni svijet“.8 Bila je to istodobno stvarna i izmišljena priča kao realna sudbinska paradigma mnogih Istrana Talijana, Slovenaca i Hrvata u prvim desetljećima nakon Drugog svjetskoga rata (Bertoša 1955, 16–20).</s><s>Sredinom 1960–ih u radu Većeslava Holjevca Hrvati izvan domovine također nalazimo podatke o ilegalnim bjegovima.</s><s>Većeslav Holjevac jedini je visoki hrvatski komunistički dužnosnik koji se u tom razdoblju u publikaciji osvrnuo na razloge i razmjere odlaska Talijana iz Istre.</s><s>On je 1967. u vrijeme objavljivanja prvog izdanja knjige Hrvati izvan domovine, u kojoj se u jednom poglavlju bavi i Hrvatima u Italiji pa posljedično i onima koji su otišli nakon rata, još bio u vrhu Saveza komunista Hrvatske.</s><s>Neposredno nakon rata Holjevac je bio zapovjednik jugoslavenske vojne uprave u Istri.</s><s>Njegov je tekst odraz službenog stava tadašnjeg rukovodstva, onda kada ga je odlučio javno izreći i tako prividno prekinuti šutnju.</s><s>Većina shvaćanja prožeta je relativizacijom brojki i uzroka „egzodusa“, čime se postiže ekskulpacija jugoslavenskih vlasti te je obojena klasnim determinizmom i nacionalnim shematizmom, i inače svojstvenom javnom diskursu jugoslavenskog socijalizma.</s><s>U sklopu egzodusa Holjevac se bavi i ilegalnim migracijama te napominje da su iseljavanja iz Istre nakon Drugog svjetskog rata većinom političke naravi, a počevši od otprilike 1960. dominiraju ekonomski uzroci i mogućnost boljeg života i iseljavanja u Italiji (Dota 2010, 62–65).</s><s>Andrea Benussi, antifašist i političar, godine 1976. također piše o ilegalnim migracijama, odnosno lošoj ekonomskoj situaciji situaciji nakon odlaska optanata u Istri i Rijeci u kojima je radio na rukovodećim funkcijama u prvim godinama nakon Drugog svjetskog rata (Benussi 1976).</s><s>Nakon demokratskih promjena u Hrvatskoj 1990. ilegalne migracije češće su zastupljene i u književnosti9 i u stručnoj literaturi.</s><s>Svoj život i bijeg iz labinskog zatvora, a potom bijeg sa ženom u prvim danima kolovoza 1946. kada se nakon višednevnih lutanja istarskim šumama uspijeva domoći Pule koja se tada nalazila pod savezničkom vojnom upravom, opisuje poznati rovinjski antifašist Antonio Budicin.10 Radmila Radić podijelila je iseljeništvo po vremenskim kategorijama, a ilegalnu emigraciju postavlja u četvrtu kategoriju pod nazivom poslijeratna emigracija, ali je dijeli od legalne emigracije (Radić 8 Literarni uradak od četiri stranice izazvao je tada znatnu pozornost u književnim krugovima.</s><s>Poznati književnik Zlatko Tomičić istaknuo je „hrabrost kod tretiranja nekih pojava u našem životu“, dok je Vlatko Pavletć, budući akademik, upozorio na originalnost u izboru tema koje izbjegavaju čak i poznati književnici (Bertoša 2007, 305 –308).</s>
<s>9 Književnici su među prvima pisali o ilegalnim bjegovima.</s><s>Zanimljivo je da motiv ilegalnog bijega u hrvatskoj književnosti često završava nesretno (Fabrio 2004; Grabarević 1982; Mirković 2000; Špoljar 10 Budicin 1995.</s>
<s>1999, 147–167).</s><s>Analizirajući istarske egzoduse u 19. i u 20. stoljeću kroz demografska kretanja u Istri, Davor Mandić, pak, detektira tri iseljenička razdoblja u kojima spominje ilegalno iseljavanje u trećem iseljeničkom razdoblju od 1945. do 1970. (Mandić 2011, 53–70).</s><s>Ilegalne bjegove spominje i Katarina Spehnjak (2006; 265–268, 295), koja je obradila izvještaje konzulata Velike Britanije u Splitu i Zagrebu u razdoblju od 1945. do 1948.</s><s>U svojem radu analizirala je rad konzularnih predstavnika Velike Britanije u Hrvatskoj od 1945. do 1948. te djelovanje konzulata u Zagrebu i Splitu u zaštiti interesa britanskih državljana i imovine, odnose britanskih diplomatskih predstavnika i hrvatskih vlasti.</s><s>U izvješćima spominje kako su jugoslavenske vlasti odbijale izdavati putne listove za iseljavanje, odnosno odbijale odlazak iz zemlje povratnicima u Jugoslaviju nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>Ilegalne migracije kao jedan od mogućih načina odlaska iz Istre fragmentarno spominju i povjesničari (Dukovski 2001; Manin 2010; Karakaš Obradov 2013, 204–225; 2014) i Jakovina 2003. koji govore, pišu o ilegalnim migracijama u smislu iseljavanja, useljavanja i premještaja stanovništva na području Jugoslavije.</s><s>Temom se ilegalnog bježanja potpunije bavila tek Tatjana Šarić koja je u radu (2005)11 navela uzroke i načine bježanja iz Hrvatske nakon Drugog svjetskog rata, potom je u dva članka (2015a, 380–382) i (2015b, 243–274) navela uzroke ilegalnih bjegova mladih osoba iz tadašnje Hrvatske, odnosno Jugoslavije, te je konačno u monografiji o životu mladih u Hrvatskoj od kraja Drugog svjetskog rata pa do 1954. (2017, 173–189) obradila utjecaj na život mladih od strane komunističkih omladinskih organizacija koje su djelovale kao transmisije Komunističke partije.</s><s>Uz obradu različitih vidova života mladih ljudi i procesa koji su se tada odvijali u državi i društvu (obrazovanje i ideološka indoktrinacija mladih, obračun režima s protivnicima novog državnog poretka, sukob s Informbiroom, omladinske radne akcije, industrijalizacija, kolektivizacija sela te relativna liberalizacija u društvu s početkom 1960-ih), navela je i proces ilegalnih bjegova kroz prizmu sveukupnosti života i položaja mladih ljudi u tadašnjoj Hrvatskoj.</s><s>Ilegalne su migracije kao tema zastupljenije u slovenskoj historiografiji.</s><s>Slovenski se povjesničar Jernej Vidmar (2015, 119–136) bavio ilegalnim bježanjem iz Tolminskog i 11 Tatjana Šarić u svom radu Bijeg iz socijalističke Jugoslavije – ilegalna emigracija iz Hrvatske od 1945. do početka šezdesetih godina 20. stoljeća uzima za kraj ilegalnih emigracija 1961. godinu jer se tada postupno povećava razina osobnih sloboda stanovništva u smislu slobode kretanja, koja tada počinje te se i režim izdavanja putovnica, pogotovo od 1962., liberalizira – osim odabranim skupinama one se u većem broju izdaju i široj populaciji, ali i zbog informacija o ovoj temi u arhivskoj građi, koje sežu do 1961. te se time podudaraju s postupnom liberalizacijom slobode kretanja stanovništva, čime je problematika bijega počela gubiti na aktualnosti.</s>
<s>Novogoričkog kraja u Sloveniji, dotičući se i slovenskog dijela Istre, a koristio se s dvadesetak usmenih svjedočanstava.</s><s>Njegov rad uključuje detaljan pregled nadzora i represije na jugoslavensko–talijanskoj granici između 1947. i 1954. te brojna svjedočenja iz arhivskih izvora.</s><s>Usmenim se svjedočanstvima bjegova bavio i Marko Klavora (2010, 309–335; 2011) opisujući poratni život u gornjem Posočju i u podijeljenoj Gorici.</s><s>Obradio je sjećanja na razdoblje prije i nakon uvođenja granica u gradu Gorici u kojima se spominju i prebjezi, posebno mladi.</s><s>Kroz usmenu je povijest ilegalne migracije iz Soške doline opisala i Urška Strle (2014).</s><s>U svom prilogu o ilegalnom iseljavanju iz Posočja u Italiju analizirala je složene političke, ekonomske, ideološke i osobne razloge prebjega, Nekoliko je i usmenih svjedočanstava o ilegalnoj emigraciji objavila Gloria Marijan Drnovšek (2010, 255–301) i Maja Božič (2010, 413–429). obradili su ilegalne migracije na temelju godišnjih izvješća RSNZ Slovenije, s tim da se Maja Božič fokusirala na ilegalne bjegove iz Slovenije u Austriju, dok je Drnovšek obradio i organizaciju kontrole migracija, sigurnosne mjere, tretman pojedinačnih emigranata, stranaca, povratnika.</s><s>Opisujući nadzor granice ilegalnih se migracija 1950-ih dotiču Gregor Jenuš i Darko Friš (2017, 777–792).</s><s>Bjegove iz područja koje je 1947.</s><s>Pariškim mirovnim ugovorom bilo priključeno Sloveniji, opisala je Nevenka Troha (2010, 432446).</s><s>O bjegovima mladih kroz analizu autobiografija pisala je Mirjam Milharčič Hladnik (2020, 151–165; 2021, 223–243).</s><s>Desetak sam svjedočanstava slovenskih bjegunaca pronašao na mrežnim stranicama TV Slovenije koja od 2014. provodi projekt Pričevalci (svjedoci).12 Vrlo je zanimljiv i dokumentarni film Anje Medved i Nadje Velušček Moja Meja/Moja granica/Il mio confine koji govori o granici u Gorici koja je podijeljena na talijanski i jugoslavenski dio u rujnu 1947.13 Ilegalne se migracije u talijanskoj historiografiji spominju u kontekstu egzodusa, pogotovo tijekom tzv. „crnog egzodusa,“ krajem i neposredno nakon završetka Drugog svjetskog rata (Pupo 2005; 2015, 25–47; Ferrara i Piancola 2012), dok se ilegalni bjegovi nakon 1950-ih spominju kod Raoula Pupa (2007, 187) i Oriette Moscarde Oblak (2016, 370–372).</s><s>12 TV Slovenija 1 od 2014. u utorak kasno navečer emitira niz zanimljivih životnih priča starije generacije iz Slovenije i svijeta.</s><s>Serija emisija nazvana je Pričevalci (Svjedoci).</s><s>Priča prvog svjedoka predstavljena je 1. srpnja 2014., a do kraja siječnja 2017. emisija je neprekidno bila na programu 31 mjesec.</s><s>Emisija Svjedoci traje već sedam godina (Možina 2014).</s><s>13 Granica je klizila između kuća i ulica, između polja i vrtova - između ljudi i podijelila svijet na dvije polovice.</s><s>Postala je prepreka i izazov.</s><s>Film bilježi djelić svjetske povijesti očima djevojčice koja u svoj dnevnik marljivo ispisuje svakodnevicu odrastanja u poslijeratnoj Jugoslaviji (Medved i Velušček 2002).</s><s>Ilegalna migracija iz Istre obuhvaćala je skupine ljudi različitih nacionalnih i političkih pogleda, dok je ekonomski faktor potrage za boljim životom mogao predstavljati zajednički motiv za odlazak iz Istre.</s><s>U Europi je tema migracija (legalnih i ilegalnih) u razdoblju od kraja Drugog svjetskog rata pa do pada Berlinskog zida i željezne zavjese vrlo često obrađivana (Fassmann i Muenz 1995; Bade 2003; Brunnbauer 2019; Mazurkiewicz 2019).</s><s>Vrlo je velika baza usmenih svjedočanstava sakupljena u projektu Iron Curtain stories.14 Istočna i jugoistočna Europa regije su iz kojih su se ljudi masovno iseljavali kako u doba velikih migracija, tako i nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>To je razdoblje više od svega obilježeno napetošću između istočnog i zapadnog bloka.</s><s>Problem ilegalnih migracija svakako je i problem njihove definicije, a s time povezan i problem terminologije15.</s><s>Pojam ilegalnih migracija prije svega se odnosi na ilegalan izlazak u stranu zemlju zaobilaženjem granične kontrole ili krivotvorenjem putnih isprava.</s><s>Međutim, ilegalne migracije ne odnose se samo na nezakonit prelazak granice, već i na nezakonit boravak u stranoj zemlji.</s><s>Istarske su migracije (legalne i ilegalne) dio povijesti Istre.</s><s>Pod geografskim pojmom Istre16 obuhvatio sam istarski poluotok koji je omeđen državnim granicama između Jugoslavije (danas Hrvatske i Slovenije) i Italije te otoke Cres i Lošinj17, ali i grad Rijeku i Rijeci pripadajuće područje zbog političke, administrativne i geografske povezanosti.</s><s>Teritorijalno-administrativni ustroj na području današnje Istarske županije u razdoblju od 1945. do 1990. godine karakteriziraju 14 Svjedočanstava o bijegu iz zemalja istočne Europe, odnosno svjedočanstva o utjecaju željezne zavjese na život ljudi sakupljena su u projektu Iron Curtain stories koji su od 2010. do 2012. prikupili partneri na projektu iz Njemačke (Sveučilište Johannes Gutenberg iz Mainza), Češke (Post Bellum CZ), Slovačke (Post Bellum SK), Mađarske (Institut za povijest mađarske revolucije 1956.), Hrvatske (Istarsko povijesno društvo) i Rumunjske (Sighetov memorijal na žrtve komunizma i otpora).</s><s>U intervjuima prikupljena su svjedočanstva raznih kategorija svjedoka vremena (ilegalni bjegunci, agenti tajnih službi, graničari, stanovnici pograničnih zona (koji su živjeli blizu granice), osobe preseljene iz pograničnih zona, preseljene skupine stanovnika) („Iron Curtain stories“ 2022).</s><s>15 U suvremenoj literaturi postoji nekoliko različitih termina i pojmova kojima se opisuje isti ili veći dio suvremenih migracijskih kretanja koji u ovom radu nazivam ilegalne migracije.</s><s>Pored ovog ustaljenog termina i njegove istoznačnice nezakonite migracije, koriste se i drugi podudarni termini kao što su neregularne (irregular), prikrivene (clandestine), neovlaštene (unauthorised) i migracije bez dokumenata (undocumented) (Gregurović 2011, 57 –75; Morehouse i Blomfield, 2011; Clandestino Project.</s><s>Final report 2009).</s><s>Terminologija fenomena nezakonitih migracija nije standardizirana na svjetskoj razini iz nekoliko razloga.</s><s>Jedan od njih je to što se u različitim zemljama za isti fenomen koriste različiti nazivi (Cukon 2013, 16 Istra, najveći poluotok ist. obale Jadrana; obuhvaća 3 556 km2, od čega 3 132 km2 u Republici Hrvatskoj, 386 km2 u Republici Sloveniji, a 38 km2 u Republici Italiji.</s><s>Ukupan broj stanovnika u upravnim jedinicama koje se u cjelini nalaze na istarskom poluotoku 2001./02. iznosio je 341 834.</s><s>Zemljopisna kopnena granica Istre ide od Miljskog poluotoka i naselja Doline (S. Dorligo della Valle), sjevernim rubom Ćićarije do Klane, Kastva i uvale Preluke kraj Voloskog (40 km zračne udaljenosti) (Matijašić 2008 –2020).</s><s>17 Nakon Drugog svjetskog rata otoci Cres i Lošinj bili su dio kotara Pula (do 1955.).</s><s>Do sredine 1960-ih Cres je bio dijelom kotara Pula i višestruko povezan s Istrom (gospodarski, politički i upravno. („Cres, česte izmjene stvarne nadležnosti lokalnih organa uprave, koje su bile praćene učestalim promjenama i područja njihove nadležnosti (Žužić 2009).</s><s>1.2 Istraživačka pitanja i ciljevi istraživanja U prva ću dva poglavlja disertacije opisati političku situaciju u Istri s pregledom ključnih događaja koji su utjecali na ilegalnu migraciju, a koju sam razmatrao i u kontekstu širih europskih, geopolitičkih kretanja.</s><s>U pozadini migracija stanovništva tijekom i nakon ratova u pravilu su ideološke i političke podloge, ali su također i ekonomski razlozi vrlo važan čimbenik migracija.</s><s>Povijesno sam istraživanje proveo u široj perspektivi kako bi se detektirali opći politički i geopolitički i procesi i promjene granica suprotstavljenih političkih ideologija.</s><s>Time je postavljen prostorno–vremenski okvir vezan za razgraničenje promatranog fenomena ilegalnih migracija.</s><s>Međutim, osim povijesne kontekstualizacije vrlo je bitan i povijesno–ekonomski kontekst odnosno ekonomske odrednice i značajke razvoja Istre u promatranom razdoblju od kraja Drugoga svjetskog rata pa do sredine 1970-ih. koji je utjecao na ilegalne migracije.</s><s>Nadalje ću opisati društveno – socijalno okruženje u Istri toga vremena jer su se u Istri dogodile velike socijalne i društvene promjene (promjena društvenih klasa, socijalne strukture, načina života, iseljavanje „starog“ i doseljavanje „novog“ stanovništva) koje su utjecale na ilegalne i legalne migracije stanovništva.</s><s>Razumijevanje društvenog konteksta toga vremena imalo je za ulogu omogućuti podlogu za interpretaciju i pomoći će mi u interpretaciji i razumijevanje odluka stanovnika Istre o bijegu odnosno napuštanju Istre.18 Nastavno na to faze ilegalnih migracija iz Istre podijelio sam prema ključnim, prvenstveno političkim, događajima koji su determinirali daljnju dinamiku migracijskih razdoblja iz Istre.</s><s>Ta je kronološka podjela važna zbog opisa relevantnih događaja koji su utjecali na ilegalne migracije.</s><s>Politički događaji i posljedice tih događaja vrlo su važni za prve tri faze ilegalnih migracija.</s><s>U tom sam smislu napravio i izbor relevantne literature da bih iznio povijesni pregled i dao širi uvod u temu.</s><s>Prije razrade teme i pristupanju središnjem dijelu rada trebalo je razriješiti semantičke probleme i terminološke odrednice – u tom sam smislu napravio semantičku analizu ključnih pojmova, ali i njihovo usustavljanje imajući u vidu potrebu za razlučivanjem i pojašnjavanjem značenja razmatranih pojmova ovisno o vremenskom razdoblju.</s><s>U 18 „Povijesni kontekst“ 2022.</s>
<s>UVOD podgrijavanju atmosfere straha i semantika ima veliku ulogu.</s><s>U hrvatskom jeziku je do devedesetih godina prošloga stoljeća imenica emigrant najčešće značila isto što i politički emigrant, to jest „osoba koja napušta domovinu iz političkih razloga“.</s><s>Imenica emigrant u hrvatskom jeziku ima povijest negativnog konteksta i vuče tu auru iz komunizma.</s><s>Za društveno politički sustav, oni koji su odlazili iz Jugoslavije raditi u inozemstvo nisu bili emigranti, već radnici na privremenom radu u inozemstvu ili kolokvijalno „od milja“ gastarbajteri.</s><s>Nepodobni i neprijatelji sistema nazivani su emigracijom, ekstremnom uglavnom.</s><s>Budući da su migranti bile osobe koje su legalno i ilegalno otišle iz države kako bih izbjegao potencijalne nejasnoće odredio sam imenicu bjegunac za definiranje osobe koja je pobjegla iz Istre u razdoblju od kraja Drugoga svjetskog rata do sredine Istra nije samo područje susreta različitih etničkih skupina i kultura već i poligon ljudskih drama koje izmiču nacionalnim, ljudskim dramama.</s><s>Zbog toga sam se odlučio za mikrohistorijski pristup koji se bavi malim, dinamičnim istarskim svijetom.</s><s>Istra je prostor u kojemu se mogu lakše uočiti određeni fenomeni.</s><s>Proučavanjem istarskog mikrosvijeta ilegalnih migracija mogu se uspostaviti teze koje bi mogle vrijediti i u puno širem kontekstu.</s><s>Fokus je istraživanja sužen na točno određeni prostor, vrijeme i događaje unutar šireg procesa ilegalnih migracija u srednjoj i istočnoj Europi u razdoblju nakon Drugoga svjetskog rata.</s><s>U projekciji kolektivne memorije usredotočio sam se na razinu konkretnog, svakodnevnog života i njegovu analizu te pokušao pronaći razloge posebnosti istarskog prostora koji karakterizira etnička i nacionalna pluralnost.</s><s>Istarski (hrvatski, slovenski i talijanski) mikrosvijet stavlja u prvi plan osobne ljudske drame koje su se odvijale u zamršenim društveno–političkim, gospodarskim i socijalnim događanjima i odnosima od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine sedamdesetih godina 20. stoljeća.</s><s>Taj mikrosvijet naglašava individualni život i događaj, ali ne odbacuje mogućnost općenitijih zaključaka i razotkrivanje općenitijih fenomena.</s><s>Ključne teme odabranog pristupa dotiču se pitanja izbora pojedinca (pobjeći ili ostati), njegovog odnosa prema tadašnjem društvu grupi i zajednici, dinamike društvenih skupina te važnosti socijalnog i društvenog konteksta koliko život pojedine zajednice ili pojedinca u kratkom trajanju može utjecati ili biti značajan za širok kontekst društvenih i političkih zbivanja.</s><s>U istraživanju ću pokušati rasvijetliti bitne fenomene poput mogućnosti individualnog odlučivanja, prostora djelovanja ili razumijevanja iskustva na osobnoj razini na prvom mjestu.</s><s>Pokazat ću način na koje su obični ljudi donosili životne odluke koje su bile suočene s društvenom stvarnošću.</s><s>Na taj su način moji sugovornici imali mogućnost djelovanja i bile aktivni subjekti vlastitog života, ali i povijesnih dešavanja.</s><s>Kroz njihove sam priče pokušao prepoznati i veće subjekte, kao što su obitelj, lokalna zajednica, nacionalno pamćenje.</s><s>Prilikom istraživanja birani su pojedinci različitog spola, društvenog i ekonomskog statusa, stupnja obrazovanja, zanimanja i dobi s ciljem obuhvaćanja šire zajednice kako bi se izbjeglo prezentiranje polazišta samo jednog dijela stanovništva.</s><s>Kako bi se sugovornicima osigurala privatnost s osjećajem slobode sugovornika, svakome je ponuđena mogućnost anonimnosti, preciznije izbora žele li biti citirani punim imenom ili samo inicijalima.19 Na temelju dobivenih svjedočanstava dobio sam pogled u dinamiku razvoja obiteljskih odnosa upućujući na promišljanja kako su se oblikovale životne priče u mikrosvijetu koji je doživljavao dramatične promjene.</s><s>Naglašava se kompleksna i osobna povijest pojedinca u mijenama vremena, ponovo stavljajući naglasak na stvarno iskustvo pojedinca u oblikovanju opće slike (Dukovski 1997, 4–19).</s><s>Cijela stvar nije sumnja pojedinaca.</s><s>Stoga bih prije rekao da nam priče pojedinaca daju uvid u osobnu povijest koja kroz slojeve sjećanja upotpunjuje zvanične narative.</s><s>Oni zajedno stvaraju cjelinu koja pruža mogućnost za uvid u kompleksne putanje ljudskih sudbina.</s><s>Bijeg iz Istre označavao je prekretnicu u životima bjegunaca.</s><s>Njihova životna iskustva dijele se na razdoblje prije bijega i nakon bijega.</s><s>Upravo zbog tog razloga posezanje za životnim pričama čini i otkriva razliku u istraživanju ilegalnih migracija iz Istre jer bez osobnih priča istraživanje bi bilo nepotpuno.</s><s>Kako bih potvrdio hipotezu, koncentrirao sam se na istraživačka pitanja na koja ću pokušati dati odgovor: Koji su bili glavni uzroci ilegalnih migracija iz Istre u kontekstu migracijskih kretanja u Europi od razdoblja nakon Drugog svjetskog rata do 1970-ih godina?</s><s>U kojoj mjeri su ilegalni bjegovi utjecali na demografska kretanja u Istri u razmatranom razdoblju?</s><s>Kakvu je ulogu u dinamici bježanja imala unutarnja i međunarodna politika Jugoslavije?</s><s>Koji su bili modaliteti bježanja iz Istre u Italiju?</s><s>19 Zbog zaštite privatnosti, mnogi istraživači poštuju izbor ispitanika o privatnosti. (Štiglić 2018, 3).</s><s>Za promatrano razdoblje (1945.–1975.) odgovori na ta pitanja teško se mogu pronaći u literaturi i u arhivskim dokumentima, a ako i postoje podaci, onda su dani u obliku koji traži analizu i korištenje drugih izvora i terenskih informacija.</s><s>Odgovori na navedena pitanja pridonijet će boljem razumijevanju fenomena ilegalnih migracija u Istri u razmatranom razdoblju te otvoriti mogućnosti i za druge znanstvene radove na tu temu.</s><s>Cilj je ovoga rada obuhvatiti sve aspekte bijega i istodobno ih zadržati u istoj formi pa sam se odlučio za pristupe i koncepte koje su povjesničari razvili u okviru mikropovijesti,20 usmene povijesti i drugih povijesnih žanrova koji su usmjereni na određenu osobu.</s>
<s>Metoda usmene povijesti21 omogućila mi je pristup osobnim sjećanjima, ali pri njezinoj uporabi nužno je spomenuti nekoliko dobro poznatih nedostataka.</s><s>Riječ je o selektivnosti i varljivosti sjećanja, o zaboravljanju i razradi sjećanja tijekom vremena i pod utjecajem kasnijih životnih iskustava.</s><s>Nadalje, riječ je o ljudskom zaboravu, subjektivnosti i samocenzuri koji su prisutni tijekom istraživanja.</s><s>Svjedočanstva daju novu dimenziju povijesnih procesa u kojima pronalazimo elemente svakodnevnog života, osjećaja, mentaliteta.</s><s>Za proučavanje ilegalnih migracija metoda usmene povijesti značajan je izvor koji svjedoči koliko je bjeguncima čin bježanja bio važan životni događaj.</s><s>Usmena povijest donosi saznanja o razlozima bijega (odlaska), načinu bijega/putovanja, o snalaženju u novonastalim situacijama.</s>
<s>Drugo, još važnije za svrhu ovog rada jest činjenica da metodom usmene povijesti osporavam subjektivnost.</s><s>To vrijedi za sve povijesne izvore iako povjesničari toga prečesto nisu svjesni i skrivaju se iza „objektivnosti” uglavnom pisanih službenih dokumenata.</s><s>Metoda usmene povijesti kroz tehniku intervjua ima mogućnost izravnog osporavanja subjektivnosti.</s><s>Na taj način imam priliku „oblikovati” izvor u dijalogu s 20 Mikropovijest je nastala kao rezultat težnje suvremenih povjesničara da obuhvate što različitija područja ljudskog života.</s><s>Vezana je za „male” teme: proučava ono pojedinačno, individualno, nešto što čini dio kompleksnijih odnosa u društvu (Jelenić 2014, 117 –126).</s><s>21 Uglavnom od kasnih 70-ih godina počela se etablirati Oral history (usmena povijest) u vezi sa zanimanjem za iskustva onih grupa koje nisu ostavile tragove u pisanim izvorima ili samo s gledišta oblasti.</s><s>To su primjerice radnici, žene, etničke manjine, uglavnom pripadnici „puka” koji nisu imali ništa drugo osim svoje svakodnevice.</s><s>U središtu pažnje bio je pokušaj da se omogući objektima, pa i žrtvama, velikih povijesnih procesa da sami govore kao subjekti, da historijska znanost vrednuje njihova iskustva i tumačenja te društvenu praksu jer se dotle bavila samo velikima i moćnima ili društvenim strukturama.</s><s>Predmet usmene povijesti bilo bi dakle pamćenje kao osobni proizvod i posljedica društvenih procesa.</s><s>Usmena povijest je prema tome sredstvo za istraživanje historijske svijesti i stvaranje smisla.</s><s>Vrijednost obavijesti usmene povijesti ovisi dakako o pažljivom i metodski razrađenom provođenju intervjua, njegove obrade i interpretacije (Gross 2006, 597). pripovjedačem prema svojim istraživačkim interesima.</s><s>U praksi usmeno povijesnih intervjua vrlo brzo sam doznao da svjedoci stalno mijenjaju teme u razgovoru, kroz koji nižu sjećanja.</s><s>To dovodi do pitanja: Tko se zapravo sjeća unutar intervjua za usmenu povijest?</s><s>Tko je(su) subjekt(i) sjećanja?</s><s>A kako bi ih povjesničari trebali prepoznati?</s><s>Individualne razine pamćenja samosu u teoriji „čiste”, u praksi usmeno povijesnih intervjua isprepletene su, teško ih je razlikovati, pa je njihova uporaba stoga problematična, ali ipak metodološki (i epistemološki) nužna ako želimo prepoznati i posljedično analizirati te razumjeti pojedince ili kolektive u povijesti (Klavora 2012; 121Analiza povijesnih izvora već implicira određene pretpostavke i može uvesti u zamku binarnog shvaćanja stvarnosti.</s><s>Kako pristupiti svjedočenjima koja negiraju jedni druge?</s><s>Kako koristiti arhivsku građu koju su proizvele službene vlasti?</s><s>Kako množinu izvora, koji se pojavljuju, upotrijebiti u artikuliranju određenih fenomena?</s><s>Konačno, na koji su način povezani pojedinačni slučajevi s makrokontekstom i kako mikrohistorijske studije mogu osigurati razumijevanje ilegalnih migracija iz Istre?</s><s>U raznim arhivskim izvorima i statističkim analizama pronašao sam različita izvješća i podatke o broju pobjeglih, uhićenih, o broju incidenata na granici.</s><s>Također se taksativno navode i različiti uzroci bjegova, načini uhićenja.</s><s>Međutim, arhivski su izvori lišeni svake osobnosti i individualnosti.</s><s>Iz arhivskih se izvješća ne može „osjetiti“ tko stoji iza tih izvješća i iza tih brojeva.</s><s>Svojim sam istraživanjem želio otkriti koje su to osobe.</s><s>Čije su to ljudske priče i sudbine?</s><s>To je moguće pomoću metode usmene povijesti i osobnog narativa.</s><s>Individualna sjećanja su vrlo važna za povijesnu znanost.</s><s>Prvo zbog korekcije u proširivanju perspektive i u davanju mogućnosti da se čuju glasovi drugih, u ovom slučaju bjegunaca.</s><s>Njihova sjećanja jesu različita i kompleksnija od zvaničnih, ali i suhoparnih brojki i statistika .</s><s>Kao što to obično biva, sjećanja su pružila čvrst otpor prema generalizaciji i pojednostavljenju jednog sveukupnog razmatranja te su uz neprekidno ispreplitanje općenite povijesti vratila kompleksnost nerijetko prelinearno prikazanim povijesnim procesima.</s><s>Pojedinačne obiteljske povijesti ne uklapaju se u kolektivna pripovijedanja na predvidljiv i rezigniran način zahvaljujući čemu možemo objasniti širok raspon neslaganja te se istovremeno odmaknuti od duboko ukorijenjenih stereotipa (Roksandić i suradnici 2022, 9–46; Rožac Darovec 2006, 447–467).</s><s>Uz arhivsko gradivo i usmenu povijest u istraživanju morao sam se oslanjati na sekundarnu literaturu, beletristiku i onodobni tisak.</s><s>U disertaciji sam se koristio jugoslavenskim (hrvatskim: Borba, Hrvatski glas, Glas Istre), (slovenskim: Istrski tednik, Primorski dnevnik) i talijanskim (L'Arena di Pola, Corriere della Sera) dnevnim novinama i tjednicima koji su neovisno o društveno–političkom modelu države Jugoslavije ili Italije bili tendenciozni i ideološki obojeni.</s><s>Tadašnji mediji (radio i tisak) bili su pod strogom političkom kontrolom.</s><s>Oni su bili sredstvo koje će služiti izgradnji socijalizma, a time i zadaća na području ideološkog i političkog rada.</s><s>Preko medija se oblikovalo javno mnijenje.</s><s>Pisanje o ilegalnim bjegovima služilo je kao „prevencija” protiv ove pojave, koja se predstavljala kao otpadništvo, otklon od istinskog domoljublja i ponašanja.</s><s>Kada je pisano o bjeguncima, tada su se oni kriminalizirali i često im prilazili s velikim stupnjem moraliziranja.</s><s>Utoliko je glas „prepušten“ samim bjeguncima bio glas lažnog žaljenja i grižnje savjesti, s porukom da odlazak u inozemstvo znači patnju, bijedu ili čak propast (Mlekuž 2019, 163–179; Stipčević 2005, 1–15).</s><s>Ilegalna je migracija budila pozornost kod jugoslavenskih vlasti kao inozemna opasnost u smislu političke ekstremne emigracije.</s><s>Treba imati na umu da su arhivski dokumenti nastali za ciljeve vlasti pa također i povijesna građa može biti nevjerodostojna i subjektivna, odnosno izvješća mogu biti politički uvjetovana, a statistički pokazatelji nepotpuni.</s><s>Arhivski fond Republičkog sekretarijata za unutrašnje poslove Republike Slovenije od iznimne je važnosti za analizu djelovanja emigracije i jugoslavenskog sigurnosno–obavještajnog aparata, ali treba napomenuti da se prilikom pregleda opsežne građe istraživač suočava s problemima selektivnosti.</s><s>Međutim, uvid u navedenu arhivsku građu omogućio mi je rekonstrukciju i analizu statističkih pokazatelja migracija.</s><s>Treba imati na umu da je i ta povijesna građa mogla biti nevjerodostojna, subjektivna, odnosno da su izvješća mogla biti politički uvjetovana, da su statistički pokazatelji mogli biti nepotpuni.</s><s>No, što se tiče vjerodostojnosti i tendencija, ta se pitanja postavljaju u svim vrstama materijala uključujući i usmena svjedočanstva.</s><s>Zadaća povjesničara je upravo u tome da pokuša razumjeti što govore svjedoci, što pišu novine i što izvještavaju vlasti, a što je bila stvarnost, kako se različiti izvori međusobno razlikuju, nadopunjuju.</s><s>U disertaciji ću uvodno dati pregled povijesnih događaja u Istri nakon Drugog svjetskog rata, s fokusom na politička i ekonomska kretanja.</s><s>U središnjem ću dijelu disertacije posebnu pozornost posvetiti procesu koji bih nazvao „logistika bježanja“.</s><s>Istraživanje će se odnositi na ilegalne migracije iz Istre u razdoblju nakon Drugog svjetskog rata zaključno sa sredinom 1970-ih godina.</s><s>Vremenski je okvir determiniran političkim prilikama u Jugoslaviji nakon 1945. koje su imale svoje direktne implikacije u pogledu emigracije.</s><s>Naime, tek sredinom 1960-ih Jugoslavija je počela izdavati putovnice pa više nije bilo (osim u slučaju kriminalaca i izbjegavanja vojnog roka) tolike potrebe za ilegalnim bježanjem, a što ne znači da bježanja nije bilo.</s><s>Kao završnu godinu fenomena ilegalne emigracije navest ću 1975. i potpisivanje Osimskih sporazuma kojima su osim pograničnih pitanja uređena i pitanja državljanstva, imovine i socijalnog osiguranja za stanovnike bivšega Slobodnog Teritorija Trsta (STT-a), pitanja zaštite pripadnika hrvatske i slovenske manjine u Italiji, kao i talijanske manjine u SFR Jugoslaviji.</s><s>Sastavni je dio Osimskih sporazuma i dogovora o obeštećenju talijanskog stanovništva koje je napustilo zonu B, Istru i Dalmaciju, a čija je imovina nacionalizirana.</s><s>Dogovoreno je i unapređenje gospodarske suradnje.</s><s>Potom ću pristupiti problemu ilegalne i legalne emigracije iz Istre nakon Drugog svjetskog rata mada migracijska kretanja vezana uz Drugi svjetski rat u Istri i njezinoj okolici pratimo već od 1941. (Karakaš Obradov 2013, 1.3 Metodologija rada</s>
<s>U procesu ću dominantno putem metode usmene povijesti rekonstruirati fenomen ilegalnih prijelaza granice na temelju iskustva i priča bjegunaca.</s><s>Načini bijega bili su samo jedan aspekt toga fenomena.</s><s>Potom ću obratiti pozornost na uzroke bjegova koji su bili vrlo važni u samom procesu, potom motivaciju za sam bijeg.</s><s>Zatim ću nastojati rekonstruirati rute bjegunaca, istražiti kako su bjegunci dolazili do informacija o bijegu, kako su dolazili do kontakata osoba koji su ih vodile preko granice, koliko su plaćali informacije i prijevoz, planiranja rute bijega, planiranja prijevoznog sredstva ili načina bijega te modalitete informiranja potencijalnih bjegunaca, sve što je prethodilo samom činu bježanja.</s><s>Također ću opisati „atmosferu bježanja“ koja je vladala u, tada jugoslavenskom, dijelu Istre.</s>
<s>Mikroanalitički pristup koji sam primijenio pri proučavanju ilegalnih migracija iz Istre podrazumijeva i njegovu povijesnu i prostornu kontekstualizaciju u okviru ilegalnih migracija iz Jugoslavije toga vremena.</s><s>Na taj sam način plastično prikazao društvenu klimu toga vremena.</s><s>Istarski je mikrosvijet spojen, ali i odvojen kulturnim, nacionalnim, socijalnim i političkim vezama.</s><s>Ilegalne se migracije istarskog mikrosvijeta metodološki mogu postaviti kao problem grupacija ljudi povezanih istim životnim interesom, odnosno stjecanjem političke moći ili pukim preživljavanjem bez obzira je li riječ o urbanoj ili ruralnoj sredini ili etničkoj skupini.</s><s>Moje istraživanje bavi se fenomenom ilegalnih migracija s naglaskom na motive i sam čin bijega.</s><s>Istraživački pristup temi fokusirao bi se na mikrohistorijsku analizu jer se odluke o bijegu ili ostanku nisu donosile autonomno i sa sviješću o ishodima i posljedicama, nego su imale socijalnu dimenziju preispitivanjem unutar obiteljske ili lokalne zajednice.</s><s>Unutar mikroanalitičkog pristupa koristio sam različite metode, poput kvantitativne metode jer je kvantitativna analiza omogućavala praćenje obrazaca kretanja i života maloga čovjeka.</s><s>No, nužno je bilo odabrati pravu mjeru između kvantitativnog i kvalitativnog pristupa jer samo proučavanjem brojeva i pobrojavanjem pojedinih slučajeva ponovo se gubila perspektiva prošle stvarnosti što je nužno reduciralo mogućnosti interpretacije.</s><s>Osim kvantitativnih metoda koristio sam i prozopografski pristup22 koji mi se činio vrlo učinkovit pri analiziranju motiva bjegova.</s><s>Nužnim smatram i korištenje komparativnog pristupa koji bi obuhvatio usporedbu procesa bijega na mikrorazini u širem nacionalnom i europskom kontekstu.</s><s>Statističkim sam metodama usporedio individualni i obiteljski put bjegunca (Ravančić 2010, 11–21, Turk-Presečki Pri samom razgovoru s ispitanicima, odnosno svjedocima vremena, naišao sam na problem šutnje i odbijanja razgovora na temu bijega.</s><s>Razlog je tome što sam čin bijega kao takav nosi u sebi i određenu količinu krivice (Ne bježi tko je kriv?!).</s><s>Bez obzira na razloge i motive za bijeg nije bilo jednostavno napustiti rodni dom, obitelj, prijatelje.</s><s>Sam bijeg izaziva i određenu traumu.</s><s>Zbog toga je šutnja vrlo znakovita.23 Kako bih svoje sugovornike ohrabrio na razgovor, koristio sam se tehnikama polustrukturiranog intervjua koji otvara mogućnost iznošenja osobnih pogleda.24 Polustrukturirani intervju otvorio je prostor mojim ispitanicima da izraze svoje mišljenje, da se spontano izjašnjavaju o svojim stavovima, osjećajima i općenito o razlozima svojeg ponašanja u vezi s delikatnim 22 Prozopografija također je metoda povijesne analize koja je, prema britanskom povjesničaru Lawrenceu Stoneu, posvećena istraživanju zajedničkih karakteristika skupine ljudi s određenom povijesnom relevantnošću kroz kolektivno proučavanje njihovih života.</s><s>Temelji se na biografskim podacima kao što su brak, obitelj, društveno podrijetlo, ekonomski položaj, mjesto prebivališta, podrijetlo i veličina bogatstva, zanimanje i profesionalno iskustvo, religija itd. („Značenje prozopografije (što je to, pojam i definicija) 23 Više o razlozima šutnje kod ispitanika pišu Katja Hrobat Virloget i Janez Logar 2020, 257 –274. 24 Više o vrstama intervjua i tehnikama intervjuiranja (Žentil Barić 2016). pitanjima koji se postavljaju sugovorniku.</s><s>Svaki je razgovor bio individualiziran, odnosno prilagođen pojedinom ispitaniku.</s><s>Na taj sam način želio postići povjerenje ispitanika i smanjiti opasnost od dobivanja društveno prihvatljivih odgovora.</s><s>Delikatna su se pitanja osim na stavove i osjećaje odnosila i na pitanja o razlozima i motivaciji za bijeg.</s><s>Zato mi je bilo važno da moji ispitanici pri postavljanju pitanja koriste drugačije riječi i formulacije, ali i svoj vlastiti vokabular jer nema svaka riječ isto značenje za svakog ispitanika.</s><s>Takav mi je način ispitivanja omogućio dublje i preciznije ispitivanje i olakšao usporedivost.</s><s>Time sam otvorio prostor donošenja kritičkog stava neovisno o mojoj interpretaciji, a naslanjajući se na arhivske dokumente i ostalu građu vezanu usko uz temu.</s><s>Na taj sam način interpretirao informacije koje sam dobio.</s><s>Usporedio sam iskaze bjegunaca koji se odnose na motive i načine bježanja i pronašao zajedničke točke u arhivskoj građi.</s><s>Te će interpretacije biti usko vezane uz pokušaj potvrđivanja ili odbacivanja glavne hipoteze disertacije – jesu li politički uvjeti bili tek jedan od ključnih faktora u smislu generatora ekonomskih (sustavnih) i demografskih promjena u Istri, što je moglo imati presudan utjecaj u dinamici ilegalnih migracija.</s><s>Nastavno na navedeno interpretacije svjedočanstava ne svode se samo na binarne zaključke u pogledu jesu li motivi ilegalnih bjegova bili političke prirode ili nisu, već pretpostavlja i bilježi niz drugih motiva – varijabli, prije svega ekonomskih koje je novi politički sustav uz promjenu geopolitičkih odnosa na istarskom prostoru generirao, a koji su uvelike utjecali na odluke prebjega.</s><s>Usmena povijest i mikroanalitički pristup omogućuju mi upravo takav pristup kako bi se istakla složenost problema ilegalnih migracija koja pomaže u analizi i testiratiranju različitih hipoteza, ali i otvara dodatna istraživačka pitanja.</s><s>Binarni pristup interpretacije tipičan je za „službenu” povijest, odnosno onu čija je skrivena ili eksplicitna svrha legitimiranje određene političke, ideološke ili druge teze i interesa.</s><s>Broj svjedočanstava i usporedbe važni su i korisni za rekonstrukciju objektivnih činjenica i varijanti fenomena.</s><s>To se, međutim, mora odvojiti od subjektivnog iskustva.</s><s>Subjektivnost je, međutim, ako nas zanima ponašanje pojedinaca, sama po sebi nešto objektivno.</s><s>Stoga više ne ovisi o drugim slučajevima, potrebno je rješavati od slučaja do slučaja.</s><s>Broj svjedočenja pružio mi je mogućnost sagledavanja fenomena, omogućio usporedbe i razumijevanje sličnosti, ali i specifičnosti, odstupanja od „prosječnog”, „generaliziranog”.</s><s>Međutim, razlike i posebnosti predmet su posebnog proučavanja jer proizlaze iz različitih objektivnih pretpostavki i situacija, ali i subjektivnih aspekata.</s><s>Suprotstavljanje svjedočanstava s arhivskim gradivom daje nam mogućnost multiperspektivnog uvida u društvena zbivanja koja su bila i jedan od razloga ilegalnih migracija.</s><s>Raznovrsnost izvora stoga daje veću mogućnost sagledavanja fenomena, omogućuje usporedbe i razumijevanje sličnosti, ali i specifičnosti, odstupanja od „prosječnog”, „generaliziranog”.</s><s>Međutim, razlike i posebnosti predmet su posebnog proučavanja jer proizlaze iz različitih objektivnih pretpostavki i situacija, ali i subjektivnih aspekata.</s><s>Konačno, bilo je nemoguće intervjuirati sve one koji su pobjegli ili pokušali bijeg, zbog toga je važno napomenuti da u radu ne postoji tendencija jednostavnog zaključivanja i generalizacije iz pojedinačnih slučajeva.</s><s>Analiza je arhivskog gradiva bila dvovrsna jer je postojao službeni stav vlasti prema bjeguncima, ali se taj stav različito primjenjivao na razinama lokalne samouprave.25 U arhivskim se dokumentima prebjezi spominju kao neprijatelji u vlastitim redovima te su i na taj način utjecali na rad sigurnosnog aparata države.</s><s>To je naročito vidljivo u događajima koji su uslijedili nakon rezolucije Informbiroa 1948.</s><s>Podijelio sam sjećanja ispitanika na nekoliko cjelina koje obuhvaća vrijeme od 40-ih godina 20. stoljeća pa do danas: sjećanja na razdoblje pred početak Drugog svjetskog rata, sjećanja na vrijeme Drugog svjetskog rata, sjećanja na poslijeratno razdoblje, sjećanja na razdoblje bijega, sjećanja danas na protekla razdoblja.</s><s>Dosadašnjim sam radom na terenu uočio da u kolektivnom pamćenju postoji ideološka razlika i vremenska granica u osobnim sjećanjima.</s><s>Vremenska se granica odnosi na nekoliko ključnih događaja: kapitulaciju Italije u rujnu 1943. (kapitulacijom Italije se neću baviti u daljnjem tekstu, jer ne ulazi u zadano vremensko razdoblje promatranog fenomena mada su legalne i ilegalne migracije stanovništva Istre započele neposredno i nakon rujna 1943.), kraj Drugog svjetskog rata i pobjedu nad fašizmom, rješenje Tršćanske krize 1954.</s><s>Četvrti se događaj, kada govorimo o bjeguncima, odnosi na Hrvatsko proljeće, jedno od najznačajnijih razdoblja u hrvatskoj suvremenoj političkoj, ali i društvenoj povijesti 20. stoljeća.</s><s>S tim su povezane i demokratske promjene s početka 90–ih godina 20. stoljeća, odnosno raspad Jugoslavije i stvaranje Republike Hrvatske.26 U ideološkom se smislu sjećanja razlikuju i preklapaju.</s><s>Postoje sjećanja koja vrlo afirmativno govore i o pobjedi nad fašizmom i o društveno–političkom sustavu bivše 25 Rad se temelji i na „unutarnjoj kritici izvora“ (Gross 2001).</s><s>26 Krajem šezdesetih i početkom sedamdesetih u Hrvatskoj se pod nazivom Hrvatsko proljeće dogodio politički pokret, motiviran gospodarskim problemima, velikim iseljavanjem i političkom represijom koja je utjecala na legalno i ilegalno iseljavanje iz Hrvatske.</s><s>Jugoslavije, sustavu iz kojeg su pobjegli.</s><s>Nasuprot njima potpuno su negativna sjećanja na te događaje.</s><s>Pojedina se prikupljena sjećanja ne uklapaju u službeni povijesni kontekst.</s><s>Osobna svjedočanstva koja sam prikupio subjektivni su način tumačenja raznih okolnosti u kojima su ispitanici odlučili otići u inozemstvo.</s><s>U svjedočanstvima dominiraju tri osnovna diskursa: odluka o bijegu, čin bijega i eventualni povratak s tim da je ilegalan prelazak granice bio presudan trenutak u životima prebjega.</s><s>Ti su diskursi povezani s mojim sugovornicima i govore o percepciji cjelokupnog iskustva ilegalnog bijega.</s><s>Sam čin bijega jedno je od najvažnijih iskustava u životu.</s><s>Naravno, govorim o subjektivnoj perspektivi „običnih ljudi“ koja na prvi pogled nema određenu političku ili ideološku tendenciju.</s><s>To su pojedinci koji su bili uključeni u opće povijesne procese i događaje koje nisu mogli spriječiti, ali su ih zahvaljujući svojim osobnim odlukama mogli djelomično zaobići.</s><s>Te su odluke (diskursi) ponekad različite od službenih političkih i ekonomskih tumačenja.</s><s>Dapače, u svjedočanstvima se oni ne isključuju već se nadopunjuju s tumačenjima iz osobnog iskustva koje je vrlo specifično.27 To se osobno iskustvo temelji i na vremenu bježanja iz Istre jer nije bio isti kontekst bježanja u različitim povijesnim događajima i procesima koji su se odvijali u Istri, a i šire nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>Zato sam se koncentrirao na prikupljanje svjedočanstava iz cijele Istre.28 Također, od samog bijega prošlo je puno vremena (u nekim slučajevima i preko pedeset godina) pa se sjećanja na to razdoblje gube.</s><s>Danas se ti događaji prepričavaju iz konteksta današnjeg vremena (drugo desetljeće 21. stoljeća) pa je moguće da ispitanici nisu nekada tako mislili.</s>
<s>Uz osobna svjedočanstva o ilegalnim migracijama, kako bjegunaca tako i ondašnjih graničara i stražara, fragmentarno sam konzultirao i digitalne baze podataka dostupne na internetu, novinske članke u raznim časopisima i dnevnim listovima.</s><s>Na njih se nadovezuju objavljena sjećanja i memoari koji nadilaze formu intervjua i daju dublji uvid u osobna iskustva te ne podrazumijevaju samo razgovore nego i osobna sjećanja.29 27 Mnogo je bjegunaca s kojima sam stupio u kontakt odbilo ispred kamere ispričati svoja iskustva.</s><s>Neki nisu pristali ni na snimljeni audiozapis, a mnogi su i odbili pričati o bijegu.</s><s>Međutim, izjave svjedoka koji su odbili biti snimljeni ili citirani vrlo su vrijedne jer su me uputile na nova pitanja u mojem radu.</s><s>O tim vrstama šutnje, više (Hrobat Virloget 2021).</s><s>28 Povećani su bili bjegovi iz tadašnje Zone B STT-a nakon što je ta zona pripala Jugoslaviji 1954.</s><s>Stanovnici su čekali rasplet političkih događaja pa su tada donosili odluke o bijegu.</s><s>29 S Igorom Šaponjom, prof., pokrenuo sam 2005., istraživačko-dokumentacijski projekt Istarske sudbine: Istrani u sabirnim i zarobljeničkim logorima za Drugog svjetskog rata i poraća s ciljem sakupljanja svjedočanstava preživjelih logoraša i logorašica.</s><s>Istraživanje spada u domenu „oral history” (usmene povijesti), svjedočanstva malih ljudi čije su priče autentični prikaz sudbina koje čovjek preživi u vrtlogu Izvori</s>
<s>O ilegalnoj migraciji iz Istre, ali i općenito iz Hrvatske (Jugoslavije) postoji relativno malo podataka.</s><s>Pogotovo za razdoblje od 1945. do 1949.</s><s>Podaci za prve godine nove države vrlo su oskudni, sporadični i nepotpuni.</s><s>Što se tiče podataka za područje Hrvatske, podaci od 1953. malo su potpuniji, ali ne postoje za sve godine niti za cijelo područje Hrvatske.</s><s>Podatke o bijegu preko granice evidentirali su odjeli za unutrašnje poslove narodnih kotareva koji su podatke slali ministarstvu (Državnom sekretarijatu za unutrašnje poslove Narodne Republike Hrvatske) čije je gradivo još uvijek nedostupno istraživačima, ali se dio podataka može rekonstruirati iz drugih dostupnih arhivskih fondova.</s><s>Evidencije o bjegovima (također i o bjegovima mladih) vodili su od polovice 1950-ih i Organizacijsko–politički sekretarijat CK SKH-a te kotarski komiteti NOH-a (Narodne omladine Hrvatske), koji su izvještavali više strukture omladinske organizacije.</s><s>Pitanjem bijega mladih u okviru NOH-a bavila se Komisija za ideološko–politički rad, a i partijska i omladinska tijela vodila su o tome svoje evidencije te su se razmatrali načini rješavanja i uzroci toga oblika emigracije (Šarić 2017, 174).</s><s>Među izvorima treba spomenuti naročito vrijedan detaljan izvještaj iz 1956.</s><s>„Problem bijega u inozemstvo“ (HDA–RK SSOH–KIPR, 1956; HDA–IVS–OUP, 1956) koji je izradila posebna komisija formirana unutar CK SKH sa zaduženjem istraživanja i analize problema bijega u inozemstvo.</s><s>Taj je izvještaj u tekstu citiran iz nekoliko arhivskih fondova jer su važnije materijale partijska tijela slala na uvid ili analizu tijelima javne uprave i obratno.</s><s>Problematika ilegalne migracije, odnosno iseljavanje iz Istre, obrađeno je u dokumentu Problematika iseljeništva kotara Buje iz 1955.</s><s>Dokument sam pronašao u Državnom arhivu u Pazinu.30</s>
<s>U Arhivu Slovenije nalaze se godišnja izvješća Republičkog sekretarijata za unutrašnje poslove (Letna poročila Republiškog sekretariata za notranje zadeve) za razdoblje od godine 1945. do godine 1970., izuzev godine 1948. (za koju nisam pronašao izvješće, ali sam za potrebe ovog rada iskoristio podatke drugih autora (Božič 2010, 413–429; Drnovšek 2010, 255–305).</s><s>Godišnja izvješća dostupna su javnosti.</s><s>U godišnjim su izvješćima sadržani podaci o broju ilegalnih migracija (bjegova) iz Jugoslavije (od 29. rata.</s><s>Dostupno na: („Istarske sudbine.</s><s>Istrani u sabirnim i zarobljeničkim logorima za Drugog svjetskog 30 HR–DAPA-747 OK SKH Novigrad 1.4 Problematika iseljeništva kotara Buje iz 1955. studenog 1943. naziv je Demokratska Federativna Jugoslavija (DFJ); od 29. studenog 1945. do travnja 1963. naziv je Federativne Narodne Republike Jugoslavije (FNRJ), odnosno Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija (SFRJ), naziv od travnja 1963. (Matković 2003).</s><s>U inozemstvo u razdoblju od kraja Drugog svjetskog rata do 1970. godišnja izvješća referata za jugoslavensku granicu (ovdje se misli na slovenski teritorij)31 odnosila su se na situaciju na granici, rad graničnih vlasti, načine osiguranja granice, dokumente, dvovlasnike, bjegunce, ilegalce, kanale za krijumčarenje ljudi i robe, neprijateljsku aktivnost, strane obavještajne službe, povratak izbjeglica od strane susjednih graničnih vlasti, pobjegle osobe s putnim ispravama i drugim dokumentima.</s><s>Uz navedena izvješća u godišnjim se izvješćima mogu pronaći i dokumenti koji se odnose na problematiku iseljavanja, povratka iseljenika i njihovog nadzora, sigurnosne mjere, tretman pojedinačnih emigranata, stranaca, povratnika.</s><s>Izvješća se tematski puno ne razlikuju, a sadržajno ih možemo podijeliti podijeliti na tri dijela: a) Izvješća od 1945. do 1952. tematski su podijeljena po poglavljima b) Izvješća od 1953. do 1956. sadrže detaljna izvješća odjela c) Izvješća od 1957. do 1970. u najvećim dijelom dijele se na opći (splošni) i poseban.</s>
<s>Sadržaj tema naveden je u originalu na slovenskom jeziku.</s><s>Sva su izvješća pisana slovenskim jezikom, osim godišnjih izvješća IV.</s><s>Odjela za inozemce iz 1953. i 1954., koja su pisana srpskohrvatskim jezikom.</s><s>Godišnja izvješća RSNZ Slovenije vrlo su važna za Istru iz više razloga.</s><s>Važna su u kontekstu razumijevanja cjelokupnog procesa ilegalnih prijelaza državne granice, odnosno bijega iz države jer je preko slovenskog teritorija u inozemstvo bježalo 90 % stanovništva Jugoslavije.</s><s>Također je preko graničnih prijelaza Slovenije ulazilo ili izlazilo iz zemlje preko 90 % jugoslavenskih i tuđih državljana, ali se u državu ilegalno vraćalo približno 85 % svih ilegalnih povratnika.</s><s>Iste su vojne postrojbe čuvale slovensku i hrvatsku (istarsku) granicu.</s><s>U Sloveniji je granicu čuvala 436. brigada sa sjedištem u Ljubljani.</s><s>U njezinoj je nadležnosti bila granica od Lazareta u Miljskom zaljevu preko okruga (kotara) Kopar do Murske Sobote.</s><s>Od Savudrije do Lazareta granicu je čuvala 31. granična brigada sa sjedištem u Splitu.</s><s>Dio granice murskosobotske (od tromeđe do granice s NR Hrvatskom) čuvala je 199. granična 31 U prosincu 1945. u okviru Odjela za zaštitu naroda (OZNA) osnovan je referat za granicu. brigada sa sjedištem u Podravskoj Slatini.</s><s>Također u nadležnosti Lučkog povjereništva Kopar bile su i istarske luke Umag i Novigrad.</s><s>Osim političko–administrativne povezanosti važna je i geografska povezanost i blizina Istre i Slovenije.</s><s>Vezano uz geografsku povezanost u kontekstu bjegova važna je blizina područja od Kopra do Postojne preko kojeg je bilo najviše pokušaja bijega, ali i broja uhićenih osoba.</s><s>Publiciranih arhivskih izvora na temu ilegalnih migracija nema puno, a i u izvorima koji su publicirani, podatke o ilegalnim sam migracijama pronašao posredno.</s><s>Koristio sam tri sveska Zapisnika Političkog biroa (Politbiroa ili Biroa) CK SKH,32 odnosno zapisnike Izvršnog komiteta Centralnog komiteta Saveza komunista Hrvatske.33 Gradivo Zapisnika Politbiroa CK KPH od 12. siječnja 1945. do 25. prosinca 1948. obuhvaća ukupno 117 zapisnika; od 6. studenog 1949. do 18. listopada 1952. obuhvaća 118 zapisnika; od 20. studenog 1952. do 3. prosinca 1954. 30 zapisnika, odnosno dokumenata koji se čuvaju u Hrvatskom državnom arhivu u Zagrebu (priložen je i jedan zapisnik iz fonda prijašnjeg arhiva CK SKJ, odnosno Arhiva Srbije i Crne Gore u Beogradu).</s><s>Sadržajno dokumenti Politbiroa pokrivaju najšire područje politike i društva tadašnje Hrvatske i Jugoslavije: od vanjsko–političke do unutarnje konsolidacije režima, obračuna s političkim protivnicima, obnove zemlje, preko uvođenja planske privrede i usustavljenja socijalističke politike u prosvjeti i kulturi do rezolucije Informbiroa.</s><s>Gradivo zapisnika donosi tako informacije o tome gdje stanovništvu nedostaje soli, petroleja ili duhana, ali i o tome kakva će se politička strategija u međunarodnim odnosima koristiti u ostvarivanju politike sjedinjenja Istre s maticom zemljom.</s><s>U Zapisnicima se nalazi i prilog zapisniku sa sjednice Izvršnog komiteta CK SK Hrvatske održane 3. prosinca 1954., koji se bavi problematikom bijega u 1954 (Vojnović 2005, 178–182).</s><s>Druga knjiga Zapisnika Politbiroa CK KPH obuhvaća razdoblje između 5. i 6. Kongresa CK KPJ, odnosno nakon 2. Kongresa CK KPH održanog 1948.</s><s>Vremenska odrednica 1949.–1952. polazi od Statuta 6. Kongresa CK KPJ koji karakterizira proklamirana promjena uloge, sadržaja i metode rada kroz načelo javnosti i samostalnosti partijskih 32 Partijskim organizacijama u Jugoslaviji, kao i partijskim organizacijama u njezinim federalnim jedinicama, upravljali su centralni komiteti.</s><s>CK KPH, najviše republičko partijsko vodstvo, svoje je djelovanje usklađivao i tražio prethodnu suglasnost od CK KPJ, najvišega partijskog tijela tadašnje države.</s><s>Na sjednicama CK KPJ razmatrana su pitanja vezana za pojedine republike i oblasti.</s><s>Stvarno odlučivanje bilo je u rukama Politbiroa, užeg operativnog tijela koje je do 1948. blio istoznačnica s Centralnim komitetom (CK).</s><s>Vojnović 2005.</s>
<s>Treći svezak obuhvaća razdoblje nakon 6. Kongresa CK SKJ (2.–7. studenog 1952.), odnosno od studenoga 1952. do prosinca 1954.</s><s>U tom razdoblju dogodile su se bitne ustavne i institucionalne promjene, položeni su temelji novog komunalnog uređenja, a dogodile su se značajne promjene u državnoj, društvenoj i partijskoj strukturi.</s><s>U siječnju 1953. donesen je Ustavni zakon o osnovama društvenog i političkog uređenja Federativne Narodne Republike Jugoslavije (FNRJ) kojim se izmijenio znatan dio Ustava FNRJ iz 1946.</s><s>Nakon saveznog uslijedili su ustavni zakoni republika kojima su se vlade i ministarstva preimenovali u sekretarijate i izvršna vijeća.</s><s>U društveno–političkoj strukturi došlo je do jačanja predstavničkih tijela na svim razinama što se ostvarilo uvođenjem vijeća proizvođača, djelomičnim oslobađanjem privrede od državne intervencije te prilagođavanjem rada Partije novim društveno–političkim odnosima.</s><s>Tako je i Partija sama sebi odredila ulogu osnovnog ideološko–političkog faktora čija je glavna zadaća trebala biti usmjeravanje društvenog razvoja.</s><s>U skladu s time 1952. promijenjen je i naziv Komunističke partije u Savez komunista, a 1953.</s><s>Narodna fronta promijenila je naziv u Socijalistički savez radnog naroda (SSRN).35 Desetak dokumenata o ilegalnoj migraciji pronašao sam u knjizi Cold War Files.</s><s>Istria 1946– 1954/Dokumenti iz Hladnog rata.</s><s>Istra 1946.–1954. koju je priredio David Orlović prikupljajući materijale dostupne na internetu, nastale u pisarnicama američke tajne službe CIA-e.</s><s>Svi dokumenti objavljeni su u izvorniku, na engleskom jeziku, i podijeljeni u četiri osnovne tematske cjeline: politika, gospodarstvo, vojna pitanja i svakodnevni život.</s><s>Dokumenti su poredani kronološki i numerirani.</s><s>Autorovo istraživanje dokumentacije ograničeno je na devet godina počevši s 1946., kada se pojavljuju prvi tekstovi o istarskom području, i zaključno s 1954., kada se Zona B STT-a uključuje u sastav Federativne Narodne Republike Jugoslavije (FNRJ).</s><s>Godine 2000. publicirani su Dosjei UDBA-e o hrvatskoj emigraciji iz 1977.</s><s>Dosjee je vodila Služba državne bezbjednosti Sarajevo i sadrže pregled ustaških ekstremista po zemljama boravka (europske zemlje).</s><s>Navedeno je 1 560 imena stanovnika Bosne i Hercegovine koji su na 34 Vojnović 2006, 17.</s>
<s>tijela Politbiroa u Izvršni komitet.34 razne načine otišli u inozemstvo.</s><s>U popisu sam pronašao sedamdesetak osoba koje su se doselile u Rijeku, Istru ili Sloveniju radi posla ili iz osobnih razloga pa kasnije ilegalno pobjegli većinom u Italiju.</s><s>Sam popis potvrđuje moju tezu o „logistici bježanja“ koja je vladala u tom razdoblju.</s>
<s>Problematiku ilegalnog bijega pronašao sam i u fondu Kotarskog NOO-a Poreč za razdoblje od 1945. do 1955., u fondu Narodnog odbora kotara Buzet 1945.–1955., fondu Kotarskog narodnog odbora Vodnjan 1945.–1947., fondu Narodnog odbora Grožnjan 1952.–1955. te fondu OK SKH Novigrad u kojem se ističe dokument Problematika iseljeništva s područja kotara Buje iz 1955.</s><s>U navedenim se fondovima nalaze brojne kutije s raznovrsnom i zanimljivom građom, ali ipak vrlo fragmentarnom kada su ilegalne migracije u pitanju.</s><s>Posebnu pozornost posvetio sam Kotarskom komitetu Narodne omladine Hrvatske,36 gdje sam pronašao podatke o prebjezima, odnosno o uhićenjima pri bijegu.</s><s>Također sam pružio analizu te usporedbu talijanskog, slovenskog i hrvatskog lokalnog tiska i političkih dokumenata toga vremena koji će dati uvid u onovremeni medijski diskurs, odnosno službeni stav koji je bio predstavljen javnosti putem, posebice u Jugoslaviji, cenzuriranih medija.</s><s>Naposljetku sam komparativnom metodom dao uvid u zakonski okvir ilegalnog bježanja koji možemo pratiti kroz kaznene zakone FNRJ i SFRJ od 1945. pa do raspada države.</s><s>Naveo sam pregled članaka kaznenih zakona po kojima su uhvaćeni ilegalni prebjezi osuđeni za ta djela.</s><s>Zanimljivo je kako se odnos sudova prema ilegalnim bjeguncima mijenjao od četrdesetih do početka sedamdesetih godina dvadesetog stoljeća, što govori i o različitim intenzitetima ilegalnog bježanja u istom razdoblju.</s><s>U granicama dostupnih podataka pratit ću broj bjegunaca kroz navedeno vremensko razdoblje te dati uvid u broj prebjega, ali i broj pokušaja bijega.</s><s>36 Republička konferencija Saveza socijalističke omladine Hrvatske Savez socijalističke omladine Hrvatske (dalje: Savez) izrastao je iz antifašističkog omladinskog pokreta tijekom Drugog svjetskog rata uz podršku Saveza komunističke omladine Jugoslavije (dalje: SKOJ) i smjernicama Komunističke partije Hrvatske.</s><s>Savez je bio masovna društveno-politička i odgojna organizacija čija je djelatnost bila usmjerena na mlade ljude.</s><s>Dugogodišnjim radom aktivno je uključivao i usmjeravao mlade u cjelokupan društveno-politički život.</s><s>Najveće zasluge postigao je u zalaganju i udjelu mladih u poslijeratnoj obnovi zemlje, odgoju i obrazovanju.</s><s>Organiziranjem smotri, natjecanja i izložbi Savez i njegovi kolektivni članovi značajno su doprinijeli razvitku i unapređenju odgoja i obrazovanja, poboljšanju kvalitete života mladih i kulturnom razvitku Hrvatske.</s>
<s>U lipnju 1945. granično područje Jugoslavije i Italije dijelila je „Morganova linija“37 na Zonu A s Pulom i Trstom pod anglo–američkom vojnom upravom i Zonu B pod jugoslavenskom vojnom upravom (VUJA), koja je imala sjedište u Opatiji.</s><s>Ugovorom o miru Jugoslavija je u rujnu 1947. osim Zone B dobila i dio Zone A, Pulu s okolicom, a osnovani Slobodni Teritorij Trsta (STT-a) također je podijeljen na saveznički (Zona A STT-a) i jugoslavenski (Zona B STT-a) dio.</s><s>Tripartitna deklaracija (SAD, Velika Britanija i Francuska) u ožujku 1948. prepustila je to područje Italiji.</s><s>Godine 1954. u Londonu je potpisan protokol o suglasnosti kojim je gotovo cijela Zona A STT-a pripala Italiji, a Zona B STT-a Jugoslaviji, te će se to razgraničenje potvrditi Osimskim sporazumima 1975. (ratificirano 1977.) (Karakaš Obradov 2013, 204–225; Manin 2010; Legalna emigracija u zemlje zapadne Europe u prvim desetljećima nakon Drugog svjetskog rata bila je u većini slučajeva moguća samo radi ponovnog ujedinjenja obitelji ili omogućavanja povratka pripadnika manjinskih etničkih skupina u svoje domovine.</s><s>Upravo su zbog željezne zavjese ilegalne migracije iz Istre imale drugačiji obrazac nego ilegalne migracije iz istočne u zapadnu Europu.</s><s>Željezna zavjesa prostirala se duž 3 000 km granica Demokratske Republike Njemačke (DDR-a), Čehoslovačke, Mađarske, Bugarske, Zapadne Njemačke, Austrije, Grčke i Turske.</s><s>Pad Berlinskog zida, simboličnog središta sovjetskog komunističkog bloka, otvorio je put raspadu željezne zavjese, hermetične barijere kilometara i kilometara bodljikave žice, bunkera i minskih polja između istočnoga sovjetskog bloka i zapadnoga demokratskog svijeta.</s><s>Winston Churchill je u svom govoru iz 1946. spomenuo da se nad Europom, od Stettina na Baltičkom do Trsta na Jadranskom moru, spustila „željezna zavjesa” iza koje su ostale 37 Morganova linija (Morganova crta, slov. Morganova črta), crta razdvajanja Zone A i Zone B u Istri, odnosno Julijskoj krajini, poslije svršetka Drugog svjetskog rata u Europi.</s><s>Nakon završnih ratnih operacije jugoslavenske vojske i zauzimanja većeg dijela Julijske krajine s Trstom nastaje kriza koja je riješena Beogradskim sporazumom u lipnju 1945.</s><s>Njime je spomenuto zemljopisno područje podijeljeno na Zonu A (Trst, Gorica i Pula kao izdvojeni koridor), koja je bila pod savezničkom vojnom upravom, te Zonu B područje istočno od toga pod kontrolom jugoslavenske uprave.</s><s>Crta razdvajanja ovih dviju zona naziva se Morganova linija, a ime je dobila po britanskom generalu Williamu D. Morganu koji je u to vrijeme pregovarao s jugoslavenskom vojskom.</s><s>Ta je crta jednim dijelom ugrubo bila granica razdvajanja zona A i B unutar Slobodnog teritorija Trsta (Mandić 2016; 317 –344). europske komunističke zemlje.</s><s>Prema njegovu mišljenju, s druge strane zavjese našle su se sve zemlje koje su bile ne samo u sferi sovjetskog utjecaja nego i pod kontrolom Moskve.38 U tom trenutku, i geografski i politički, s pogrešne je strane (prema Churchillu) zavjese bila Jugoslavija.</s><s>Međutim, samo dvije godine kasnije stvari se bitno mijenjaju te nakon sukoba Tita i Staljina Jugoslavija sve do svog raspada više nikada neće biti u sferi utjecaja, a niti pod kontrolom Sovjetskog Saveza.</s><s>Promjene koje su uslijedile tijekom druge polovice 1950-ih i početkom 1960-ih Jugoslaviji su donijele djelomičnu demokratizaciju i liberalizaciju.</s><s>Jedna od glavnih prednosti građana Jugoslavije u odnosu na one iza „zavjese” bila je mogućnost slobodnog putovanja u inozemstvo.</s><s>Preciznije, građani Jugoslavije posjedovali su putovnice i mogli su slobodno putovati na Istok i Zapad, što građani ostalih komunističkih zemalja nisu mogli. (Drnovšek 2010, 255–302; Šarić 2005, 195–220).</s><s>Također na tadašnjoj jugoslavensko–talijanskoj (osim granice između Nove Gorice i Gorice u Italiji) i jugoslavensko–austrijskoj granici nije bilo hermetične barijere kilometara i kilometara bodljikave žice, bunkera i minskih polja.</s><s>Bodljikava je žica bila je postavljena na granici s Mađarskom, ali s mađarske strane.</s><s>Slika 1: Zemljovid s cjelokupnim područjima „Zone A“ i „Zone B“ (Preuzeto iz: Duda Zbog raznih bilateralnih ugovora39 granica između Jugoslavije i Italije bila je najotvorenija od svih granica između kapitalističkih i komunističkih zemalja.</s><s>Pogranična trgovina otpočela je već 50–ih godina, da bi se podigla na međunarodnu razinu i uspostavila kao kulturni fenomen 60–ih, a svoj puni obim doživjela 70–ih i 80–ih godina.</s><s>Trgovački sporazumi između Italije i Jugoslavije sklapani su već od studenog 1947. i bili su vrlo intenzivni mada su već tokom 1945.</s><s>Italija i Jugoslavija održavale trgovinsku razmjenu robe.</s><s>Bez obzira na teritorijalni spor i napetost koja je zbog njega postojala na talijansko–jugoslavenskoj granici poslije Drugog svjetskog rata, upravo je ta granica bila jedna od najotvorenijih za robni i putnički promet.</s><s>Od ulaska partizanskih jedinica na teritorij Zone B pa do kraja 1945. granica je bila potpuno otvorena za promet sa Zonom Završetak Drugog svjetskog rata u Istri donosi prestanak ratnih razaranja i strahota koje je trpjelo istarsko stanovništvo tijekom ratnih godina.</s><s>No međutim godine 1945. otvara se novo, ništa manje dramatično poglavlje istarske povijesti koje traje skoro tri desetljeća.</s><s>To razdoblje možemo podijeliti u nekoliko faza koje su bile uvjetovane prvenstveno političkim, ali i gospodarskim i društvenim odnosima u istarskom društvu.</s><s>Politička situacija i promjene državnih granica u Istri nakon Drugog svjetskog rata do sredine 1970-ih</s>
<s>Politička situacija i promjene državnih granica u Istri od kraja Drugog svjetskog rata pa do potpisivanja Londonskog memoranduma Početkom svibnja 1945. postrojbe Jugoslavenske armije ulaze u sve istarske gradove, a ulaskom u Trst dosegnut je krajnji cilj zauzimanja teritorija koji je potom trebao biti predmet pregovora o promjeni granice na štetu Italije.</s><s>Beogradskom sporazumom (ultimatumom) koji jugoslavenska vlada potpisuje dana 9. lipnja 1945. teritorij Julijske krajine (područje nekadašnjih talijanskih provincija, stanje iz 1939.), Gorica, Trst, Rijeka (Kvarner), Pula (Istra) podijeljeni su Morganovom linijom na Zonu A i Zonu B. Teritorij zapadno od Morganove linije, uključujući i Pulu s okolicom, dolazi pod savezničku vojnu upravu (Zona A)40, a teritorij istočno od te linije pod jugoslavensku vojnu upravu (Zona 39 U razdoblju od veljače 1947. i Ugovora o miru s Italijom pa do kraja 1975.</s><s>Italija i Jugoslavija potpisale su 67 raznih međunarodnih bilateralnih ugovora.</s><s>Jugoslavija („Međunarodni bilateralni ugovori“ 2020).</s><s>40 Saveznička vojna uprava za okupirana područja (izvorno skraćeno AMGOT, kasnije AMG) bila je oblik vojne vladavine kojom su savezničke snage upravljale tijekom i nakon Drugog svjetskog rata unutar europskih teritorija koje su okupirale.</s><s>Savezničku vojnu upravu u kontekstu ovoga rada dijelimo na dva B).</s><s>Slijedom Sporazuma jugoslavenske su se postrojbe do 12. lipnja 1945. povukle iz Trsta i dijelova Julijske krajine zapadno od Morganove linije te sa šireg područja grada Pule.</s><s>Nakon toga započeli su razgovori vojnih delegacija u Tržiću (Monfalconeu), u sjedištu Glavnog stožera 13. britanskog korpusa, a predvodili su ih general William Duthie Morgan, načelnik Stožera savezničkih snaga i Arso Jovanović,41 načelnik Generalštaba Jugoslavenske armije.</s><s>Sporazumom potpisanim u Devinu 20. lipnja 1945. jugoslavenska i saveznička vojna delegacija utvrdile su pojedinosti Beogradskog sporazuma.</s><s>Pred 1. zasjedanje konferencije Savjeta ministara vanjskih poslova u Londonu, privremeno je narodno predstavništvo DFJ 26. kolovoza 1945. izglasalo rezoluciju u kojoj se zahtijeva priključenje Slovenskog primorja, Beneške Slovenije, Trsta, Istre, Rijeke, otoka Lastova i Palagruže Jugoslaviji.</s><s>Memorandum jugoslavenske vlade predan je konferenciji 15. rujna 1945.</s><s>Svi su se zahtjevi temeljili na načelu narodnosti i prava samoodređenja naroda.</s><s>Svoje je prijedloge iznijela i talijanska vlada da se razgraničenje izvede „Wilsonovom crtom“42 s time da se granica ispravi u korist Italije.</s><s>Savjet ministara vanjskih poslova donio je 19. rujna 1945. u Londonu odluku o granicama koje treba povući između Italije i Jugoslavije.</s><s>Odluka je donijela temeljne kriterije razgraničenja i naložila zamjenicima ministara vanjskih poslova da prouče i izvijeste o mogućnosti s obzirom na etničke faktore ostavljajući minimum naroda pod tuđom vlašću.</s><s>Tako je 2. ožujka 1946. objavljeno da je u Londonu ustrojena stručna saveznička komisija za razgraničenje između Italije i Jugoslavije.</s><s>Međusaveznička komisija za razgraničenje stigla je u Trst i Istru u ožujku 1946.</s><s>Odmah po dolasku predan joj je memorandum Oblasnog NOO-a za Istru, u kojemu je opisana cjelokupna povijest Istre i istarskih Hrvata i kojim se dokazuje njezino hrvatstvo.</s><s>Nakon završetka obilaska Istre i razgovora s istaknutim osobama iz vjerskog, političkog i dijela: Saveznička vojna uprava u Zoni A 1945. - 1947. i Saveznička vojna uprava u Zoni A STT-a 1947. 41 Zanimljivo je da je Arso Jovanović ubijen u kolovozu 1948. prilikom ilegalnog bijega u Rumunjsku.</s><s>42 Wilsonova crta, prijedlog predsjednika Sjedinjenih Američkih Država Woodrowa Wilsona za razgraničenje između Kraljevine Italije i Kraljevine SHS u sklopu rješavanja Jadranskog pitanja na Mirovnoj konferenciji u Parizu (1919.).</s><s>Nakon neuspješnih pregovora Wilson je 1919.</s><s>Memorandumom (14. travnja) i Deklaracijom (23. travnja) objavio američki stav o tome.</s><s>Tom je kompromisnom izjavom Italiji priznao granicu obećanu Londonskim ugovorom samo u razgraničenju s Republikom Austrijom (Južni Tirol), a ne i na ist. obali Jadrana.</s><s>Granica koju je Wilson predlagao išla bi zapadno od Trbiža (tal.</s><s>Tarvisio) na sjeveru niz ist. greben Julijskih Alpa, preko Triglava i Vogela na jugoistok, zapadno od Cerkna, Idrije, Postojne, Pivke i Ilirske Bistrice na Učku, pa rijekom Rašom na Jadransko more.</s><s>U okviru Kraljevine Italije ostalo bi tako oko 400 000 Hrvata i Slovenaca, a u Kraljevini SHS oko 40 000 Talijana.</s><s>Dvije države nisu prihvatile Wilsonov prijedlog, no on je ponovno aktualiziran nakon Drugog svjetskog rata kao jedan od prijedloga za novo razgraničenje (Kešac 2009). kulturnog života komisija je 23. travnja 1946. u Parizu podnijela svoj izvještaj.</s><s>Na 3. zasjedanju ministarskog savjeta od 25. travnja do 16. svibnja 1946. iskristalizirala su se četiri prijedloga od kojih je sovjetski bio najprihvatljiviji, a američki najnepovoljniji.</s><s>Odluka ni tada nije donesena, a stanje se sve više zaoštrilo.</s><s>Tek na 4. zasjedanju prihvaćen je francuski prijedlog po kojemu je Istra podijeljena na dva dijela: sjeverozapadni dio od Novigrada na sjever predan je Slobodnom Teritoriju Trsta (STT-a), a ostali dio Istre s Pulom predan je Jugoslaviji.</s><s>Odluka o tome donesena je tek 28. rujna 1946., no mirovni ugovor između Italije i Jugoslavije bio je potpisan tek 10. veljače 1947.</s><s>Odredbe o stvaranju Zone STT-a stupile su na snagu tek 15. rujna 1947.</s><s>Dana 20. veljače stvarno je uspostavljena STT-a sa zonama A i B. U zoni A upravu je obnašala anglo–američka vojna uprava, a u zoni B VUJA.</s><s>Pod njezinom upravom djelovali su organi civilne vlasti.</s><s>Ovo je stanje vrijedilo sve do državnopravnog konstituiranja teritorija 1954.</s><s>Stvaranjem STTa nastale su promjene u organizaciji civilne vlasti u području zone B koja će se konstituirati kao jedinstvena upravno– politička cjelina.</s><s>Od ranijeg dualističkog odnosa Oblasnog NOO za Istru i povjereništva Pokrajinskog NOO-a za Slovensko primorje sada je sastavljen jedinstveni organ za zonu B STT-a.</s><s>Ipak, taj jedinstveni upravno–politički teritorij nazvan Istarsko okružje ostao je praktički podijeljen na dva kotara: Buje i Kopar43.</s>
<s>Neposredno prije podjele na zone održana je u Zagrebu 13. veljače 1947. sjednica biroa CK KPH na kojoj je bilo govora i o situaciji u Istri.</s><s>Iz zapisnika je vidljivo da su referirali Marko Belinić44 i Jakov Blažević45.</s><s>Drug Marko iznosi da su u Istri obišli Oblasni komitet, jedan kotarski narodni odbor, Rašu i Rijeku te upozorava na probleme koji se 43 Odlok o ustanovitvi Istrskega okrožja 1947. 44 Belinić, Marko, hrvatski političar (Jakovlje kraj Donje Stubice, 13. kolovoza 1911. –Zagreb, 19. prosinca 2004.).</s><s>Član KPJ od 1934., sekretar Mjesnog komiteta KPH Zagreba 1935., sindikalni dužnosnik.</s><s>Uhićen i zatvoren u Lepoglavi.</s><s>Za 2. svjetskog rata bio je politički komesar II. operativne zone, a od 1943. član Politbiroa CK KPH, vijećnik ZAVNOH-a i AVNOJ-a.</s><s>Nakon rata bio je predsjednik Saveza sindikata Hrvatske (1944. –55.), član Izvršnog vijeća Sabora SRH i predsjednik SUBNOR-a Hrvatske (1961. –69.).</s><s>Proglašen narodnim herojem 1953. („Belinić Marko“ 2022).</s><s>45 Blažević, Jakov, hrvatski političar (Bužim kraj Gospića, 24. ožujka 1912. – Zagreb, 10. prosinca 1996.).</s><s>Završio Pravni fakultet u Zagrebu (1936.).</s><s>Radio kao odvjetnik u Gospiću.</s><s>Od 1928. bio član KPJ, sekretar Okružnog komiteta KPH za Liku i član CK KPJ (1940.).</s><s>Jedan od organizatora partizanskog pokreta u Hrvatskoj.</s><s>Član Izvršnog odbora ZAVNOH-a (1943.) te prvi predsjednik Vrhovnoga suda ZAVNOH-a (1944.).</s><s>Prvi javni tužilac Hrvatske (1945.–48.), zastupao optužnicu na montiranom procesu protiv nadbiskupa A. Stepinca (1946.).</s><s>Nakon rata obavljao visoke državne i partijske dužnosti: predsjednik Izvršnog vijeća Sabora SRH (1953. –62.), predsjednik Sabora SRH (1967. –74.) i član Predsjedništva SKJ (1969. –72.).</s><s>Tijekom Hrvatskog proljeća pripadao reformskoj struji u hrvatskom vodstvu, ali se nakon sjednice u Karađorđevu 1971. priključio partijskim konzervativcima i sudjelovao u slamanju nacionalnodemokratskog pokreta u Hrvatskoj.</s><s>Od 1974. do 1982. bio predsjednik Predsjedništva SRH.</s><s>Objavio memoare Tražio sam crvenu nit (1976.) („Blažević, Jakov“ 2021). odnose na djelovanje bivših fašista koji sabotiraju rad, na slabu produktivnost radnika, neprijateljsku propagandu, odvojenost partije od naroda.</s><s>U smislu poboljšanja rada predlaže organiziranje vlasti i kontrole.46 2.1.2 Sukob s Informbiroom</s>
<s>Godine 1948. dolazi do sukoba Komunističke partije Jugoslavije i njezinog vodstva i Komunističke partije SSSR-a s kojom se solidariziraju ostale europske komunističke partije.</s><s>U tom je sukobu stradalo mnogo malih običnih ljudi uglavnom članova Komunističke partije koji nisu mogli preko noći odbaciti ono u što su kao komunisti cijeli život vjerovali47.</s>
<s>Aktivnost informbirovaca nakon odaslanih pisama CK SKP(b) i objavljivanja Rezolucije Informbiroa (u daljnjem tekstu Rezolucija)48 na području bivše Narodne Republike Hrvatske prema formama i metodama svoga djelovanja, možemo na temelju uvida u dostupnu arhivsku građu, podijeliti na tri osnovna razdoblje počevši od lipnja 1948. pa do ožujka 1953. (Jandrić 1994, 317–320).</s><s>Međutim, aktivnosti informbirovaca nisu prestale sa Staljinovom smrću već se protežu do poslije invazije Čehoslovačke 1968. kada su mnogi neotkriveni domaći ibeovci, uključujući i neke oficire, pobjegli u zemlje sovjetskog bloka, očito pod dojmom da će Sovjetski Savez prihvatiti njihovu pomoć ako mu zatreba u nekoj akciji protiv Jugoslavije49 (Banac 1990, 200–250).</s><s>Godine 1968. bilo je u istočnoeuropskim državama 17 790 jugoslavenskih emigranata (Drnovšek 2010, 262;</s>
<s>U Istri će ovo razdoblje biti burno i nosit će u sebi, osim političkih, elemente gospodarske, socijalno–nacionalne i kulturne represije, ali će većina stanovništva ipak stati na stranu Titove politike neovisnosti od Sovjetskog Saveza.</s><s>U lipnju 1948. u hrvatskom i slovenskom dijelu Istre (Zona B) Rezolucija Informbiroa uzrokovala je ozbiljne teške poremećaje i neslaganja u radničkom pokretu sve do rascjepa.</s><s>Vodstvo hrvatske Komunističke partije za Istru i središnji organ vlasti za Istru nisu imali povoljno političko 46 Vojnović 2005, 322 –323.</s>
<s>47 Više o tome vidi: (Banac 1990; Bobinac 2017; Giuricin 2017; Simić i Trifunović 1990; Vojtechovsky 48 Nakon Rezolucije u lipnju, uslijedila je u studenom 1949. i „druga“ rezolucija koja je otvoreno prijetila oružanom intervencijom u Jugoslaviji (Dukovski 2001, 255).</s><s>49 Godine 1960. na graničnim prijelazu Krvavi potok u Sloveniji uhićena je u ilegalnom bijegu jedna osoba, poklonik Informbiroa. (Izjava V.N. autoru 21. veljače 2019., pripadnika pograničnog povjerenstva). mišljenje o radničkom pokretu u gradovima zapadne Istre, posebice u gradovima Novigrad, Poreč i Rovinj.</s><s>To se odnosilo i na radnički pokret u Kopru, Izoli i Piranu koji su se nalazili u Zoni B STT-a.</s><s>Ono je proizlazilo iz zanemarivanja specifičnih uvjeta razvoja pokreta u vrijeme Italije, ali i zbog političkog utjecaja talijanskih komunista koji su prihvatili Rezoluciju.</s><s>Ionako napeta atmosfera oko Zone A i Zone B STT-a i uopće pitanje Julijske krajine dovela je do velikog sukoba koji je uzrokovan Rezolucijom.</s><s>U Istri su iz Komunističke partije izbačeni mnogi koji su podržali pripajanje Jugoslaviji i novoj narodnoj vlasti.</s><s>Ako je do 1948. godine jugoslavenska država u Istri mogla raspolagati jezgrom talijanske vladajuće klase vjerne cilju nove države, nakon protjerivanja Jugoslavije iz Informbiroa jugoslavenske vlasti počele su nasilne čistke koje su bile izražene zlostavljanjem i suđenjima, osudama na „društveno–koristan rad” i deportacijama na Goli otok.</s><s>Raskid s Moskvom 1948. doveo je do konačnog prekida u Istri između talijanskih komunista i jugoslavenskog komunizma.</s><s>Većina bivših, uključujući mnoge političke emigrante koji su u Jugoslaviju došli „graditi socijalizam”, priklonila se Staljinu.50 Međutim, za manjinu niti ti događaji nisu označili pravi raskid s režimom.</s><s>Protiv informbirovaca jugoslavenske vlasti započele su nasilnu čistku onih koji su se većinom priklonili Staljinu.</s><s>Iako su brojni talijanski komunisti i antifašisti sudjelovali u narodnooslobodilačkom pokretu i surađivali s novom vlašću, nisu izbjegli osude za „društveno koristan rad” i deportacije na Goli otok51.</s><s>Jedina šansa za bijeg od suđenja bila je legalna migracija putem opcija ili ilegalna bijegom preko granice.52 Većina 50 Približno 2 500 radnika neprestano je dolazilo između 1946. i 1948. iz pokrajine Friuli-Venezia Giulia emigrirajući u Jugoslavije da bi ponudili vlastita profesionalna znanja i vještine, posebno za brodogradilišta u Rijeci i Puli, koje su tek bile pripojene nakon Pariškog ugovora.</s><s>Nazvani su „Monfalconesi“, po gradu Monfalcone (Tržić) nedaleko od Trsta.</s><s>Međutim, ta fraza nije označavala zemljopisnu pripadnost tih osoba koliko sam čin emigracije gdje su često dovodili i cijele obitelji.</s><s>Bili su to većinom specijalizirani radnici i pripadnici CRDA (Udružena brodogradilišta Adriatica, današnji Fincantieri) Monfalcona i Trsta gdje su radili svi s područja Trsta i iz zone Friuli-Venezia Giulia (Krizman 2018).</s><s>51 Čak 458 članova Partije s područja Rijeke i Istre prošlo je u vrijeme Informbiroa razne oblike progona, višemjesečna ispitivanja, mučenja, prisilni rad na pruzi Lupoglav-Štalije, u rudnicima Raše i boksita, na drugim raznim gradilištima, izdržavanje zatvorske kazne u Puli, Lepoglavi, Glini, Rijeci.</s><s>Na kraju svega upućeni su na obavljanje “društveno korisnog rada” na Goli otok i Sv. Grgur.</s><s>Slijedom te presude trajno su žigosani kao “narodni neprijatelji”.</s><s>Popis progonjenih iscrpna je slika o dubini partijske čistke koja je obavljena na području između Rijeke i Istre.</s><s>U popisima onih koji su prošli kroz obradu Udbe nalazimo 131 osuđenih i proganjanih s riječkog područja, 79 Puljana, 40 članova Partije s Labinštine, 89 Rovinjaca dok su ostali mahom iz Vodnjana, Bala, Pazina i Motovuna.</s><s>Među njima su 43 talijanska državljana, članovi talijanske Komunističke partije iz Monfalconea koji su nakon 1945. godine došli u Jugoslaviju da bi sudjelovali u izgradnji socijalizma u pulskom i riječkom brodogradilištu (Giuricin 2007; Moscarda Oblak 52 Jaures Cavalieri (1923. –1998.), talijanski antifašist.</s><s>Prvi je put bio u Jugoslaviji vjerojatno 1941.ili 1942. kao vojnik Kraljevine Italije.</s><s>Nakon 8. rujna 1943. izbjegao je poziv Vojske Socijalne Republike i pridružio se talijanskom otporu, u komunističkoj brigadi Walter Tabacchi iz Modene.</s><s>Nakon rata sudjelovao je u atentatu na odvjetnika Demokršćanske stranke, a kako bi izbjegao suđenje, pobjegao je u Jugoslaviju 1946. informbirovaca, uhićenih ili pobjeglih iz Istre, bili su članovi KPH, od toga je velika većina</s>
<s>Rezolucije Informbiroa pokazale su da je projugoslavenska Komunistička partija STT-a , koja je do Rezolucije zapravo bila dio KPJ, na čijem je čelu bio Branko Babič, bila u manjini spram većine talijanskih komunista koji su prihvatili Rezoluciju.</s><s>Članstvo je unutar stranke bilo podvojeno s obzirom na prihvaćanje dvije različite rezolucije.</s><s>Rezolucije većine provodio je poznati i tada već legendarni talijanski komunistički lider Vittorio Vidali54 (Karlsen 2019) i ona se opredijelila za Rezoluciju Informbiroa i osudila KPJ.</s><s>Potkraj kolovoza 1948. rascjep Tito–Staljin dovršen je u Trstu.</s><s>Babičeva partija uživala je povlašten položaj u Zoni B, dočim su Vidalijevi ljudi tamo bili udaljeni.</s><s>Sovjetima naklonjeni tršćanski komunisti nisu bili miljenici zapadne vojne uprave u Zoni A, ali su bar tamo bili zakonski zaštićeni.</s><s>Sigurni pod vlašću Amerikanaca i Britanaca, oni su napadali Babičevu partiju no ona im je uzvraćala istom mjerom.</s><s>Žestoke borbe između Vidalija i Babiča oslabile su komunistički pokret u Zoni A i na taj su način pridonijele konačnom ishodu spora oko Trsta.</s><s>Pristaše Rezolucije nisu bili neaktivni već su se i vojno angažirali na prostoru Istre pokušavajući organizirati prebacivanje svojih pristaša u Italiju.</s><s>Zanimljivo je da je bilo i dolazaka u Istru.</s><s>Iz Zone A STT-a u Pulu i Rijeku doselili su se Talijani, komunisti iz Milja (Muggie) i Tržića (Monfalcona).</s><s>Neki su se doselili djelomice dobrovoljno, a neki djelomice zbog progona.</s><s>Većina ih se zaposlila u pulskom Uljaniku kao stručni radnici.55 Obračunavanje s Informbiroom i lov Nakon raspada Kominforma 1948. pobjegao je iz Rijeke s ciljem odlaska u Čehoslovačku, ali Interpol ga je uhitio u Austriji i poslao natrag u Italiju (izjava Enrica Cavalierija autoru 10. veljače 2019.).</s><s>53 Sukob s Informbiroom odrazio se i na migracije iz Istre i u Istru, pogotovo one ilegalne.</s><s>Poratni načelnik UDB-e za Istru Božo Glažar – Max kojega su sovjetski obavještajci uspjeli vrbovati za svoga boravka u Jugoslaviji pod sumnjom je premješten na radno mjesto vojnog direktora brodogradilišta Uljanik kako bi se njegov rad mogao lakše nadzirati, ali je uspio misteriozno pobjeći u Trst uz pomoć Vidalijevih pristaša, a onda otići u Mađarsku gdje je nastavio politički djelovati.</s><s>Pobjegao je i Sergio Segio, član gradskog komiteta Partije, tajnik gradskog odbora Jedinstvene narodne fronte u vrijeme savezničke okupacije, predsjednik Talijanske zajednice za Pulu i veliki autoritet među članovima ( Dukovski 2001, 260-262).</s><s>54 Vittorio Vidali (Muggia, 27 rujna 1900. – Trst, 9 studeni 1983.) bio je komunist stare staljinističke linije, a jedan od osnivača KP-a Italije.</s><s>Napustio je Italiju poslije dolaska fašizma na vlast i nastavio partijski djelovati među talijanskim sunarodnjacima u Chicagu, gdje je izdavao komunističke novine i služio kao sekretar jedne masovne antifašističke organizacije.</s><s>Zatim je služio kao instruktor Kominterne među meksičkim komunistima, prošao je intenzivnu obuku u Moskvi, a u Španjolskoj za vrijeme građanskog rata imao je rukovodeći položaj u internacionalnim brigadama.</s><s>Kao sovjetski obavještajni operativac (zapravo likvidator) on je , po svemu sudeći , sudjelovao u sovjetskim planovima za ubojstvo Trockog i nekoliko talijanskih antifašista.</s><s>Poslije Francove pobjede u Španjolskoj vratio se u Latinsku Ameriku, gdje je ostao do 1947.</s><s>Zatim se vratio u rodni Trst (Banac 1990, 200-250).</s><s>55 Ilegalne su migracije bile dvosmjeran i dugotrajan proces.</s><s>U članku „Novi bjegunci iz Italije“ spominju se četvorica talijanskih državljana koji su motornim čamcem iz Venecije prebjegli u Rovinj.</s><s>Izjavili su da na njegove pristalice značilo je eskalaciju brutalnosti vlasti, što je utjecalo na brže iseljavanje Talijana, ali i Hrvata iz Istre (Giuricin 1986, 55).</s><s>Premlaćivanja informbirovaca, zastrašivanje članova njihovih obitelji, izbacivanje s radnog mjesta i javno ponižavanje bile su učestale metode kojima se služila vlast, naročito njezin represivni aparat.</s><s>U selima Istre događalo se da za obračun s uglednim narodnjacima koje se nije uspjelo slomiti ranije pa ih se sada proglašavalo pristalicama Informbiroa (Krizman 2018, 427).</s><s>Konačno, sukob s IB–om potakao je bojazan među stanovništvom da će izbiti potencijalni sukob i pooštrio želje i planove za napuštanjem zemlje (Karakaš 2.1.3 Tršćanska kriza</s>
<s>Budući da je kraj 1940-ih i početak 1950-ih bio obilježen sve većim i sve oštrijim sukobima i vrijeme kad se Jugoslaviju proziva za građanski rat u Grčkoj, strani tisak navodi razne granične incidente na granicama s Italijom, Austrijom i Grčkom, a govori se i o namjeri Jugoslavije da sa svojom vojskom uđe u Trst.</s><s>Takve okolnosti dovele su do objavljivanja Tripartitne deklaracije objavljene 20. ožujka 1948.</s><s>Tripartitnom se deklaracijom SAD, Velika Britanija i Francuska izjašnjavaju za reviziju Ugovora o miru s Italijom u pogledu na STT-a, odnosno za njegovo pripajanje Italiji.</s><s>Do ožujka 1951.</s><s>Velika Britanija i SAD priznale su i podržavale Tripartitnu deklaraciju kao osnovu za talijansko–jugoslavenski dogovor.</s><s>Od tog vremena, pak, saveznici zanemaruju Tripartitnu deklaraciju u korist izravnih talijansko–jugoslavenskih pregovora, a u rujnu te godine Velika Britanija, SAD i Francuska zatražile su izravne talijansko–jugoslavenske pregovore, bez spominjanja Tripartitne deklaracije.</s><s>Ova nova politika zapadnih saveznika spram STT-a bila je posljedica promijenjene međunarodne situacije.</s><s>Naime, od početka Korejskog rata zapadne sile su se bojale da bi SSSR mogao pokušati smanjiti pritisak u Koreji tako što će započeti novi rat negdje u Europi, koji bi mogao označiti početak općeg rata između istoka i zapada Europe.</s><s>Uz bolju prihvaćenost na zapadu, nakon smrti Staljina 1953. godine, nastaju uvjeti za ponovno uspostavljanje dobrih odnosa Jugoslavije s istočnim blokom.</s><s>Jugoslavija se tada našla u vrlo dobroj situaciji i uspjela je učvrstiti svoj položaj u međunarodnoj politici, što daje nadu da bi konačno rješenje tršćanskog pitanja moglo ubrzo doći.</s><s>Svjesna toga, jugoslavenska je diplomacija smatrala da je došlo pravo su došli radi zaposlenja.</s><s>Isti razlog ilegalnog bijega navode Michele Ambria i Aldo Micucci iz Udina koji su prebjegli u Jugoslaviju u rajonu Gorice (Glas Istre, 8. 8. kolovoza 1953. 1). vrijeme za rješenje tršćanskog pitanja.</s><s>Ipak, do konačnog rješenja nije tako brzo došlo pa prvi izravni pregovori Italije i Jugoslavije 1953. nisu uspjeli.</s><s>Zbog promjena na političkoj sceni u Italiji, gdje na vlast dolazi nova vlada pod vodstvom Giuseppea Pelle, koja će radikalizirati svoju politiku prema Trstu i vršiti sve veći pritisak kako i na Jugoslaviju tako i na zapadne sile, doći će do konačne kulminacije Tršćanske krize i rješavanje tršćanskog pitanja ponovno će naići na komplikacije.</s><s>Krajem kolovoza 1953.premijer Pella naredio je da se određene talijanske vojne jedinice i ratni brodovi prebace bliže jugoslavenskoj granici.</s><s>Tito je jugoslavensko viđenje ove situacije iznio na svom govoru 6. rujna u Okroglici.</s><s>Za najnovije gomilanje trupa kazao je da ne može biti ništa drugo nego agresorski akt, a također je kazao da Jugoslavija neće slati trupe nikad, dok ne vidi da dotični protivnik napada njezin teritorij te da Jugoslavija uvijek ima vremena dovesti divizije i spriječiti protivnika da provede svoju namjeru.</s><s>Jugoslavenska je vlada zapravo dobila povjerljive informacije o koncentraciji talijanskih jedinica od svoje ambasade u Rimu (Bekić 1990; De Castro 1982; Milkić 2012; Pirjavec 1985; Tenca Montini 2021;</s>
<s>Kako je kriza dosezala svoj vrhunac te su visoki talijanski i jugoslavenski predstavnici zauzimali svaki svoje pozicije pripremajući se za konačni rasplet čitave situacije, predstavnici zapadnih sila i sami su radili na rješavanju tršćanske krize.</s><s>Washington i London u to su vrijeme raspravljali o konačnom rješenju ove sve veće krize.</s><s>Dana je 14. rujna u Foreign Officeu američki ambasador predao vršiocu dužnosti ministra vanjskih poslova, markizu od Salisburyja,56 opsežan američki nacrt rješenja tršćanskog pitanja.</s><s>Prijedlog se temeljio na staroj zamisli podjele STT-a između Jugoslavije i Italije, dakle po crti zonalne granice, odnosno Zona A Italiji, a Zona B Jugoslaviji.</s><s>Velika Britanija i SAD 8. listopada u poslijepodnevnim satima u Washingtonu i Londonu donose zajedničku odluku koja će situaciju samo još više otežati.</s><s>Tom odlukom Velika Britanija i SAD objavljuju da više nisu spremne snositi odgovornost za upravu u Zoni A te da su odlučile ukinuti savezničku vojnu upravu u zoni koja ima pretežno talijanski karakter i prepustiti je Italiji, da će prijenos vlasti i povlačenje njihovih postrojbi biti učinjeni istodobno (Bekić 1990, 536 – 541).</s><s>Krajem listopada počeli su pregovori o povlačenju vojnih jedinica s talijansko–jugoslavenske granice.</s><s>Italija je još 24. listopada ponudila povlačenje svojih jedinica, no formulirala je to tako da ispadne da je Jugoslavija kriva za njihovo gomilanje pa je Jugoslavija to odbila, no 26. listopada Aleš Bebler izjavljuje da 56 Robert Arthur James Gascoyne-Cecil („Robert Gascoyne-Cecil, 5th Marquess of Salisbury“ 2022). je Jugoslavija zainteresirana za povlačenje trupa s obje strane granice (Bekić 1990, 543).</s><s>Granična kriza završila je 5. prosinca 1953. dogovorom o obostranom povlačenju postrojba s granica STT-a između Italije i Jugoslavije.</s><s>Taj dogovor označio je kraj krizne situacije i omogućio daljnji nastavak pregovora za nalaženje sporazumnog rješenja mirnim putem.</s><s>Proces povlačenja vojnih snaga potpuno je završio do 20. prosinca U veljači 1954. počinju pregovori koji će trajati do kraja svibnja 1954.</s><s>Nakon dugih pregovora konačno je početkom listopada došlo do sporazuma.</s><s>Dana 5. listopada 1954. usvojen je Memorandum o suglasnosti između Italije, Velike Britanije, SAD-a i Jugoslavije o Slobodnom Teritoriju Trsta.</s><s>Prema tome Jugoslaviji je pripao, osim Zone B, neznatan dio Zone A, odnosno 11,5 km² dubok pojas na Miljskom poluotoku, a Italija je dobila preostali dio Zone A i sjeveroistočni ugao Zone B, odnosno prostor iznad mjesta Socerb.</s><s>Rješenje tršćanskog pitanja time je došlo svojem kraju, a definitivna regulacija graničnih pitanja između Jugoslavije i Italije dogovorena u Osimu u studenom 1975. (Bekić 1990, 527–565; Dukovski 2001, 176–178, Krizman 2018, 373–447).</s><s>2.1.4 Hrvatsko proljeće</s>
<s>Hrvatsko proljeće nesumnjivo je jedno od najznačajnijih (tzv. prijelomnih) razdoblja u hrvatskoj suvremenoj političkoj, ali i društvenoj povijesti 20. stoljeća.</s><s>Ostavilo je dubok trag u društvu, politici, kulturi, gospodarstvu i, što je najvažnije, u svijesti i kolektivnom sjećanju hrvatskih ljudi, ali i ne samo njih.</s><s>Ono je bilo, nadasve, zahtjev za nacionalnom, građanskom, političkom i sveopćom slobodom; politički, kulturni i duhovni iskorak Hrvata, ponovni pronalazak vlastitog kulturnog i političkog identiteta – drugi hrvatski preporod.</s><s>U Istri i Rijeci Hrvatsko proljeće, kao nacionalni, socijalni, gospodarski i općereformski pokret, većim svojim dijelom i do samog kraja ujedinjuje sve društvene i političke subjekte.</s><s>Godina koja bi se mogla označiti početnom je 1970.57 Te je godine, 57 Hrvatsko proljeće je, prema nekim autorima, počelo Deklaracijom o nazivu i položaju hrvatskoga književnog jezika 1967. ili, pak, usvajanjem amandmana (I.-VI.) na Ustav 18. travnja iste godine i 26. prosinca 1968. (VII.</s><s>-XIX.) kad je započela ustavna promjena federacije, a završilo je sudskim procesima glavnim akterima masovnoga nacionalnog pokreta, sredinom 1972. godine.</s><s>Drugi su kao kriterij početka Hrvatskog proljeća uzeli smjenu partijskog vodstva u Hrvatskoj tijekom 1967. i 1968. ili, pak, savjetovanje hrvatskog partijskog vodstva u svibnju 1968., kad je „jasno i glasno“ osuđena ekonomska politika federacije.</s><s>Početak bi mogao biti i razvitak ogranaka Matice hrvatske 1969., možda eskalacija i politizacija stanovništva Hrvatske nakon 10. sjednice CK SKH početkom 1970. godine ili tijekom diskusije o amandmanima na Ustav SFRJ.</s><s>Međutim, čini se najopravdanijim Hrvatsko proljeće shvatiti kao stanje hrvatskoga suvremenoga, nacionalnog, demokratskog i građanskog duha, razdoblje bremenito procesima i događajima vezanima uz društveno-političke i gospodarske reforme i masovnu politizaciju hrvatskog naime, nakon znamenite 10. sjednice CK SKH i oživljavanja nacionalnih vrijednosti, počelo intenzivnije nacionalno i kulturno buđenje istarskih Hrvata.</s><s>Intenzivirao se rad dviju nacionalnih društvenih i kulturnih organizacija – ogranaka Matice hrvatske i Čakavskog sabora.</s><s>U političkom životu Istre i Rijeke stoga nije bilo mirno, posebice u unutarpartijskim odnosima.</s><s>Promjene su donosile nemir i osjećaj ugroženosti pojedinih čelnika Partije ili državnih dužnosnika.</s><s>U Istri i Rijeci prva polovica 1972. bila je odlučna za sve one koji su na neki način sudjelovali u nacionalnom pokretu ili su to, po mišljenju vlasti i organa gonjenja, mogli biti.</s><s>Za riječke komuniste i organe gonjenja jedan od najvažnijih punktova „nacionalšovinizma“ i „kontrarevolucije“ bio je Centar za teološku kulturu laika u Rijeci, odnosno Synaxis.</s><s>Naposljetku, to se može zaključiti i po uhićenjima njegovih članova.</s><s>U Istri takvih slučajeva nije bilo jer nije ni bilo toliko studenata koji bi bili značajniji društveni ili politički činitelji.</s><s>Jedini student iz Istre (u Zagrebu) koji je osuđen na zatvorsku kaznu u trajanju od 12 mjeseci bio je Krešimir Ganza iz Labina, a i on, što je partijskom vodstvu bilo vrlo važno u dokazivanju kako Istrani nisu nacionalisti, nije bio autohtoni Istranin.</s><s>Razmjeri političkih progona, krivičnih gonjenja, otkaza, partijskih kazni, društvene izolacije u Istri i Rijeci bili su u skladu s razmjerima „kontrarevolucionarnih“ aktivnosti i političkih događaja vezanih uz „maspok“, dakle ni približno onome što se događalo u drugim hrvatskim krajevima, primjerice u Dalmaciji ili Slavoniji te napose u Zagrebu.58 U Istri i Rijeci uhićenja „frakcionaša, frankovaca i nacionalista“ bila su rijetka, a represija je u Istri bila ublažena u samim strukturama vlasti, preko rodbinskih, tazbinskih i prijateljskih veza.</s><s>Slično je bilo i u Rijeci iako su progoni bili brojniji i teži.</s><s>Najoštrije su kažnjeni uglavnom studenti i njihovi profesori.</s><s>Istina, mnogi su se uspjeli izvući odlaskom iz Rijeke ili su se zaposlili na mjestima koja nisu društveno eksponirana.</s><s>Ipak, vladalo je opće mišljenje kako su najteže stradali oni koji su došli u Istru iz drugih krajeva Hrvatske ili Bosne i Hercegovine.59</s>
<s>Valdevit 1994.). stanovništva u vremenskom rasponu od objavljivanja Deklaracije 1967. do uhićenja vodstva hrvatskih sveučilištaraca nakon sjednice Predsjedništva CK SKJ u Karađorđevu, u prosincu 1971. te intelektualaca u siječnju 1972. godine.</s><s>Središnje i politički najintenzivnije razdoblje, prema tome, odvijalo bi se od 10. sjednice CK SKH u siječnju 1970. do sredine studenoga 1971. (Dukovski 2011, 165 –197).</s><s>58 Tijekom nemira privedeno je 866 studenata.</s><s>Njemačka je objavila podatak da su u to doba od 16 000 političkih emigranata njih 10 000 bili Hrvati.</s><s>Procjenjuje se da je u tri godine (od kraja 1971. pa do 1974.) s političkih i gospodarskih položaja smijenjeno oko 5 000 ljudi (Krašić 2018, 427).</s><s>59 Treće razdoblje političkog iseljavanja i to najmlađeg naraštaja, nastalo je nakon sloma Hrvatskog proljeća potkraj 1971. i tijekom 1972.</s><s>To je razdoblje izazvano političkim zastrašivanjem, progonima, terorom i strogim zatvorskim kaznama za sudionike nacionalnog pokreta u Hrvatskoj, bio je razlog što je hrvatsko političko iseljeništvo u to vrijeme postalo jedno od najbrojnijih u svijetu.</s><s>Velik broj političkih procesa nad Slijedila su masovna isključenja iz Partije.</s><s>Isključenja su za sobom povlačila bezbroj posljedica: gubitak društvenog statusa, pomicanje na niže radno mjesto unutar hijerarhije ili gubitak radnog mjesta, javno blaćenje bez prava na obranu, progon (egzistencijski) obitelji, uhićenja.</s><s>Računa se da je u tome razdoblju iz SK Hrvatske bila isključena (ili je sama napustila Partiju) čak polovica njezinog članstva (Dabčević Kučar 1997b, 996).</s><s>Zatvaranjem, političkim progonima i smjenom liberalnog vodstva CK KPH, tisuće direktora poduzeća, sveučilišnih profesora, nastavnika kao i studenata preko noći gube sva prava i ostaju bez posla, što je utjecalo na odlazak iz zemlje.60 Međutim, u tako maloj sredini kao što je Istra, društvena je izolacija, uz stalna pozivanja i verbalne napade, bila najgora moguća kazna.</s><s>Hrvatsko stanovništvo Istre i Rijeke Hrvatsko je proljeće doživljavalo na svoj način.</s><s>Razdoblje Hrvatskoga proljeća u Istri i Rijeci pamti se po naglom razvoju turističke privrede, visokim prosjekom plaća (osobnih dohodaka) u odnosu prema drugim dijelovima Hrvatske i Jugoslavije, velikim gospodarskim mogućnostima, ali i neujednačenom razvitku svih dijelova Istarsko–riječke regije.</s>
<s>Najveći gospodarski i financijski zahvati odnosili su se na osuvremenjivanje i dovršetak infrastrukture (vodovoda, elektrifikacije, ceste), hotelskih i ugostiteljskih kapaciteta.</s><s>Reformski zahvati i procesi su, i uz aktivno nastojanje društveno–političkih organizacija i privrednih organizacija, tekli vrlo sporo.</s><s>Postojeći devizni režim, nedovoljna ulaganja u privredu i slaba akumulacija kapitala doveli su istarsko i riječko gospodarstvo u nezavidan položaj, kao uostalom i gospodarske faktore u cijeloj Hrvatskoj.</s><s>Tijekom 1971. osjećala se nešto veća „pozornost“ i „skrb“ društveno–političkih činitelja iz Zagreba, kao i kratkotrajna pozornost hrvatskih intelektualaca okupljenih oko Matice hrvatske (Dukovski 2007, 321–351).</s><s>Također je i hrvatsko svećenstvo poduprlo Hrvatsko proljeće, a mnogi su svećenici zbog toga bili i zatvarani (Trogrlić 2008, 360), a zbog dva članka: intelektualcima, djelatnicima iz kulturnog i javnog života Hrvatske bili su svakodnevna pojava tijekom 60 Ante dr. Mihovilović, (1938. – 2018.) rođen je u Kučinama kod Splita, od istarskih roditelja – učitelja i domaćice.</s><s>Pred kraj Drugog svjetskog rata vraća se u Istru.</s><s>Po završenoj specijalizaciji neuropsihijatrije radi u Općoj bolnici Pula, s prekidom od 1972. do 1978. godine, koje je stjecajem okolnosti proveo u Njemačkoj.</s><s>On je zbog straha od političkog progona pobjegao (doduše legalno) u Njemačku iz koje se vratio tek nakon niza godina.</s>
<s>„Istra i Hrvatska jedno su“ autora Ive Frangeša i „Mladi u Crkvi“ autora Marija Sošića, zabranjeno je širenje kalendara Istarska Danica za 1972.61 (Trogrlić 2008, 369).</s><s>Razvoj gospodarstva i socijalno okruženje 2.2.1 Gospodarska obnova i razvoj Istre od kraja Drugog svjetskog rata do 1950.</s><s>Podjela istarskog teritorija na Zonu A i Zonu B 1945. – 1947. te na zonu A STT-a i zonu B STT-a 1947. – 1954. usporila je gospodarski razvoj toga dijela Istre.</s><s>Uspostava okupacijskih zona s posebnim administrativnim i gospodarskim aranžmanom značila je izolaciju i ozbiljan šok za gospodarski život Slovenskog primorja zone B (Primorske) zbog orijentacije prema zaleđu.</s><s>Odvojila ga je od Jugoslavije, a Morganova linija razdvajala ga je od zone A i tako prekinula uspostavljene trgovinske tokove s Trstom i Goricom.</s><s>Dakle, taj je dio Istre odvojen od talijanskog teritorija te nije bio uključen u jugoslavensko gospodarstvo.</s><s>Suočen s općom poslijeratnom nestašicom, taj se dio Istre morao suočiti s prekidom tradicionalno uspostavljenih robnih tokova, što je dovelo do „kroničnog" nedostatka sirovina, reproduktivnog materijala, pa čak i najosnovnijih životnih potrepština.</s>
<s>U nepovoljnim vanjsko–političkim, ali i unutrašnjo–političkim i društvenim prilikama (administrativna podjela, egzodus, rezolucija IB–a, kolektivizacija itd.) pokušalo se u Istri (i u hrvatskom i u slovenskom dijelu) na noge postaviti u ratu uništeno gospodarstvo.</s><s>Neposredno poslije oslobođenja i preuzimanja vlasti na najvećem dijelu Istre (izuzev Zone A) nova narodna vlast suočila se s brojnim problemima i teškoćama koje nije mogla na zadovoljavajući način riješiti što zbog objektivnih okolnosti ili nesposobnosti.</s><s>Glavni je problem nove vlasti, pored svih problema obnove razrušenih kuća, industrijskih kapaciteta i privrede uopće, bio i redovito snabdijevanje stanovništva najosnovnijim životnim namirnicama.</s><s>U vrijeme neposredno nakon rata, dok je Istra na međunarodnom planu smatrana talijanskim područjem koji je dijelom pod jugoslavenskom, a dijelom pod anglo–američkom upravom, narodna je vlast u Istri podlegla pogrešnim procjenama koje su učinjene nekoliko mjeseci pred završetak rata, o gospodarskoj samodovoljnosti Istre.</s><s>Ova procjena počiva na cijelom nizu krivih podataka kojima se htjelo ne samo fascinirati nadređene organe nove vlasti već i u gospodarskom smislu kod tih istih organa učvrstiti uvjerenje o gospodarskoj opravdanosti priključenja Istre budućoj državi i to u vrijeme 61 Pučki kalendar Istarska Danica vrlo je popularan među istarskim Hrvatima još od međuratnog razdoblja. kada u novoj državi vlada glad.</s><s>Razlog više da se u cijeloj Istri uvodi nepopularna, ali nužna mjera racionalizacije raspodjele hrane.</s><s>Krajem srpnja 1945.</s><s>Oblasni NOO za Istru razmatrao je na svojoj sjednici gospodarsko stanje u Istri kao jedno od vrlo značajnih elemenata učvršćivanja vlasti i razvijanja povjerenja naroda.</s><s>Problem je nove vlasti bio oživljavanje trgovine u Istri koja je stjecajem političkih i vojnih okolnosti gospodarski „bila paralizirana.” Usto, vlasti su u Zoni B uvele tzv. jugoliru koja je zamijenila „stare lire” u odnosu 1:1, ali s tom razlikom što se njome moglo kupovati samo u Zoni B. Ove jugolire nisu vrijedile u Trstu, ali ni u Zagrebu.</s><s>Iako se time navodno htjelo spriječiti krijumčarenje robe iz Zone A u Zonu B, odluka je implicirala mnogo dublje gospodarske i političke razloge.</s><s>Ovom se odlukom htjela izbjeći financijska ovisnost Zone B od talijanskih novčarskih institucija u Zoni A, posebice nakon velike transakcije novca iz Istre u tršćanske banke.</s>
<s>Već početkom lipnja 1945.</s><s>Odjel obrta, industrije i rudarstva Oblasnog NOO za Istru podijelio je industriju na nekoliko grupa.</s><s>Prva je grupa bila tvornica za konzerviranje ribe, druga su grupa bila brodogradilišta, treća tvornice cementa, četvrta tvornice u Puli, peta ugljenokopi te šesta lokalna industrija i obrti.</s><s>Sve su ove grupe imale slične ili iste probleme.</s><s>Uništeni ili demontirani i odneseni strojevi, pomanjkanje kvalificiranog kadra, nedostatak repromaterijala i sl.</s><s>U konačnom pregledu industrijskih potencijala Istre, rezultati su bili daleko od ohrabrujućih.</s><s>Lokalne industrije i obrt bili su potpuno zapušteni, a radnici se nisu uopće isplaćivali već su im se predavali listići s potpisanim iznosom duga.</s><s>Problem se 1947. i 1948. nakon toga još samo produbio odlaskom većine obrtnika u Italiju.</s><s>Nekolicina koja je ostala napustit će Istru već sljedeće 1949. godine.</s><s>Nedostatak radne snage u Istri rješavao se između ostaloga i ratnim zarobljenicima, posebice na težim poljodjelskim radovima, kamenolomima i rudnicima.</s><s>Tako su, primjerice, njemački zarobljenici u Pazinu korišteni uglavnom za poslove u rudniku Raša i na Čepićkom polju.(Dukovski 2006, 154–170; Ferenčić 2013, 67–68).</s><s>Jedan od većih socijalnih problema 1947. u Istri bila je nezaposlenost.</s><s>Prema izvješćima u Istri je bilo početkom godine 8 000 osoba.</s><s>Zavod za socijalno osiguranje je u vezi s ovim problemom svojim izdacima velikih suma novca značajno opteretio istarsku nerazvijenu industriju.</s><s>Ovaj je problem postao tim teži što su se zatvarale određene industrije, poput brodogradilišta, industrije su obustavile rad jer nisu mogle nabaviti željeznu građu i sl.</s><s>Gospodarska nekoordiniranost, nesposobnost, neumješnost direktno su se odražavale na stanje društva.</s><s>Glavna je posljedica bila opće osiromašenje istarskog društva, odnosno u konkretnim prilikama pulskog kotara, povećanje broja siromašnih obitelji, ali i sve više onih koji su htjeli emigrirati (Dukovski 2006, 154–170; Ferenčić Oblasna narodna skupština za Istru je 26. studenog 1946. na temelju proklamiranih prioritetnih ciljeva Narodne Republike Hrvatske donijela odluku o poništavanju svih dražbi seljačkih imanja i ukidanju svih kolonatskih odnosa i oblika napoličarstva nametnutih tijekom talijanske vladavine u Istri.</s><s>Osim razrješenja ostatka feudalnih odnosa, odlukom iste skupštine u skladu s republičkim zakonom NR Hrvatske u Istri provedena je agrarna reforma kojom je izvršena eksproprijacija zemljišnih posjeda veleposjednika, banaka poduzeća, crkava, i zemljišta u ratu nestalih vlasnika (Ferenčić 2013, 68).</s><s>Uništeni su stočni fondovi, poljoprivredni alati i strojevi, zapuštena je obrada zemlje, poremećene su komunikacije i veze opskrbe.</s><s>Sve je to izazvalo smanjenje poljoprivredne proizvodnje i značilo slabiju opskrbljenost stanovništva osnovnim životnim potrebama.</s><s>Prehrana ljudi osiguravana je uz goleme poteškoće i samo u osnovnim oblicima.</s><s>U vrijeme uspostave zone B nisu postojali uvjeti za oživljavanje proizvodnje i sveobuhvatnu obnovu gospodarskog života.</s><s>Svega je nedostajalo: od sirovina, reproduktivnih i ostalih materijala do prijevoznih sredstava i novca.</s><s>Kapital je bio u rukama talijanskih vlasnika, koji su u pravilu emigrirali tek pred kraj rata.</s><s>Osim industrijalaca i zemljoposjednika, područje je napustilo i dio talijanskog stanovništva, zona je ostala bez profesionalnog osoblja, a neke industrije bez radne snage.</s><s>Poljoprivreda je bila toliko zaostala da nije bila u stanju proizvesti dovoljno hrane čak ni za lokalno stanovništvo.</s><s>Gospodarstvo zone B nije bila samodostatno, izdaci su daleko premašili prihode koji su dolazili samo od poreza i trošarina.</s><s>U životu ga je održavao jugoslavenski financijski sustav i materijalna pomoć.</s><s>Tek se u drugoj polovici 1946. životni standard počeo poboljšavati.</s><s>Od rujna 1947. i uspostave zone B STT-a počelo je oživljavanje gospodarskog života.</s><s>Nova je država pokušavala dokazati međunarodnoj zajednici da je sposobna osigurati opstanak i prosperitet toga dijela zemlje i odlučila ubrzati proces ekonomske transformacije.</s><s>Država je osiguravala više od polovice godišnje potražnje za kukuruzom, pšenicom, uljem i šećerom.</s><s>Gospodarskim planom Istarskog okruga 1948. uvedeno je plansko gospodarstvo i počeo se transformirati privatni ekonomski sektor u državni (Prinčič 2007, 425–442; Rogoznica 2012).</s><s>U takvom okruženju Hrvatski je sabor 1947. donio Zakon o petogodišnjem planu za Istru i Rijeku kojim se razvitak istarskog gospodarstva postavio na nove temelje.</s><s>Tim je planom bila predviđena preobrazba Istre iz zaostale poljoprivredne u naprednu industrijsku zemlju.</s><s>Razlozi donošenja takvog plana bili su u činjenici što je Istra u sastav Jugoslavije ušla kao siromašna i u ratu teško stradala zemlja, kojoj je prije rata glavna gospodarska djelatnost bila tehnički zaostala i nerazvijena poljoprivreda.</s><s>Za realizaciju plana u razdoblju od 1947. do 1951.</s><s>Istri bilo odobreno 500 milijuna dinara.</s><s>Od toga iznosa je 148,5 milijuna dinara dano za obnovu najteže stradale Pule koja je tijekom posljednjih dvadeset godina ekonomski najviše nazadovala.</s><s>Neposredno nakon oslobođenja u svibnju 1945.</s><s>Pula je nakratko bila pod narodnom vlašću.</s><s>Od 9. lipnja 1945. kad su postrojbe Narodnooslobodilačke vojske bile prisiljene napustiti grad pa sve do rujna 1947.</s><s>Pula je bila pod savezničkom vojnom upravom koja nije gotovo ništa poduzela za normalizaciju života u gradu i osposobljavanje gospodarstva, što je rezultiralo rekordnom nezaposlenošću, koja se tada kretala između 4 500 i 5 000 osoba.</s><s>Ako se ima u vidu da je Pula nakon odlaska anglo–američke vojne uprave prema popisu iz 1948. imala svega 19 595 stanovnika onda se najbolje vide razmjeri tadašnje zatečene nezaposlenosti (Ferenčić 2013, 69).</s>
<s>U listopadu 1948. došlo je do zaokreta u politici prema Istri, kada je u skladu s odlukom Narodne skupštine FNRJ osnovano Ministarstvo za novooslobođene krajeve Istru, Rijeku, Zadar, jadranske otoke, Slovensko primorje i Goricu.</s><s>Ministarstvo je vodio Većeslav Holjevac, bivši zapovjednik Vojne uprave Jugoslavenske Armije za Istru i Slovensko primorje od 1945. do 1947.</s><s>Tri su odjela bila u Ministarstvu: opći, ekonomski i planski koji je bio podijeljen na sekcije (promet, industrija, spaljena sela).</s><s>Opći odjel nadzirao je aktivnosti tajništva, kabineta, računovodstva, administrativnog odjela i koordinirao aktivnosti s jugoslavenskom vojnom upravom sa sjedištem u Kopru.</s><s>Treba istaknuti i pravni sektor koji se bavio opcijama.</s><s>Ministarstvo je raspušteno u studenome 1951. (Moscarda Oblak 2016, 283–387).</s>
<s>Ekonomska, društvena i politička kriza koja je vladala u Istri u tom razdoblju opisana je u izvješću koje je ministar za novooslobođena područja Holjevac na zahtjev druga Tita napisao u veljači 1949.</s><s>Politička je situacija izmakla kontroli zbog sukoba s Informbiroom koji u tom razdoblju još nije bio na vrhuncu već zbog masovnih zahtjeva za opciju u korist talijanskog državljanstva.</s><s>Problem je bio u tome što su opcije masovno tražili stanovnici Istre za koje se smatralo da su hrvatske nacionalnosti.62 „Zašto je”, pitao je sam Holjevac, „došlo do takvog nezadovoljstva državom, Jugoslavijom, od strane te populacije koja bi je trebala smatrati svojom "maticom"?</s><s>Kako to da je hrvatsko seljačko stanovništvo koje je tijekom rata podržavalo narodnooslobodilački pokret i podržavalo novu vlasti nakon rata, sada, 1948.–1949., ilegalno pobjeglo ili zatražilo da napusti teritorij, masovno predstavljajući tu mogućnost?“ (Moscarda Oblak, 2016, 287).</s><s>Izvještaj je upro prstom u republičke državne strukture, koje su od 1945. do 1948. godine bile nedovoljno sposobne i koje su i pokazale ravnodušnost prema stanovništvu novooslobođenih teritorija prepuštajući ih surovim životnim uvjetima, izazvanih uvođenjem drastičnih mjera nove narodne vlasti u svim sektorima ekonomskog, političkog i društvenog života.</s><s>Izvještaj je iznio vrlo problematičnu stvarnost sa svih stajališta gdje je, primijetio je Holjevac, „ozbiljna ekonomska situacija pretvorila nezadovoljstvo ljudi u nezadovoljstvo svojom domovinom”.</s><s>Uz „nedostatak političke predanosti” od strane vlasti i stranke, uzroci takvog stanja pripisani su „oskudici komunikacijskih putova”, „ograničenom tiražu jugoslavenskog tiska” i „neprijateljskoj propagandi”, koju je širilo uglavnom istarsko katoličko svećenstvo63 (Orietta Moscarda Oblak 2016, 287–289).</s><s>Odmah po osnivanju Ministarstvo je pristupilo rješavanju nekoliko ključnih problema, među kojima su bili obnova porušene Pule, izgradnja vodovodne mreže u središnjoj Istri, sustavno razvijanje poljoprivrede te je pokrenulo pripreme za gradnju pruge od Lupoglava do Štalija i proboja željezničkog tunela kroz Učku.64</s>
<s>62 Posebno je zanimljivo istaknuti susret Tito – Holjevac koji se održao početkom 1949. godine, na kojem se raspravljalo prije svega o problemu egzodusa iz Istre.</s><s>Titu nije bilo jasno što se to događa u Istri i zašto je stanovništvo masovno napušta, iako je podupiralo NOP tijekom rata.</s><s>Upravo na temelju ovog sastanka nastat će plan ekonomske obnove Istre pošto se smatralo da su upravo teški ekonomski uvjeti glavni razlog masovnog optiranja za talijansko državljanstvo (Holjevac 1967, 327 –330).</s><s>63 O propagandi katoličke crkve, vidi (Vojnović 2005, 328 –329, 470 –471, 475 –476).</s><s>64 Nakon 1948. godine ideja o mobilizaciji radne snage temeljila se na dobrovoljnom osposobljavanju radničkih brigada kojima je cilj povećati produktivnost rada za potrebe povezane s provedbom plana izgradnje onih građevina za koje se smatralo od državnog značaja.</s><s>Istodobno, predstavljao je izvor za rješavanje postojećeg nedostatka radne snage, posebno u šumarskom i rudarskom sektoru 7. Izvodeći glavne investicijske radove u Istri, prije svega izgradnju pruge Lupoglav-Štalije kao i radove u rudnicima Raša, MNOK je pribjegao mobilizaciji nekvalificirane radne snage.</s><s>Kao i na drugim područjima Jugoslavije mjere koje su usvojile regionalna stranka i masovne organizacije nisu se temeljile na dobrovoljnom radu, čak i ako je u početku to bila propagandna tvrdnja, već na prisilu, pa i do intervencije Narodne milicije.</s><s>Sve to nije samo proizvelo odbijanje i povećalo odbojnost stanovništva prema vlastima i stranci, ne samo u gradovima uz obalu, već i prije svega u unutrašnjosti, što iz razloga nacionalnog poretka, trebali su predstavljati prirodnu i neposrednu osnovu potpore novim institucijama.</s><s>U konačnici, nasilje, zastrašivanje i prisila postat će alati kojima su popularne vlasti i stranka, u suradnji s Milicijom, mobilizirale u svim okruzima barem dio potrebnog broja ljudi poslali u rudnik ili na gradnju željezničke pruge Važno je bilo postići cilj, po svaku cijenu.</s><s>Svi su bili dužni posuditi svoj "dobrovoljni" rad, i muškarci i žene, i S obzirom da je prvim Petogodišnjim planom za Istru i Rijeku 1947. – 1951. bila predviđena brza industrijalizacija, za ostvarenje tog cilja bilo je nužno povećanje proizvodnje električne energije i izgradnja prometne infrastrukture (Ferenčić 2013, 73).</s><s>Kako je u to vrijeme raški kameni ugljen bio od izuzetnog strateškog značaja za Hrvatsku pa i čitavu Jugoslaviju, koga je trebalo što kraćim putem transportirati do potrošača, 1948. započela je izgradnja željezničke pruge Lupoglav–Štalije u dužini od 52 kilometara (puštena u promet 1951.)65 kao početak povezivanja istarskih željeznica s Hrvatskom.66 U prilog lošoj gospodarskoj situaciji govori i zapisnik sa sjednice CK KPH održane u Zagrebu 13. rujna 1948.</s><s>U Istri je nedostajalo industrijskih artikala.</s><s>Nedostajalo je i ljetne robe dok je zimske tekstilne robe bilo dosta po trgovinama.</s><s>To je jedan od razloga da je kod seljaka opao interes za trgovinu.</s><s>Trgovački aparat i u organima uprave i u distribuciji i u poduzećima bio je slab.</s><s>Situaciju je pogoršavalo optiranje stručnih suradnika i neznanje hrvatskog jezika.</s><s>Osim što nije bilo dovoljno trgovina (u Puli su bile koncentrirane u središtu grada), privatne su trgovine ukinute i to 1. rujna 1948., ukupno njih 776.</s><s>Plan obnove naselja 1948. godine iznosio je 1 504 kuće i ti su zadaci bili najveći u kotarima Rijeka, Pazin i Buzet.</s><s>Lokalne je privrede u Istri bilo malo.</s><s>To su bile male industrije i zanati koji proizvodni plan izvršavaju za samo 10 %.</s><s>Broj se zanatskih radnji, kojih je i inače bilo malo, smanjivao zbog optiranja.</s><s>To je bio ozbiljan problem i manjak zanatskih radnji osjećao se u potrebama stanovništva.</s><s>Postojalo je šest kotarskih zadružnih saveza sa 64 nabavno–prodajne zadruge.</s><s>Zadruge su se bavile isključivo trgovinom i distribucijom, općenito su bile slabe i radile su s gubitkom.67 Konačno, uvidom u zapisnike biroa CK KPH68 navodim neke od razloga koji se spominju u raspravama, a odnose se na lošu gospodarsku situaciju u Istri: neprijateljska propaganda, sabotaže, slab rad partijskih organa, nesnalaženje, Partija se odvojila od naroda i birokratizirala, nepoznavanje ekonomskih problema, diktatura partijske mladi i stari, i radnici, seljaci i kominformisti; kad su to odbili, nagovorili su ih sustavima temeljenim na fizičkoj prisili da odu na željeznicu ili rudnik Raša (Moscarda Oblak 2016, 310 – 315).</s><s>65Bilo je mnogo nezadovoljnika koji nisu htjeli sudjelovati u takvim akcijama, ali ih se na to prisiljavalo: „Naši kadrovi služe se politikom nametanja i prisiljavanja, a manje se upornim ubjeđivanjem masa po pitanju otkupa, plaćanja poreza itd.</s><s>Bilo je čak i takvih slučajeva, da se članovima Partije posebno postavljalo diktatorski. “ili na prugu, ili iz Partije“, a nekima se prijetilo i drugim sredstvima“, izvješće Antuna Bibera sa sjednice CK KPH 1. kolovoza 1947. – Vojnović 2005, 328-329).</s><s>66 Orbanić 2020.</s>
<s>68 Zapisnik sa sjednice biroa CK KPH od 13. veljače 1947. (319-323); Zapisnik sa sjednice biroa CK KPH, 6. kolovoza 1948. (503 –504); Zapisnik sa sjednice biroa CK KPH 16. rujna 1948. (519 –521). (Vojnović organizacije, zaostalost Partije, jaka propaganda popova i neprijatelja, nema robe ni industrijskih artikala, nedostatak stručnjaka zbog optiranja, politički i kulturni život mrtav, neaktivna partijska organizacija, trgovački aparat slab, birokratizam i neodgovornost u opskrbi, slab kontakt s masovnim organizacijama.</s><s>Sličnu situaciju pronašao sam u pismima Dušanu Diminiću69.</s><s>Pismo od 12. travnja 1948. koje mu upućuje izvjesni Gervais, koji u osvrtu na stanje u Istri navodi „da se na području Kaštelira iz jednog sela s 500 stanovnika, namjerava iseliti njih 400…, cijela Labinština optira za Italiju, a u Višnjanu su samo četiri obitelji odlučile da ostanu… naši mladići obzirom na regrutaciju, bježe preko granice” (Diminić 2005, 120).</s><s>U pismu od 14. travnja 1948.</s><s>Boris Sirotić (tada tajnik oblasnog NOO za Istru) pišuću o teškoj gospodarskoj situaciji kaže: „Buzet i Poreč su naši granični kotarevi (sa Zonom A), veza sa Hrvatskom još nemaju pa su siromasi prisiljeni da idu u Trst, poneki i za stalno”.</s><s>U drugom pismu od 6. svibnja 1948.</s><s>Boris Sirotić piše: „U Poreču je gore nego drugdje.</s><s>Činovnici žive upravo strašno u pogledu prehrane po menzama i svi žele da odu…</s><s>Naše organizacije po selu se raspadaju i ne predstavljaju danas nikakvu snagu.“ Zbog lošeg općeg stanja u Istru je 1948. upućena poseban komisija CK KPJ koja je imala zadatak utvrditi razloge takvom stanju.</s><s>Izvještaj Komisije od 26. ožujka 1948. sastavljen je na 27 tipkanih stranica70 te navodi sljedeće razloge: „Loša ishrana stanovništva, pretjerivanje u organizacijama „dobrovoljnih“ radnih akcija, megalomanstvo, nesposobnost, licemjerje, nedovoljan rad sa stanovništvom pojedinih partijskih rukovodilaca i brojne pronevjere.” Stanje u Istri nakon obilaska partijske komisije u ožujku 1948. nije se popravilo.</s><s>Na adrese partijskih i ostalih rukovodilaca stizala su i dalje alarmantna pisma i apeli za pomoć i poboljšanje političke klime i ekonomskog stanja u Istri i riječkoj oblasti.</s><s>CK KPJ šalje na prijelazu iz 1950. u 1951. u Istru i Rijeku posebnu 69 Diminić, Dušan (Labin, 1914. – Zagreb, 2005.), istarski antifašist, nakon rata aktivan je unutar Komunističke partije, no zbog učestalih sukoba s Centralnim komitetom 1954. godine biva isključen.</s><s>Do tada je vršio dužnost zastupnika Savezne skupštine iz Pazina i Labina u Skupštini Jugoslavije, generalnog sekretara Vlade FNRJ, pomoćnika zastupnika Jugoslavije u Tirani i drugo.</s><s>Zalagao se za vođenje specifične politike prema Istri jer je bio svjestan činjenice da se istarsko stanovništvo prvi puta našlo u granicama Jugoslavije.</s><s>Diže glas protiv izgradnje pruge Lupoglav–Štalije gdje su vlasti od prvotne ideje dobrovoljnog provodili prisilan rad.</s><s>Kritizirao je i tjeranje ljudi sa sela na rad u rudnike te oduzimanje matrikula pomorcima kako se ne bi mogli ukrcati na strane brodove.</s><s>Zbog svega toga biva maknut iz Istre na dužnosti u drugim krajevima zemlje te jedno vrijeme radi kao diplomat u Albaniji.</s><s>Nakon 1954. godine i njegova isključenja iz Komunističke partije u dobi od 40 godina, povlači se iz politike (Diminić 2014).</s><s>70 Krizman, 2018, 383-385 prema Arhiv CK SKJ, V-K VI/5, Beograd. istražnu komisiju na čelu s Vidom Tomšič, koja je napisala opširan izvještaj71.</s><s>Komisija je u svom izvješću konstatirala mnogobrojne slučajeve primjene sile prilikom mobilizacije radne snage za rudnik u Raši, na pruzi Lupoglav–Štalije i na druga gradilišta uz pomoć Milicije i UDB-e.</s><s>„Prilikom izvršavanja raznih privrednih zadataka masovno su primjenjivane mere presije i prinudne mobilizacije radne snage.</s><s>Pri tome je upotrebljavana milicija, a ponegdje i UDBA.</s><s>Za mobilizaciju radne snage izgradjen je čitav sistem mera koje se kreću od oduzimanja potrošačkih karata, pismenih poziva organa vlasti, mobilizacije putem milicije ili UDB-e, pa do sudskog gonjenja.</s><s>Na primjer u Vodnjanu srez Pula, u toku 1950. od 320 radnika mobilisano je i sprovedeno na radilišta 100 radnika putem milicije.</s><s>U Puli je prošle godine (1950.) određen jedan čovek sa preko 45 godina da ide na rad u Rašu, on je trebao da ide 8 dana posle treće operacije bruha.</s><s>Kada se žalio povereniku rada da ne može ići zbog bolesti, žalba mu nije usvojena.</s><s>A kada je tom prilikom rekao povereniku da prema njemu nisu tako postupali ni fašisti bio je odmah uhapšen i osuđen za klevetu vlasti.</s><s>U Rijeci je određen za rad na prugu Lupoglav–Štalije kelner Penasi M. star 57 godina i bolestan.</s><s>Hotelsko preduzeće davalo je u zamenu mladog kelnera, jer im je Penassi bio potreban zbog znanja stranih jezika.</s><s>To nije uvaženo“.</s>
<s>Gospodarska obnova i razvoj Istre od 1950. do 1975.</s><s>Nakon poslijeratne obnove u razdoblju od 1950. pa do sredine 1970-ih godina 20. stoljeća Istra doživljava vrlo intenzivan, ali neusklađen razvitak gospodarstva.</s><s>Ta je neusklađenost bila u najvećoj mjeri rezultat nepovoljnih faktora poput nepovoljnog gospodarskog nasljeđa iz vremena Austro–Ugarske i Kraljevine Italije, višestoljetne prometne izoliranosti, neizvjesnog političko–teritorijalnog statusa Istre u čitavom poslijeratnom razdoblju pa do 1954., godine 1951. ukinuto je Ministarstvo za novooslobođene krajeve Istru, Rijeku, Zadar, jadranske otoke, Slovensko primorje i Goricu, tri razdoblja iseljavanja tijekom druge polovice 19. i tijekom prve polovice 20. stoljeća i velike demografske promjene.</s><s>Najveći skok u gospodarskom razvoju Istre 1950-ih ostvarili su prerađivačka industrija i rudarstvo.</s><s>Potom se šezdesetih godina njima pridružila djelatnost turizma i ugostiteljstva kao nova gospodarska djelatnost, razvija se i brodogradnja.</s><s>Od ostalih industrijskih grana značajniji razvojni iskorak primjetan je u 71 Krizman 2018, 429 – 437, prema A CK SKJ, X-2-II/8, Beograd; Izvještaj ekipe CK SKJ iz Riječke oblasti prehrambenoj i industriji građevinskog materijala.</s><s>Naglu industrijalizaciju i ekspanziju turizma nisu međutim pratile ostale gospodarske djelatnosti, poput prometa, poljoprivrede, trgovine i obrazovanja kao važnih komplementarnih djelatnosti.</s><s>Nakon razdoblja poslijeratne obnove Istra je 1960. ostvarila približno isti bruto domaći proizvod po stanovniku kao i Republika Hrvatska (Ferenčić 2013, 71–93).</s><s>U Istri je bilo potrebno mnogo veće ulaganje da bi industrija zaokružila kapacitete brodogradnje s pratećom industrijom, kao i uz turizam vezan promet, ugostiteljstvo, poljoprivredu i dr. Dinamika gospodarskog razvitka Istre stoga je bila usporenija u odnosu prema SRH i SFRJ, gledajući kroz ukupan rashod i dohodak.</s><s>Odlazak mladih ljudi iz sela u obalne gradove bio je prirodni proces i posljedica razvitka zapošljavanja u turizmu, ali i „mehanizacije“ sela.</s><s>Međutim, nakon svih ovih pozitivnih pomaka u povećanju standarda, odnosno poboljšanju uvjeta života i rada stanovništva srednje Istre, treba znati da se kroz cijelu 1971. odvijao proces općeg poskupljenja živežnih namirnica, energenata i proizvoda široke potrošnje, što je rezultiralo nedostatkom pojedinih proizvoda na tržištu i sve češćim odlaskom stanovništva preko granice, u Trst, po „špežu“ (roba široke potrošnje).</s><s>Ljudi su, s područja Istre i Rijeke, najčešće odlazili u Trst kupovati jeftiniju, a modernu odjeću, obuću, prehrambene artikle, kavu, maslac (kad ga nije bilo u prodavaonicama), tjesteninu, toaletni papir, rezervne dijelove za automobile i mnoge druge „sitnice“ koje se, po toj cijeni ili uopće, nisu mogle nabaviti u Hrvatskoj.</s><s>Turizam i ugostiteljstvo bitno su obilježili gospodarski razvitak Istre potkraj 60–ih i početkom 70–ih godina.</s><s>U tu se privrednu djelatnost najviše ulagalo, u njoj se zapošljava sve više radnika, što neposredno mijenja način života i privređivanja u gradu i u selu.</s><s>Prvorazredno gospodarsko, a i, bez ikakve dvojbe, političko pitanje u Hrvatskoj početkom 70–ih godina bila je gradnja prometnica, odnosno integralnog prijevoza (cesta, željeznica, naftovoda i sl.).</s><s>Stoga su i osnovana dva počasna saborska odbora za velike projekte modernizacije cestovnog prometa kroz Hrvatsku.</s><s>Na čelu odbora za gradnju autoceste Zagreb–Split bio je Vladimir Bakarić, a na čelu odbora za gradnju tunela kroz Učku Miko Tripalo.72 Za gradnju tunela kroz Učku značajan je bio sastanak u Opatiji 1970.</s><s>Sastanak 72 Koncepcija cestovne mreže Istre izložena je u Regionalnom prostornom planu Istre, a nositelj izrade bio je Urbanistički institut Hrvatske.</s><s>Rad na tom iznimno važnom projektu odvijao se 1964.-68. i ta prostornoplanska rješenja ključna su za daljnju izgradnju cestovnih prometnica u Istri, a posebno za povezivanje cestovne mreže Istre s ostalom cestovnom mrežom Hrvatske.</s><s>Prostorni planovi višeg reda (makroregije i Republike), koji su doneseni poslije, u osnovi su preuzeli koncepciju Regionalnoga prostornog plana Istre iz 1968.</s><s>Dogovorom općina Istre i Rijeke te predstavnika Republike Hrvatske i mjerodavnih tijela te stručnih institucija nakon višegodišnjih rasprava u Opatiji 1970. kao optimalno rješenje prihvaćeno je svladavanje masiva Učke na pravcu Lupoglav–Matulji izgradnjom tunela kroz Učku u dužini od 5 km na je bio izvanredno važan jer su se njime zaključile višegodišnje rasprave o nužnosti i načinima prometnog povezivanja Istre s Rijekom i preko nje s ostalim krajevima Hrvatske i Jugoslavije.</s><s>Ili, kako se onda govorilo, povezivanja Istre s maticom zemljom (pod tim su neki podrazumijevali Hrvatsku, a neki Jugoslaviju).</s><s>Sudionici sastanka uvjerljivo su izložili svoje argumente i došli do zaključka da bi autocesta kroz Učku povoljno utjecala na demografsko kretanje stanovništva u Istri, posebice u njezinu središnjem dijelu, gdje je gospodarsko i demografsko stanje doista bilo zabrinjavajuće (Dukovski 2007, 66–89; Ferenčić 2013, 71–93).</s><s>U prilog navedenom govori i broj zaposlenih u Istri u gospodarskim djelatnostima.</s><s>Godine 1955. od ukupno 26 209 zaposlenih njih 14 999 bilo je zaposleno u industriji i rudarstvu (Ferenčić 2013, 74).</s><s>Godine 1966. u industriji su radile 20 824 osobe od 44 840 ukupno zaposlenih73 dok 1977. godine 23 905 osoba radi u industriji i rudarstvu, a tada je 61 245 stanovnika Istre bilo zaposleno (Ferenčić 2013, Tablica 1: Broj zaposlenih u gospodarskim djelatnostima u Istri 1955.–1977. (Preuzeto iz: Ferenčić 2013., 86; Dokumentacija 1967.).</s><s>2.2.3 Socijalno i društveno okruženje</s>
<s>U razdoblju nakon Drugog svjetskog rata istarsko društvo, osim političkih i gospodarskih promjena, doživljava i velike kulturne i socijalne promjene.</s><s>Cjelokupno istarsko društvo doživljava preustrojstvo u kratkom vremenskom razdoblju.</s><s>Nestaju granice među pojedinim socijalnim slojevima i grupama koje su u prethodnom razdoblju bile suprotstavljene, a pojedine grupe i slojevi posve će se izgubiti.</s><s>Razloge tome treba tražiti u gospodarskim i političkim mjerama nove države, nacionalizaciji i eksproprijaciji koti 500 m nadmorske visine, s kvalitetom ceste I. razreda (odgovara današnjoj kvaliteti brze ceste širine 7 73 Dokumentacija – kvalifikacije zaposlenog osoblja 1966. po općinama (školska sprema, stručno obrazovanje, stručna sprema).</s><s>Republički zavod za statistiku SRH, Zagreb 1967.</s>
<s>23 905 vlasništva srednjih građanskih slojeva.</s><s>Tako će proći i veleposjedničke obitelji u Istri koje su nakon oslobođenja u većini slučajeva odmah optirale za Italiju (Dukovski 2001, 198).</s><s>Kultura i uporabni jezik postali su hrvatski (srpski) i slovenski u sjevernom dijelu zone B. Vraćen je slavenski oblik toponima, ali se i u mnogo slučajeva provodila slavenizacija.</s><s>Nije postojao nikakav međuvladin dogovor o razmjeni i premještaju stanovništva, kao što se u puno većem opsegu događalo u nekim drugim dijelovima Europe.</s><s>Zbog egzodusa talijanski dio stanovništva koji je do tada držao političku, gospodarsku i kulturnu moć na ovom području pretvorio se u manjinu, odnosno u nacionalnu skupinu bez ikakvih političkih i ekonomskih nadležnosti.</s><s>Praznina koja je nastala emigracijom jedne nacionalne sastavnice, popunjena je snažnom imigracijom iz raznih krajeva Jugoslavije.</s><s>U početku su to bili rukovodeći kadrovi, ideološki istomišljenici, čija se kultura bitno razlikovala od lokalne.</s><s>Nakon toga su počeli dolaziti vojnici i časnici, režimski službenici i stručni kadrovi (liječnici, službenici).</s><s>Sva su urbana primorska mjesta ponovno naseljena.</s><s>Demografski pad broja stanovnika iz 1940. nadoknađen je do 1960.</s><s>U gradovima su se dijelom naselili stanovnici iz unutrašnjosti Istre gdje je upravo pedesetih godina počela depopulacija, a dijelom imigranti iz cijele Jugoslavije.</s><s>Ovisno o vremenskom razdoblju i općem stanju u državi bilo je nekoliko valova useljavanja: najprije iz Dalmacije i Like, potom iz Srbije i na kraju s Kosova (Albanci) i iz Bosne i Hercegovine.</s><s>Na Koparštini su prevladali Slovenci, ali dolazi i do pojačane imigracije stanovništva iz unutrašnjosti Slovenije te iz ostalih dijelova Jugoslavije (Ivetic 2009, 576 U Pulu su se doseljavali mnogi oficiri i podoficiri JNA (Jugoslavenska narodna armija), samci ili s obiteljima, ali su u njoj služili vojni rok i mnogi „regruti“ iz cijele Jugoslavije.</s><s>Ne samo stare austrijske i talijanske vojarne, koje su u posljednjih trideset godina već treći put mijenjale imena, već i cijelu Pulu preplavili su ljudi u vojnim odorama.</s><s>Doseljeni ili pridošli iz raznih krajeva donosili su sa sobom i svoje običaje, svoju kulturu, manire i način ophođenja, najčešće potpuno različite od onih koji su prevladavali među pulskim starosjediocima.</s><s>Prepotentni došljaci odnosili su se prema Istri kao pobjednici prema svom plijenu.</s><s>Talijane su više–manje doživljavali kao „fašiste“, ali je podcjenjivački bio odnos i prema slovenskim i istarskim Hrvatima (Hrobat Virloget 2021, 30–42), mrzili su i izbjegavali učiti istrovenetski dijalekt, izrugivali su se domaćim običajima, osebujnom nazivlju predmeta svakodnevnoga života (venetsko–hrvatskim i hrvatsko–venetskim adaptacijama i prilagođenicama), podcjenjivali su zatečenu kulturu i nametali svoju (drastičan je primjer riječ „merdevine“ umjesto domaće riječi „škale“).</s><s>Istrane su smatrali mlakonjama, koji se „Talijančićima“ ne znaju suprotstaviti, a domaću su čakavštinu odbacili kao strano tijelo nepodobno novim državnim ustrojima i preustrojima.</s><s>Život je protjecao, no „optiranja“, legalna iseljavanja i dramatični, često i prosvjedni bjegovi iz Pule i Istre u Italiju postajali su sve češći.</s><s>Ako u tadašnjem društvu, zbog naglih i sve snažnijih useljavanja u Pulu, ti odlasci i nisu za sobom ostavljali uočljivu prazninu, nedvojbeno su ostavljali teške rane u tkivu grada.</s><s>Kolektivna je memorija slojevita i kompleksna društvena i mentalna pojava.</s><s>Ona predstavlja osebujan korpus spoznaja koje u načelu prihvaća većina, a utjelovljuje u sebi i neslaganja pojedinaca s njihovim različitim iskustvima.</s><s>Kolektivna je memorija, dakle, okvir unutar kojeg zajedno opstaju općeprihvaćene kategorije i individualni doživljaji.</s><s>Obje se kategorije u društvenom kontekstu mijenjanju i poprimaju nove sadržaje i nove točke gledanja (Bertoša 2007, 50Nakon 1954. bitno se poboljšao odnos s Italijom: između 1955. i 1960. dvije su države sklopile čitav niz trgovinskih sporazuma, tehničke suradnje, ugovora o malograničnom prometu i gospodarskoj suradnji na pograničnim područjima.</s><s>Tijekom 1955. pokrenuta je trgovinska razmjena na graničnim područjima (Trst – Kopar – Buje, Sežana: Nova Gorica – Gorizia – Udine), a stanovnici koji su tamo živjeli dobili su propusnice za prelazak granice i slobodno kretanje unutar tih zona.</s><s>Odnosi s Italijom proširili su se i na kulturnu razmjenu, zatim na turizam i ribarstvo, kako na međudržavnoj tako i na međuregionalnoj razini.</s><s>Međusobne ekonomske i financijske obveze dviju država uređene su sporazumom iz 1954., a dodatno razjašnjene 1965.</s><s>Ukidanje ulaznih viza između Italije i Jugoslavije (1966.) olakšalo je granični promet i potaknulo razvoj turizma na istarskom području i Kvarneru.</s><s>Malograničnu razmjenu obilježavali su jugoslavenski izvoz drva, stoke, mesa, vina i građevinskog materijala i uvoz industrijskih proizvoda, prometnih vozila i njihovih rezervnih dijelova, autoguma, tekstilnih i kemijskih proizvoda.</s><s>Sve je to doprinijelo stvaranju dojma o talijansko–jugoslavenskoj granici kao „najotvorenijoj europskoj granici“ između istočne i zapadne Europe (Ivetic 2009, 584.</s><s>IZAZOVI TIPOLOGIJA I TERMINOLOGIJA ISTARSKIH MIGRACIJA U KONTEKSTU LEGALNIH I ILEGALNIH MIGRACIJA IZ JUGOSLAVIJE</s>
<s>Tipologija i problem nazivlja vezan uz migracije tijekom Drugog svjetskog rata, neposrednog poraća, a potom i onih koje su im prethodile i slijedile, zaokuplja brojne struke od sociologije, politologije, demografije i historiografije do antropologije i povijesti medicine.</s><s>Osnovni kriteriji u njihovom definiranju jesu korijeni, značajke, vrijeme i posebice pokretači migracija.</s><s>Zbog obimnosti i složenosti problema tipologije migracija, što nije okosnica ovoga rada, objasnit ću samo osnovnu podjelu i nju primijeniti u obrađivanju migracijskih kretanja s istarskog područja s naglaskom na ilegalne migracije.</s><s>Postoje razni tipovi migracija kod raznih autora (Mesić 2002; Bade 2003) koji su izvedeni prema različitim kriterijima.74 U daljnjem ću tekstu navesti tipologiju migracija (Wertheimer–Baletić 1999), a tipologija se navedenih migracija odnosi i na istarske migracije:</s>
<s>1) Prema kriteriju državnih granica razlikujemo unutarnje i vanjske migracije.</s><s>Unutarnje migracije jesu one migracije čije je polazište i odredište unutar granica jedne države, dok se kod vanjskih migracija polazište nalazi unutar granica, a odredište izvan granica jedne države.</s><s>Unutarnje migracije u odnosu na vanjske više spontanije su i slobodnije, a kod vanjskih se migracija više respektira postojeće zakonodavstvo, odnosno određena migracijska politika.</s><s>2) Prema kriteriju vremena razlikujemo definitivne i privremene migracije.</s><s>Definitivne migracije (migracija u užem smislu) podrazumijevaju promjenu mjesta stalnog boravka i to u vanjskim i u unutarnjim migracijama.</s><s>Utječu na ukupan broj stanovnika, na demografske i ostale strukture stanovništva te obuhvaćaju cijelu obitelj, a ne samo ekonomski aktivno stanovništvo.</s><s>Privremene 74 Navedene tipologije nisu jedine te proizlaze iz teritorijalnosti države ili vlasti.</s><s>Tipologije definiraju migracije sa stajališta države i u funkciji su državnog aparata.</s><s>Unutarnji migranti jesu oni koji se kreću unutar države, a vanjski oni koji prelaze državne granice.</s><s>To je važno za državu jer predstavljaju različite pravne, gospodarske i druge probleme.</s><s>Međutim, svi su ti migranti u mnogočemu potpuno isti.</s><s>Tipologije migracija ipak ne uzimaju u obzir ove sličnosti.</s><s>Međutim, država koja nije dopustila slobodno iseljavanje svrstala je one koji su bježali u kriminalnu kategoriju kako bi mogla kontrolirati i sankcionirati pojavu u kontekstu širih društvenih i političkih načela. migracije (migracije u širem smislu) obuhvaćaju ekonomski aktivno stanovništvo koje privremeno migrira iz ekonomskih razloga u drugu zemlju ili drugo područje iste zemlje.</s><s>Privremene migracije mogu postati i definitivne migracije na koje utječu brojni gospodarski, društveni i drugi čimbenici.</s><s>3) Prema kriteriju uzroka razlikujemo ekonomske i neekonomske migracije.</s><s>Ekonomske migracije mogu se definirati kao kretanje stanovništva iz mjesta podrijetla u odredište migracije iz ekonomskih razloga ne bi li se postigli bolji životni uvjeti, viši dohodak itd.</s><s>U ekonomskim migracijama sudjeluju osobe svih razina obrazovanja ovisno o potražnji za radnom snagom u zemlji imigracije.</s><s>Neekonomske migracije svi su oblici migracija uvjetovani neekonomskim razlozima i to političkim, individualno–psihološkim, obiteljskim, zdravstvenim, klimatskim i drugim.</s>
<s>4) Prema kriteriju voljnosti razlikujemo dobrovoljne i prisilne migracije.</s><s>Prisilne migracije podrazumijevaju migriranje kada osoba mora migrirati i nema mogućnosti izbora.</s><s>Razlozi prisilne migracije jesu politički sukobi (ratovi), prirodne katastrofe (potresi, poplave i dr.), degradacija okoliša iz raznih ekoloških razloga.</s><s>Dobrovoljne migracije jesu one u kojoj migrant slobodno odlučuje hoće li migrirati ili ne.</s>
<s>5) Prema kriteriju organiziranosti razlikujemo organizirane i spontane (stihijske) migracije.</s><s>Organizirane migracije one su u kojima migrant unaprijed zna područje emigracije i imigracije, te prednosti koje mu ono donosi.</s><s>Ovakve migracije uglavnom su društveno poželjne, a mogu biti motivirane ekonomskim i neekonomskim razlozima.</s><s>Spontane (stihijske) migracije vođene su ekonomskim motivima te prevladavaju nad organiziranim migracijama.</s><s>Uz navedene kriterije, u primjer istarskih migracija ulaze i lančane migracije.</s><s>Lančane migracije jesu oblik migracija koji počinje kada migranti pioniri omogućuju migraciju rođaka, prijatelja i poznanika.</s><s>Takav primjer za istarske iseljenika predstavlja New York koji ima najmanje 10 000 istarskih doseljenika dviju generacija.</s><s>Najbrojniji su Istrani iz okolice Labina koji žive u njujorškom kvartu Astoria (Bozanić 1999, Mesarić Žabčić 2014, 77–87).</s><s>Prema navedenom modelu i kriterijima možemo zaključiti da su ilegalne migracije poslije rata i unutrašnje i vanjske.</s><s>Istarski su se stanovnici često selili iz unutrašnjosti Istre na zapadnu i jugozapadnu istarsku obalu s koje su bježali u inozemstvo (u ovom slučaju u Italiju ili u STT-a).</s><s>Najvećim se dijelom stanovništvo iz ovih pasivnijih istarskih krajeva „za stalno“ preselilo u Pulu ili Rijeku, dok su samo djelomično to bile dnevne migracije, u potrazi za bolje plaćenim ili bilo kakvim poslom.</s><s>Pula je bila primjer raznolikosti etničkog podrijetla stanovništva.</s><s>Naime, 1961. godine samo je 30 % stanovništva Pule rođeno u gradu, a 9,8 % ih se doselilo s područja općine Pula.</s><s>Za razliku od toga, čak ih se 40,5 % doselilo iz drugih općina Hrvatske, a 16,3 % iz drugih republika (1,7 % ih se doselilo iz drugih država, a 1,1 % ostaje nepoznato) (Dukovski 2011, 58–59).</s><s>Sredinom šezdesetih godina većina je građana mogla dobiti putovnicu koja je vrijedila u državama koje je Jugoslavija priznala.</s><s>Ta je pojava definirana kao „socijalizam s pasošem“.</s><s>Jugoslaveni su bili jedini stanovnici istočne Europe koji su odlazili raditi u Njemačku i druge zapadnoeuropske zemlje, što je osiguravalo priličan dotok strane valute i rješavalo problem nezaposlenosti (Ivetic 2009, 584).</s><s>Neki su bježali i nikad se u Istru nisu vratili, ali postoje i brojni slučajevi kada su se Istrani koji su se nakon bijega i boravka u inozemstvu ipak vratili u Istru.</s><s>Kada govorimo o kriteriju uzroka, oni su bili i ekonomske prirode (želja za boljim životom), ali i neekonomske prirode (politički razlozi, avanturizam, osobni razlozi i slično).</s><s>Odgovor na pitanje u kojoj mjeri možemo ilegalne migracije iz Istre sagledavati kao prisilne, a u kojoj kao dobrovoljne migracije, možemo pronaći u burnoj političkoj situaciji u Istri nakon kraja Drugog svjetskog rata.</s><s>U prvih desetak godina nakon kraja Drugog svjetskog rata prevladavaju prisilne ilegalne migracije uvjetovane političkom nesigurnošću, zastrašivanjem tajnih službi, nedostatkom posla, sukobom s Informbiroom, krizom oko Trsta.</s><s>Od druge polovice 1950-ih pa do sredine 1970-ih prisilne su migracije (uz izuzetak događanja vezanih uz Hrvatsko proljeće) rijetke, a prevladavaju dobrovoljne ilegalne migracije uvjetovane raznim neekonomskim uzrocima.</s><s>Specifičnost se istarskih migracija može podijeliti na nekoliko tipova koji su povezani s sveukupnom političkom i gospodarskom situacijom na istarskom poluotoku u razdoblju koje je omeđeno naslovom disertacije, odnosno od 1945. do 1975.</s><s>Osnovna se podjela odnosi na legalne i ilegalne migracije iz Istre i u Istru jer su migracije dvosmjeran i dugotrajan proces.</s><s>Daljnju podjelu migracija možemo podijeliti na narode koji žive u Istri te na vremensko razdoblje i specifične geografske odrednice.</s><s>Nakon Drugog svjetskog rata u Istri postoje jaki emigracijski, ali i imigracijski procesi.</s><s>Isto se odnosi i na ilegalne migracije.</s><s>Bježalo se iz Istre (Jugoslavije), ali i u Istru (Jugoslaviju) zbog raznih subjektivnih i objektivnih okolnosti.</s><s>Nisu rijetki niti primjeri stranih državljana koji su ilegalno pobjegli u Jugoslaviju te željeli u njoj i ostati ili su iz Jugoslavije htjeli pobjeći u zapadnu Europu.</s>
<s>O razlozima ilegalnih migracija istarskih stanovnika možemo ponuditi različita stajališta.</s><s>Miješaju se politički i ekonomski razlozi ili se govori o miješanju oba razloga.</s><s>Poseban je kut gledanja na uzroke ilegalnih bjegova kroz političku perspektivu koja uzroke nalazi u nacionalnim ili u nacionalističkim tezama.</s><s>Dinamiku i opseg istarskih migracija možemo podijeliti na nekoliko razina:</s>
<s>iz same Istre i okolice b) nacionalna razina odnosi se na bjegove Istrana iz Hrvatske i Slovenije (tada Jugoslavije).</s><s>Iz Hrvatske je i Slovenije zbog niza političkih i ekonomskih faktora najviše ljudi iseljavalo, ali i ilegalno odlazilo u druge zemlje c) međurepublička razina odnosi se na mnoge stanovnike bivših jugoslavenskih republika koji su se doselili u Istru radi posla pa kasnije pobjegli ili su se doselili u Istru zbog namjeravanog bijega</s>
<s>Odlazak iz Istre d) međunarodna razina odnosi se na državljane bivših istočnoeuropskih zemalja koji su koristili priliku da iz Istre pobjegnu na zapad.</s><s>Dinamika migracijskih kretanja stanovništva iz Istre u razdoblju nakon Drugog svjetskog rata određena je okolnostima društvenog i gospodarskog razvitka, točnije povijesnim kontekstom u cjelini.</s><s>Pri analizi legalnih i ilegalnih iseljavanja iz Istre potrebno je uzeti u obzir neke povijesne činjenice koje karakteriziraju vrijeme Drugog svjetskog rata i poraća.</s><s>Iseljavanje se intenzivira nakon kapitulacije Italije i Pazinskih odluka o sjedinjenju Istre s maticom domovinom u rujnu 1943. iako ga arhivsko gradivo bilježi već od prosinca 1942. (Dukovski 2001; Karakaš Obradov 2013; Manin 2010; Mandić Ljudi su se iseljavali iz Istre ne samo zbog svoje vezanosti za Italiju, već i iz niza drugih razloga.</s><s>Iznad svega bilo je rašireno uvjerenje da socijalizam znači siromaštvo i da je Jugoslavija nesumnjivo socijalistička država.</s><s>S druge strane, Italija, koja je bila pod američkim kišobranom, bila je kapitalistička zemlja, a ljudi su kapitalizam poistovjećivali s bogatstvom.</s><s>Upravo je ovaj crno–bijeli prikaz stvarnosti imao vrlo važnu ulogu, možda čak i više od nacionalnosti.</s><s>Uz to, ne smijemo zaboraviti ekonomsku gravitacijsku snagu Trsta u razdoblju Austrije, ali i u doba Italije.</s><s>U određenom smislu i danas ima tu privlačnost.</s><s>Dinamike migracija u razdoblju od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine sedamdesetih godina 20. stoljeća pokazuju koliko su te migracije bile snažne i složene.</s><s>Promjene granica dodatno su komplicirale migracijska kretanja na geografski malom prostoru kao što je Istra.</s><s>Tu govorimo o podjeli na vanjske i unutarnje migracije.</s><s>Također je ispreplitanje političkih i ekonomskih uzroka dodatan izazov za tipologiju istarskih migracija.</s><s>Primjer poslijeratnih izbjeglica i bjegunaca u talijanskim i austrijskim logorima, koji su kasnije otišli u Australiju, pokazuje kako su pojedinci napustili Istru iz političkih razloga, no u Australiju ili Kanadu ili SAD mnogi su došli iz ekonomskih razloga, i obrnuto, su mnogi imigranti pedesetih i s početka šezdesetih godina 20. stoljeća iz Istre otišli radi zaposlenja, ali su ih neko vrijeme doživljavali kao dio političke emigracije zbog ilegalnih prelazaka granice.</s><s>Budući da se ilegalni bijeg ne odnosi samo na fizički prijelaz granice, u tablici navodim vrste ilegalnih bjegova iz Istre koje sam podijelio i kategorizirao prema vlastitom istraživanju konzultirajući literaturu, arhivsko gradivo ili spoznao putem svjedočanstava.</s>
<s>regnicoli75 domaće stanovništvo u strahu od nove vlasti stanovništvo raseljeno zbog ratnih opasnosti Tablica 2: Kategorije ilegalnih bjegunaca iz Istre do svibnja 1945. 75 Naziv za talijansko stanovništvo koje se doselilo u Istru između dva svjetska rata, između 1918. i 1943. u Istru se doselilo 29 000 Talijana (Dukovski 2001, 229).</s><s>Ilegalni bijeg preko granice (Italija, Austrija, STT-a) Vrste dokumenta</s>
<s>zemlji i nisu se vratili prešli na subjekt strane zemlje na vlastitom teritoriju (zatražili azil u veleposlanstvu, preplivali na brod pod stranom zastavom) stanovništvo koje se iselilo prije Zakona o opcijama te je potom optaciju tražilo iz inozemstva</s>
<s>Razdoblje stanovništvo koje se iselilo pa potom iz inozemstva tražilo otpust iz državljanstva Tablica 3: Vrste ilegalnih bjegova iz Istre nakon svibnja 1945. i uspostave granica. (Preuzeto iz: Službeni list SFRJ (1949; 1965).</s>
<s>Tablica 4: Vrste ilegalnih bjegova iz Istre s obzirom na granice i zemlje odlaska.76 76 U svojim sam istraživanjima došao do podatka da je jedna osoba iz Labina sredinom 50-ih godina 20. stoljeća pobjegla u Mađarsku.</s><s>Navedena tablica odnosi se na ilegalne emigracije iz Istre i u Istru.</s><s>Esuli, optanti, izbjeglice, prebjezi?</s><s>Problem terminologije Terminologija ilegalnih je migracija vrlo različita.</s><s>U uvodnom sam dijelu spomenuo da terminologija fenomena ilegalnih (nezakonitih) migracija nije standardizirana na svjetskoj razini iz nekoliko razloga.</s><s>Jedan od njih je to što se u različitim zemljama za isti fenomen koriste različiti nazivi.</s><s>Obrasci se ilegalnih migracija (osim konstante ilegalnosti) mijenjaju zbog društvenih i političkih okolnosti.</s><s>Kao što navodi Mesić (2002, 120 prema Cukon 2013, 4–7) nezakonite migracije relativno su mlad koncept s obzirom na to da zakonska ograničenja za prelazak državne granice nisu postojala sve do kraja 19. stoljeća.</s><s>Suvremene ilegalne migracije se donekle razlikuju od razdoblja ilegalnih migracija koje obuhvaća ovaj rad.</s><s>Tako se razlikuju i termini.</s><s>U današnjoj stručnoj literaturi prevladavaju termini nezakonite migracije, neregularne migracije, migracije bez dokumenata, migrant, imigrant, tražitelj azila, neregularni stranac.77 Pojam srodan pojmu migrant jest pojam izbjeglica, koji je po obimu i sadržaju nešto uži, pri čemu se pojam migrant pojavljuje kao opći pojam.</s><s>Definicija se ogleda u činjenici da je izbjeglica primoran napustiti matičnu državu, dok se migrant načelno može i dobrovoljno odlučiti da napusti državu iz različitih razloga koji ne uključuju nuždu.</s><s>Dakle, pojam izbjeglice vezan je za političke trenutke koji sadrže progon osoba na vjerskoj, rasnoj ili političkoj osnovi (Evans i suradnici 1998, 242).</s><s>Gregurović (2011, 61 prema Cukon 2013, 4–7) navodi kako se pojam nezakonitih migracija ne odnosi samo na nezakonit prelazak državne granice, već i na nezakonit boravak u nekoj zemlji.</s><s>Slijedom navedenog može se zaključiti da se osoba koja je na nezakonit način prešla državnu granicu i/ili na nezakonit način boravi na njezinom teritoriju, naziva nezakonitim migrantom.</s><s>Danas se daje prednost pojmu nezakonit ispred pojma ilegalan jer Zakon o strancima78 govori o nezakonitom prelasku državne granice i nezakonitom boravku.</s><s>Također, pod pojmom nezakoniti migranti podrazumijevaju se sve osobe koje su nezakonito migrirale na teritorij neke zemlje, odnosno koje su nezakonito prešle njezinu državnu granicu (Pesek, Pojam nezakonitih migracija prije svega se odnosi na nezakonit ulazak (također je protuzakonito napustiti zemlju u kojoj nije dopušteno slobodno iseljavanje), migranata u stranu zemlju bilo zaobilaženjem granične kontrole, bilo krivotvorenjem putnih isprava.</s><s>77 Postoji još nekoliko termina za osobe koje su na različite načine pobjegle iz matične države.</s><s>Više (Glosar migracij 2006).</s>
<s>Postoji velik broj osoba koje u stranu zemlju uđu na zakonit, dopušten način, ali kasnije ostanu u toj zemlji boraviti bez odgovarajućih dozvola i isprava, ili pak zatraže politički azil.</s><s>Ilegalne su migracije nastale tako što je prirodan migracijski proces, koji se posebno uvećao zahuktavanjem procesa globalizacije, stavljen u korelaciju sa pravnim okvirima nacionalnih zakonodavstava i prema njima se odredio kao nelegalan, odnosno ilegalan.</s><s>Bit stvari jest u činjenici da država nije dala pravo migrantu da boravi na njezinom teritoriju, ali to svakako ne znači da je navedena osoba napravila neko kazneno djelo i da je reč o kriminalcu.</s><s>Međutim, Istrani koji su bježali u Italiju, velikim su dijelom tamo i ostali zbog obitelji koja im je tamo živjela ili zbog posla (Cukon 2013, 4).</s><s>Govoreći o terminologiji, trebamo razlikovati nazive za bjegunce: naziv u službenim dokumentima, u medijima, u memoarima, u svakodnevnom govoru jer može doći do konfuzije korištenjem različitih termina koji uvijek ne odgovaraju situaciji na terenu.</s><s>Razgovarajući i intervjuirajući ljude na terenu u Istri, ali i u Sloveniji i u Italiji, došao sam do zaključka da mnogi u svakodnevnom govoru za istarske ilegalne migrante – bjegunce, koriste riječ esuli jer poistovjećuju masovni odlazak talijanskog (također i hrvatskog i slovenskog) stanovništva iz Istre s bjegovima stanovništva preko granice koji su se događali u isto vrijeme.</s><s>Sličnu sam nedosljednost primijetio i u talijanskoj memoaristici koja se bavi svjedočanstvima esula.</s><s>U različitim se intervjuima79 pod esule svrstavaju i osobe koje su ilegalno pobjegle iz Istre u razdoblju od 1945. do 1975.</s><s>Za osobe koje su bježale iz Istre (Jugoslavije) u razdoblju od 1945. do 1975. u tadašnjim se novinama (hrvatskim, talijanskim i slovenskim), stručnoj literaturi i arhivskom gradivu nije koristio naziv migrant već većinom riječ izbjeglica, bjegunac, prebjeg.</s><s>Prije objašnjenja navedenih termina za proces ilegalnih bjegova, potrebno je razjasniti razliku između naziva optanti i esuli, o čijim će migracijama kasnije biti riječ, a koji se razlikuju od ilegalnih bjegunaca u navedenom razdoblju.</s><s>Riječ esuli od tal. esule znači „izgnanik”, a dolazi od lat. ex(s)ĭlĭum (egzil, izgon).80 Službena talijanska praksa nazivala je talijanske državljane koji su stigli u zemlju iz bivših talijanskih kolonija profughima (izbjeglice).</s><s>U hrvatskom jeziku riječ izbjeglica dolazi od osnove „bijeg”.</s><s>Izbjeglice su osobe koje zbog ratnih opasnosti, političkog nasilja i 79 Mileta Mattiuz i Rumici 2015.</s>
<s>80 Esuli (talijanski: esule, izgnanik, prognanik), stanovnici Istre, Kvarnera i Slovenskog primorja talijanske narodnosti koji su nakon kapitulacije Italije i potpisa Pariškog mirovnog sporazuma 1947. i Londonskog sporazuma o podjeli Zone A i Zone B odselili u Italiju.</s><s>Dijelom su bili optanti, a dijelom žrtve progona jugoslavenskih komunističkih vlasti (“Esuli“ 2017). drugih nevolja bježe iz zemlje i traže zaklon u drugoj zemlji.</s><s>Optant dolazi od lat. gl. optāre (željeti, birati), dakle to je osoba kojoj je omogućena sloboda biranja, odnosno pravo stanovnika područja koje je od jedne države pripalo drugoj da mogu birati između dva državljanstva, uz određene uvjete.</s><s>U Istri su prve opcije bile regulirane Mirovnim ugovorom s Italijom (stupio na snagu 15. rujna 1947.).</s><s>Prema člancima 19. i 20. tog Ugovora i na temelju Sporazuma o opciji iz iste godine81 optanti su morali ispunjavati sljedeće uvjete:</s>
<s>78 Zakon o strancima 2020. a) prebivalište na pripojenom području 10. lipnja 1940. (datum ulaska Italije u rat) b) talijansko državljanstvo na dan 15. rujna 1947. (datum stupanja na snagu Mirovnog ugovora)</s>
<s>Drugi Sporazum o opcijama potpisan je 1951. (Zupanc 2004).</s><s>Rok za podnošenje molbi istjecao je 15. travnja 1951., a njime je omogućeno i osobama kojima je zahtjev ranije odbijen da podnesu molbu za reviziju.</s><s>Iz dijela pod Zonom B STT-a iseljavanje je legalizirano Memorandumom o suglasnosti (točka 8.) potpisanim 5. listopada 1954 i konačno treći Sporazum o opcijama potpisan je 1965.82 Iako manje korištena, mogućnost iseljenja putem otpusta iz jugoslavenskog državljanstva omogućena je Zakonom o jugoslavenskom državljanstvu83 i Osimskim sporazumom koji je stupio na snagu 11. ožujka 1977.</s><s>Iz ovog proizlazi da i s pravnog aspekta postoji bitna razlika između izbjeglica ili tzv. esula i optanata.</s><s>Dakle, izabirući pravo na opciju, ti su ljudi postali optanti te su na temelju svoje izjave zadržali talijansko državljanstvo, sva građanska prava uključujući i odštetu za imovinu koja je ostala s druge strane granice.</s><s>Esuli, tj. izbjeglice ta prava nisu imali.</s><s>Oba izraza za sobom vuku određenu političku konotaciju.</s><s>Službena talijanska praksa nazivala je talijanske državljane koji su stigli u zemlju iz bivših talijanskih kolonija profughi (izbjeglice) (Zupanc 2004, 67–102).</s><s>U Italiji se pod utjecajem politike i mnogih „ezulskih“ organizacija imenica esuli počela koristiti za sve izbjeglice, pri čemu su optanti iz Istre dobili pridjev istarski, a iz Dalmacije su dobili naziv profughi (izbjeglice).</s><s>Kako bi razlikovali izbjeglice iz Istre i Dalmacije, Jasna Fakin 81 Pravilnik o opciji osoba s područja pripojenog Federativnoj Narodnoj Republici Jugoslaviji po Ugovoru o miru s Italijom 1947.</s>
<s>83 Zakon o jugoslavenskom državljanstvu 1964. i Katja Jerman u svojem radu uvode termin istarski bjegunci (Fakin i Jerman 2004, 117Sama riječ izbjeglica definirana je Ženevskom konvencijom iz 1951.84 U dnevnopolitičkom diskursu, ali i u publicistici, nerijetko se pojmovi esuli i optanti tretiraju kao sinonimi iako su ta dva pojma po sadržaju i opsegu različiti.</s><s>Štoviše, pojam esuli u hrvatskoj se javnosti ponekad poistovjećuje s pojmom emigranti pa se u tom smislu odnosi samo na one osobe koje su od kraja Drugog svjetskog rata svojom voljom optirale za Italiju.</s><s>U talijanskoj političkoj javnosti, posebice u akademskim krugovima, pojam esuli se ne samo u terminološkom, nego i u političko–povijesnom smislu odvaja od značenja pojmova emigrant ili optant.</s><s>U najširem smislu, pod esulima se smatraju svi nekadašnji talijanski državljani u istočnim provincijama Kraljevine Italije koji su krajem Drugog svjetskog rata ili u neposrednom poraću napustili tadašnja prebivališta pod okolnostima korjenitih političkih, međunarodno–pravnih i socijalno–psiholoških promjena nastalih uspostavom druge državne vlasti i nove vladajuće ideologije na tim prostorima.</s><s>U posljednjih je desetak godina takav stav u potpunosti usvojila i talijanska državna politika što je, u jednom konkretnom slučaju, rezultiralo dodjelom visokog državnog odličja predsjednika Republike Italije – Zlatne medalje – posljednjoj talijanskoj upravi grada Zadra 1943. godine.</s><s>Talijanski stručnjaci uglavnom naglašavaju da se pojam optanti može odnositi samo na osobe koje su primjenom međunarodnih ugovora i pratećih zakona po utvrđenom postupku optirali za talijansko državljanstvo.</s><s>Slijedeći tu terminološku distinkciju, esuli su ona masovna kategorija bivših talijanskih građana Istre, Kvarnera i Dalmacije koji su počevši od kapitulacije Italije u rujnu 1943., u pravilu bez ikakve imovine i bez prethodne pravne regulative, napuštali ta područja (Selimović 2016, 49 – 50).</s><s>Uz navedene termine, u upotrebi je i naziv sfolatti (raseljeni) za stanovnike Istre koji su tijekom 1944. i početkom 1945. iseljavani iz obalnih gradova (Pula, Rijeka) zbog stalnih savezničkih bombardiranja (Spazzali, 2022).</s><s>Naziv profughi u Italiji je korišten kao opći pojam kojim su obuhvaćeni svi poslije rata pridošli Talijani, a primjenjivan je, osobito u lijevo orijentiranim političkim krugovima, i na dalmatinske i istarske Talijane.</s><s>Slovenski autor Sandi Volk opredjeljuje se za izraz 84Ženevskom konvencijom o statusu izbjeglica iz 1951. definiran je i pojam, odnosno status, raseljenih osoba ili raseljenika (e: displaced persons, displacees).</s><s>Taj se međunarodno prihvaćeni termin, dakle, odnosi na prisilne migrante koji, za razliku od izbjeglica (e: refugees), ne napuštaju vlastitu zemlju, već pokušavaju izgraditi novu egzistenciju oslanjajući se primarno na potporu vlasti države kojoj po podrijetlu pripadaju (Tekst Konvencije o statusu izbjeglica iz 1951. godine 2010). begunci/izbjeglice za sve Talijane koji su poslije Drugog svjetskog rata napustili Istru i Dalmaciju (Volk 1999, 18).</s>
<s>Termin „egzodus” vrlo je kontroverzan.</s><s>Kontroverznost izraza odražava različite nacionalne diskurse u tumačenju prošlosti.</s><s>Svaka nacionalna strana brani svoju paralelnu povijest i uzroke migracija, a time i različit broj iseljenih i njihovih imena (Verginella 2000, 269–277; Ballinger 2003, 42‒45).</s><s>Talijanska historiografija prihvatila je termine „egzodus Talijana“, „egzodus Istrana“, „egzodus Julijaca i Dalmatinaca“ (giulianodalmati) za imenovanje poslijeratne emigracije, a iseljenike naziva „esulima“ (prognanici, izgnanici).</s><s>Radi se o terminima koji imaju biblijske etimološke i metaforičke korijene i asociraju na tragične i katastrofalne razmjere prisilnog odlaska, na izgnanstvo i nestanak nakon dvije tisuće godina romanskog, a potom i talijanskog elementa iz Istre i istočnog Jadrana uopće.</s><s>Posljednjih godina javljaju se radovi koji preferiraju termine „iseljavanje“, „migracije“, „prisilno preseljenje“, „premještanje stanovništva“.</s><s>Hrvatska i slovenska historiografija dijelom su preuzele talijanske termine, a dijelom govore o iseljenicima, emigrantima i optantima (Dota 2010, 24).</s><s>Iseljavanje Talijana već se ustaljenim obrascem hrvatske historiografije naziva „drugim egzodusom“, nakon onog Hrvata i Slovenaca u doba fašističke uprave.</s><s>U hrvatskoj se historiografiji pojam egzodusa upotrebljava za dva migracijska fenomena: za iseljavanje Hrvata iz Istre za vrijeme fašizma i za iseljavanje Talijana (ali i Hrvata i Slovenaca) poslije Drugog svjetskog rata (Manin 2001).</s><s>Mlađa generacija povjesničara preferira neutralnije termine poput iseljavanja, migracije i preseljenja (Badurina 2018, 210).</s><s>Terminološki odabir, dakako, „sa sobom nosi, uz historijski, i ideološki i politički sud” (Dota 2010, 24).</s><s>Hrvatska historiografija uvela je u pojmovni aparat istarske historije 20. stoljeća koncept „prvog egzodusa“, odlaska iz Istre zbog fašističke represivne politike i talijanizacije između 50 i 100 tisuća Slovenaca i Hrvata koji su većinom prebjegli u Kraljevinu SHS/Jugoslaviju (Dota 2010, 91).</s><s>To je provedeno posebnim zakonima i administrativno–upravnim aktima, ali i fizičkim prisiljavanjima i likvidacijama „nepodobnih” osoba.</s><s>Do „prvog egzodusa“ došlo je zbog nacionalno–diskriminacijskih postupaka talijanskih vojno–okupacijskih vlasti, a potom i mjera fašističkog režima (Žerjavić 1993, 631–656; Manin 2001; Dukovski 2008, 129–165).</s><s>Upisivanje predodžbe „egzodusa” (masovnog prisilnog iseljavanja iz vlastite postojbine) i u valove hrvatske i slovenske emigracije u doba između dva rata događa se nakon što je istovjetni konstrukt već izgrađen u Italiji za „egzodus Talijana”.</s><s>Koncept „slavenskog egzodusa” funkcionalan je u stalnoj polemičkoj tenziji ukazivanja na fašizam kao glavni uzročnik „istarskih nedaća i tragedija”.</s><s>Ukazivanje na sličnost sudbina slovenskog i hrvatskog stanovništva s onom talijanskog nakon rata doprinosi metodama balansiranja „stradanja i žrtava” na obje strane (Dota 2011, 90).</s><s>Godine 1997. u Pazinu je osnovano Društvo Egzodus istarskih Hrvata.</s><s>Tada je organizirana višednevna manifestacija „Sjećanje na egzodus Hrvata Istre za vrijeme talijanske uprave i okupacije 1918.–1943.“, koja je od 22. do 26. listopada 1997. održana u Zagrebu i Pazinu (Ježenski Brig).</s><s>Uz ostalo, tada je na tu temu u Hrvatskom institutu za povijest održan međunarodni znanstveni skup.85</s>
<s>U slovenskoj historiografiji imamo tri naziva za iseljenike iz hrvatskog i slovenskog dijela Istre.</s><s>Pravna ih je terminologija po 8. članku Londonskog memoranduma proglasila optantima (koji su tri godine po njegovu izdanju) imali pravo optiranja između talijanskog i jugoslavenskog državljanstva.</s><s>Jugoslavenska ih je vlast proglasila bjeguncima jer nisu prihvaćali novi socijalistički sustav.</s><s>Talijanska ih je strana proglasila esulima (Volk 1999; Gombač 2005; Kosmač 2014).</s><s>Marijan Drnovšek (2010) u svom radu za ljude koji su bježali preko granice koristi nazive bjegunci, izgnani, emigranti, iseljenici (begunci, izgnanci, emigranti, iseljenici).</s><s>Također je podijelio bjegunce na „stare“ bjegunce i „nove“ bjegunce.</s><s>„Stari“ su bjegunci oni koji su pobjegli u Italiju ili Austriju neposredno pred kraj Drugog svjetskog rata te u svibnju 1945., a „novi“ su bjegunci oni koji su pobjegli iz Jugoslavije (Slovenije, Hrvatske) nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>Temeljna je razlika u tome što su „stari“ bjegunci svrstavani pod političku emigraciju dok „novi“ bjegunci potpadaju pod kategoriju ekonomske migracije (iseljenika).</s><s>Međutim, mnogi su bjegunci izjavljivali da su pobjegli iz političkih razloga da bi dobili politički azil i lakše se zaposlili.</s><s>Raseljenici su u hrvatskoj historiografiji podijeljeni u četiri kategorije: izbjeglice, prognanici, izgnanici i prebjezi (Jurković 2003).</s><s>U hrvatskom jeziku riječ izbjeglica dolazi od hrv. osnove „bijeg“.</s><s>Izbjeglice su osobe koje zbog ratnih opasnosti, političkog nasilja i drugih nevolja bježe iz zemlje i traže zaklon u drugoj zemlji (Zupanc 85 Znanstveni skup održan u Zagrebu 22. i 23. listopada 1997, a organizirali su ga Hrvatski institut za povijest i Društvo Egzodus istarskih Hrvata, u suradnji s Državnim arhivom u Pazinu i Državnim arhivom u Rijeci.</s><s>Godine 2001. izdan je Zbornik radova s međunarodnog znanstvenog skupa Talijanska uprava na hrvatskom prostoru i egzodus Hrvata (1918. –1943). (Manin 2001).</s><s>2004, 67–102).</s><s>Imenica „prognanik“ u značenju je vrlo slična imenici „izbjeglica“,86 a „izgnanik“ je svaka osoba izgnana (prognana) iz vlastite zemlje87.</s><s>„Prebjeg“ ili „prebjeglica“ jest onaj koji je prebjegao (preko granice, drugoj zaraćenoj strani, itd).88 U talijanskoj se literaturi koriste termini „profughi“89 (izbjeglice), „rifugiati“90 (prebjezi) i „clandestini“91 (tajni u smislu ilegalni).</s><s>Razlika je u terminima sljedeća: termin „profughi“ te termin „rifugiati“ vrlo su slični po svom značenju, no prva se riječ odnosi više na one koji su pobjegli zbog gladi, rata ili političkih razloga, a druga više na one koji bježe odg rata ili zbog političkih razloga, dok treći termin „clandestini” može pripadati i u prvu i drugu riječ, ali su to ipak osobe koje su pobjegle bez dokumenata.</s><s>Govoreći o novinskim člancima, fokusirao sam se na hrvatski, slovenski tisak i djelomično talijanski koji donosi mnoštvo informacija o svakodnevnom životu u Istri i okolici.</s><s>Treba uzeti u obzir da se vijesti i članci o bjeguncima uz neke iznimke počinju javljati početkom 1950-ih, a najviše ih je iz razdoblja prve polovice 1950-ih.</s><s>Naime, u početnom razdoblju komunističke vlasti u Hrvatskoj (Jugoslaviji) nakon 1945. nominalno se i zakonodavno propagiralo načelo slobode medija.</s><s>Međutim, ako cenzure i nije bilo u formalnom pogledu, ona je postojala u svakodnevnoj praksi.</s><s>Do 1952.</s><s>Komunistička partija provodila je obrazovni sustav i kulturne aktivnosti kroz komisije za agitaciju i propagandu (Agitprop).</s><s>Agitprop je djelovao kao paralelno tijelo, ali bez zakonskih ovlasti, no imao je glavnu riječ u odluci što će se tiskati, izvještavati ili provoditi.</s><s>Nakon 1952. započelo je razdoblje prvih društvenih reformi i svojevrsno "omekšavanje" boljševičkog pritiska na društvo.</s><s>U novinarstvu je došlo do određenog popuštanja partijske stege i do jačanja samostalnosti i profesionalnosti u uređivanju te do prodora nekih zapadnjačkih utjecaja.</s><s>No to razdoblje popuštanja nije dugo trajalo.</s><s>Nakon političkog razilaženja vrha Partije s Milovanom Đilasom i njegovim „liberalizmom” 86Prognanik i izbjeglica pojmovi su koji u najširem smislu označava svaku osobu koja je zbog rata ili elementarne nepogode ili sličnih okolnosti bila prisiljena trajno ili na duži rok napustiti svoju domovinu ili prebivalište („Prognanik“ 2022).</s>
<s>87 onaj koji je prognan, onaj koji se nalazi u progonstvu („Izgnanik“ 2022) 89 Imenica profugo upotrebljava se generalno, općenito.</s><s>Uobičajeno se koristi za definiciju osoba koje su otišle iz matične zemlje zbog proganjanja ili zbog vjere.</s><s>Slični termini u uporabi su i esiliato, esule, fuggiasco, fuggitivo, rifugiato („Pròfugo“ 2022).</s><s>90 Osoba koja je dobila status prebjegle osobe nakon podnesenog službenog zahtjeva za priznavanjem statusa.</s><s>Štiti je Ženevska konvencija, koja je službeno stupila na snagu u Italiji donošenjem zakona br. 722 dana 24. srpnja 1954.(„Rifugiato“ 2022).</s><s>91 „Clandestino“ 2022.</s>
<s>1954., SKJ je uveo pojačan nadzor nad novinstvom pa je došlo do zastoja u razvoju medijskih sloboda, što je trajalo do kraja 1950-ih (Mihaljević 2015, 239–258).</s><s>Djelomičnu analizu novinskih članaka o bjegovima iz Slovenije napravio je Jernej Mlekuž (2019).</s><s>Članak se ne bavi jezičnom analizom, nego javnim diskursom, odnosno načinom pisanja slovenskih informativnih novina o prebjezima.</s><s>Naslanjajući se na Mlekuževa istraživanja koji je istražujući Digitalnu knjižnicu Slovenije92 koristio imenicu „prebeg“ (prebjeg)93, što je vrlo slično terminu „prebežnik“94 te je pod tim je nazivom između ostalih pronašao naslove članaka ili dijelove članaka: „Redovnice in samostan kongregacije sester sv .</s><s>Frančiška Asiškega so bili opora proti ljudskih elementov pri prehodih v inozemstvo« (Celjski tednik, 19. februar 1949) – „Redovnice i samostan Kongregacije sestara sv. Franje Asiškog bili su glavni oslonac protunarodnih elemenata pri prijelazima u inozemstvo” (Celjski tednik, 19. veljače 1949.); „Izpred okrožnega sodišča.</s><s>Za nameravani beg čez mejo …“ (rubrika Iz Celja …, Savinjski vestnik, 13. december 1952) – „Pred okružnim sudom.</s><s>Za namjeravani bijeg preko granice …” (rubrika Iz Celja…, Savinjski vestnik, 13. prosinca 1952.); „Pobegnil v tujino in tam kradel“ (rubrika Še nekaj …, Slovenski poročevalec, 26. marec 1954) – „Pobjegao je u inozemstvo i tamo krao” (rubrika Još nešto ..., Slovenski poročevalec, 26. ožujka 1954.); „Pomagali so pri pobegu čez mejo“ (rubrika Še nekaj …, Slovenski poročevalec, 19. junij 1954) – „Pomogli su u bijegu preko granice” (rubrika Još nešto..., Slovenski poročevalec, 19. lipnja 1954.); „Pobegi v soboškem okraju” (Slovenski poročevalec, 7. avgust 1954) – „Bjegovi u sobotskom okrugu“ (Slovenski poročevalec, 7. kolovoza 1954.); „Pobeg čez državno mejo“ (rubrika Še nekaj …, Slovenski poročevalec, 12. september 1954) – „Bijeg preko državne granice” (rubrika Još nešto ..., Slovenski poročevalec, 12. rujna 1954.); „Čez mejo so hoteli uiti“ (rubrika Še nekaj …, Slovenski poročevalec, 27. oktober 1954) – „Preko granice željeli su pobjeći” (odjeljak Još nešto ..., Slovenski poročevalec , 27. listopada 1954.); „Obsojeni organizatorji pobegov čez 92 Digitalna knjižnica Slovenije je web informacijski portal za upravljanje znanjem te mu se može pristupiti putem računala.</s><s>Portal nudi besplatnu potragu za resursima i slobodan pristup digitalnom sadržaju (časopisi, knjige, rukopisi, karte, fotografije, glazba i priručnici).</s><s>Pretraživanje je u zbirkama moguće prema bibliografskim podacima (autor, naslov, datum izdavanja, sadržaj, vrsta...).</s><s>Tekstualne materijale moguće je pretraživati i izravno u tekst (full-text dohvat tehnologija, uz potporu OCR-a). („Digitalna knjižnica Slovenije“ 2022).</s>
<s>94 „Prebežnik“ 2022. mejo“ (Delo, 6. marec 1961) – „Osuđeni organizatori bijega preko granice" (Delo, 6. Bjegunci i bježanje spominju se i u Glasu Istre95.</s><s>Pregledom arhive Glasa Istre koja se nalazi u Sveučilišnoj knjižnici Sveučilišta Jurja Dobrile u Puli, pronašao sam pet članaka koji se odnose na bjegunce počevši od 4. listopada 1952. kada izlazi članak pod naslovom: „Sad znam kako zvona zvone“ u kojem piše: „...nedavno je sa još par svojih drugova pobjegao u ‘obećanu zemlju’”.</s><s>Godine 1953. o bjeguncima pišu dva članka: „Novi bjegunci iz Italije“ naslov je članka u Glasu Istre od 8. kolovoza 1953; te članak od 6.11. 1953. u kojem pod naslovom „Bolje u Jugoslaviji zatvor nego u Italiji sloboda“ piše: „Kao motiv za bijeg preko granice…“.</s><s>Naredni je članak „Opili se kruhom“ od 8. ožujka 1957. u kojem se spominju „mnogi koji su iz Istre poslije rata pobjegli preko granice“.</s><s>I na kraju članak od 19. prosinca 1958 nosi naslov „Još tri priče o mladim bjeguncima – Stid nas je, ali koristilo je…“.</s><s>Bjegunce spominje i Istrski tednik96 18. studenog 1950. u članku „Tragičen dogodek v miljskih hribih – Resnica o „ugrabitvi" treh eleklricistov na demarkacijski črti“ „Tragičan događaj u miljskim brdima – Istina o „otmici" trojice električara na demarkacijskoj liniji“ piše: „...smo zvedeli, da sta to begunca Deiise Marijo in Deste Luigi iz Izole le sta bila ob prehodu čez mejo brez osebnih izkaznic; zato sta zadržana zaradi nadljne preiskave.“ – „...saznali smo da se radi o bjeguncima Deiise Mariju i Deste Luigiju iz Izole, koje su prilikom prelaska granice bili bez osobnih iskaznica; zbog toga su zadržani na daljnjoj istrazi.”</s>
<s>Možemo zaključiti da su termini „bijeg preko granice“ i „prebjeg“ redovito korišteni u vijestima koje su govorile o bjeguncima.</s><s>Prva se vijest o bjeguncima pojavljuje 1949., a najviše vijesti se odnosi na 1954. i 1955. godinu.</s><s>To razdoblje koincidira s 1952. godinom kada je započelo razdoblje prvih društvenih reformi i svojevrsno „omekšavanje" boljševičkog pritiska na društvo.</s><s>U novinarstvu je došlo do određenog popuštanja partijske stege i do jačanja samostalnosti i profesionalnosti u uređivanju te do prodora nekih zapadnjačkih utjecaja.</s><s>Na početku 1960-ih započeo je novi proces liberalizacije, 95Glas Istre je glavni i najprodavaniji tiskani izvor informacija na području Istre koji najveću pažnju posvećuje mjesnim kronikama prateći brojna zbivanja na istarskom poluotoku.</s><s>Nakon kraja Drugog svjetskog rata izlazi kao tjednik do 1. studenog 1969., a nakon toga kao dnevne novine („Glas Istre“ 2022).</s><s>96 Istrski tednik glasilo Osvobodilne fronte koprskega okraja tjednik koji je između ožujka 1950. i kraja 1951. izlazio u Kopru u tadašnjoj Zoni B STT-a („Istrski tednik glasilo Osvobodilne fronte koprskega koji će trajati cijelo desetljeće (Mihaljević 2015, 239–258).</s><s>Također je iz navedenih naslova vidljivo da se kroz godine korišteni termini ne mijenjaju.</s><s>Talijanski tisak, a pogotovo onaj esulske provenijencije, redovito je objavljivao vijesti koje su govorile o bjegovima iz Istre (Jugoslavije).97 Naravno da jugoslavenski mediji nisu koristili pojam dezertera jer bi se to negativno odrazilo na percepciju JNA i općenito stanja u državi.</s><s>Određeni su pojmovi bili politički motivirani i u tom smislu korišteni, a esulski je tisak to naravno potencirao.</s><s>Bjegovi su bili simptomi dubljih društvenih problema koji su se s jedne strane (Jugoslavija) skrivali, a s druge strane (Italija) potencirali.</s><s>L'Arena di Pola,98 novine pulskih esula, donosi sljedeće naslove: „Soldati in fuga dalla Jugoslavia.</s><s>Altri due disertori nei pressi di Gorizia in circostanze altamente drammatiche“ – „Vojnici bježe iz Jugoslavije.</s><s>Još dva dezertera u blizini Gorice u vrlo dramatičnim okolnostima“ 3. ožujka 1954.; „Continuano le fughe“ – „Nastavljaju se bjegovi“, 15. rujna 1954.; „Fuga sintomatica dal paradiso Titino“ – „Simptomatičan bijeg iz Titovog raja“, 4. svibnja 1955.; „Una fuga clamorosa“ – „Senzacionalan bijeg“ 17. veljače 1954.; „Drammattica fuga dal territorio Jugoslavo“ – „Dramatičan bijeg s Jugoslavenskog teritorija”, 27. lipnja 1956.</s><s>Slične naslove donosi i talijanski dnevnik Corriere della Sera: „Centomila „clandestini“ a Trieste“ – „Sto tisuća „ilegalnih migranata“ u Trstu”, 15–16. studenog 1946.; „Il dramma degli Italiani in Istria.</s><s>Con gravi rischi fuggono dalla Zona B“ – „Drama Talijana u Istri.</s><s>Uz ozbiljne rizike bježe iz Zone B“, 6. veljače.1947.; „Clandestini solitari attraversano l'Adriatico“ – „Pojedinačne izbjeglice prelaze Jadran“, 22–23. lipnja 1950.; „L’Odissea di due giovani fuggiascchi dalla Jugoslavia“ – „Odiseja dvoje mladih bjegunaca iz Jugoslavije“, 23. svibnja 1954.; „Il mestiere di profugo in Italia“ – „Zanimanje izbjeglice u Italiji“, 30. kolovoza 1979.</s><s>Jugoslavenski mediji nisu koristili pojam dezertera jer bi se to negativno odrazilo na percepciju JNA i općenito na stanje u državi.</s><s>Određeni su pojmovi bili politički 97 Konzultirajući članke iz L'Arena di Pola koji se bave ilegalnim bjegovima iz Istre, pronašao sam veću količinu članaka koji su pisali o ilegalnim bjegovima.</s><s>Pomoću ključnih pojmova u tražilici online arhiva novina: Fughe dalla zona B (120 članaka), fughe clandestine (12 članaka), Fughe dalla Jugoslavija (153 članaka), dobio sam uvid u dinamiku objavljivanja vijesti o bjegovima od 1945. pa do sredine 1960-ih godina.</s><s>Naravno da se neki spomenuti članci ( njih 285) ne bave temom ovoga rada („L'Arena di Pola.</s><s>Tutti gli articoli dal 1948 al 2009“ 2022).</s>
<s>98 L'Arena di Pola talijanske su dnevne novine osnovane u Puli 29. srpnja 1945.</s><s>Nakon što je Pula pripala Hrvatskoj (Jugoslaviji), novine su premještene prvo u Goricu, a zatim u Trst.</s><s>Nakon što su premještene u Goricu, novine postaju tjednik („L'Arena di Pola.</s><s>Tutti gli articoli dal 1948 al 2009“ 2022). motivirani i u tom smislu korišteni, a esulski je (ali i ostali talijanski) tisak to naravno potencirao.</s><s>Bjegovi su bili simptomi dubljih društvenih problema koji su se s jedne strane (Jugoslavija) skrivali, a s druge strane (Italija) potencirali.</s><s>Neki naslovi navode samo Talijane, a bježali su i Hrvati i Slovenci.</s><s>Takve naslove možemo povezati sa širim kontekstom u kojem su istarski Talijani prikazani kao žrtve progona novih vlasti u Istri (Jugoslaviji).</s>
<s>Što se arhivske građe tiče donosim termine iz godišnjih izvješća Republičkog sekretarijata za unutarnje poslove (Letna poročila Republiškog sekretariata za notranje zadeve), kojima se opisalo bijeg, odnosno prijelaz državne granice.</s><s>Odabrao sam nekoliko termina iz izvješća koji pokrivaju razdoblje od 1949. do 1966.</s><s>„Poleg legalnega odhajanja iz LRS (Ljudske Republike Slovenije) pa so bili nekateri ugotovljeni pobegi Italijanov in Mađarov ter državljanov STO–ja preko državne meje“ – „Pored legalnih odlazaka iz NRS (Narodne Republike Slovenije) bilo je i nekih identificiranih bjegova Talijana i Mađara i državljana STT-a preko državne granice“99.</s><s>„Zaradi pokusa pobegov preko meje je bilo aretiranih …“ – „ Zbog pokušaja bijega preko granice bilo je uhićenih…“; „Pobeg preko državne meje je uspel 1 628 osebam…“ – „Bijeg preko državne granice uspio je 1 628 osobama…</s><s>“100 „Leta 1955 je nezakonito odšlo iz naše republike 31 % manj ljudi kot v letu 1954…“ „Godine 1955. na nezakonit je način iz naše Republike otišlo 31 % manje ljudi nego 1954. godine…“; „Aretiranih radi poiskusa pobega je bilo 908 oseb…“ – „Uhićenih je radi pokušaja bijega bilo 908…“; „Pri poiskusu nasilnega prekoračenja meje so bile 4 osobe ubite, 4 pa ranjene…“– „Pri pokušaju nasilnog prelaska granice ubijene su 4 i ranjene 4 osobe…</s><s>“101</s>
<s>„Po stojernem kaznivom dejanju je zbežalo čez meje 2,2 % iz sovražnih nagibov pa % pobjeglo je iz neprijateljskih pobuda...</s><s>“102 „Leta 1958 je storilo ali pokusilo storiti kazniva dejanja prepovedanoga prehoda čez državno mejo 12 633 oseb...“; - „Na nezakonit je način uspelo prestopiti državno 99 ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministrstva za notranje zadeve za leto 1949, kutija 1440. 15. 100 ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministrstva za notranje zadeve za leto 1950, kutija 1440. 7–8. 101 ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministrstva za notranje zadeve za leto 1955, kutija 1440. 5. 102 ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1956, kutija 1440. 4. mejo ali je na kak drugi način ostalo v inozemstvu 4 493 oseb ostali so bili pa prijeti na meji ali jim je bil nezakonit prestup kako drugače preprečen…“ – „Godine 1958. 12 633 osobe počinile su ili pokušale počiniti kaznena djela ilegalnog prelaska državne granice ...“; - „Na nezakonit je način uspjelo prijeći državnu granicu ili je na neki drugi način 4 493 ljudi ostalo u inozemstvu, ostali su bili uhićeni na granici ili im je na neki drugi način spriječen nezakonit prijelaz…</s><s>“103 „Osebam, ki so hotele brez potnih listov oditi v inozemstvo, oziroma so odšle…“ „Osobe koje su željele otići u inozemstvo bez putovnice ili su otišle…“; „Sosedni policijski organi so vrnili 2 887 naših državljanih ki so prešli mejo brez veljavnih potnih listin ali pa ostali z dokumenti obmejnega prometa…“ – „Susjedne policijske vlasti vratile su 2 887 naših državljana koji su prešli granicu bez valjanih putnih isprava ili ostali s dokumentima pograničnog prometa…</s><s>“104 „Brez potnih listin so na nedovoljenih mestih prekoračili mejo in prešli v SFRJ…“ „Bez putnih isprava na ilegalnim mjestima prešli su granicu i u SFRJ…</s><s>“105 „Na mejnih prehodih in ostalih mestih na meji je bilo zavrnjenih 3 118 tujih državljanov, ki so nameravali potovati preko mejnih prehodov brez odgovarjajočih dokumentov…“ – „Na graničnim prijelazima i drugim mjestima na granici odbijeno je 3 118 stranih državljana koji su namjeravali putovati preko graničnih prijelaza bez odgovarajućih dokumenata…</s><s>“106</s>
<s>Zanimljive termine za bjegunce nalazimo i u književnim djelima koji se bave motivom ilegalnog bijega.</s><s>Tako u književnim djelima možemo pronaći i sljedeće nazive: prognanik ili izgnanik (onaj koji je prognan, izgnan iz stalnog prebivališta), izbjeglica (onaj koji je izbjegao), pribjegar (onaj koji je pribjegao k pribježištvu) (Fabrio 393).</s><s>Na temelju svega do sada izloženoga, a i u pogledu suvremene literature na navedenu temu, u ovom će se radu koristiti termin „bjegunac“.</s><s>Odabrao sam tu imenicu iz više razloga.</s><s>Prvenstveno su se osobe odlučile na bijeg koji nije bio uvjetovan ratnim događanjima.</s><s>Razlozi za bijeg bili su višestruki.</s><s>Osim političkih prevladavali su i ekonomski, ali i osobni motivi.</s><s>Mnogi su bježali i neuspješno, odnosno bili uhvaćeni 103 ARS,SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1958, kutija 1440. 12. 104 ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1962, kutija 1441. 11. 105 ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1963, kutija 1441. 11. 106 ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1966, kutija 1441. 17. prilikom planiranja ili prilikom samog čina bijega.</s><s>Mnogi su se poslije bijega i vratili u Istru.</s><s>Upravo zbog tog povratka kući imenica „prebjeg“ kao osoba koja je prebjegla i nije se vratila, nije potpuna za kompletan opis „bjegunaca“ u ovoj disertaciji.</s><s>Referenca za korištenje termina „bjegunac“ jest i knjiga Ivana Paulette (2005.) „Bjegunci“.</s><s>Knjiga prati sudbine 18 autorovih sugovornika koji su pristali ispričati mu svoje priče o napuštanju istarskoga poluotoka u vrijeme poslije Drugog svjetskog rata.</s><s>To nije historiografski ni znanstveni rad, već je riječ o publicističkom prepričavanju životnih dogodovština koje su pratile sedamnaest istarskih „bjegunaca“ i jednoga zagrebačkog.</s><s>Godine 2014. u Italiji je tiskan prijevod njegove knjige pod nazivom Fuggiaschi.</s><s>Fughe dall’Istria nel primo dopoguerra.107</s>
<s>107 Nejasno je zašto talijansko izdanje Paulettine knjige u podnaslovu govori o istarskim „bjeguncima“ nakon Prvog svjetskog rata, kada se ispričane priče tiču razdoblja drugoga svjetskog poraća.</s><s>ILEGALNE MIGRACIJE ISTARSKOG STANOVNIŠTVA NAKON DRUGOG SVJETSKOG RATA DO SREDINE 1970-IH Faze ilegalnih migracija</s>
<s>Nakon kapitulacije Italije u rujnu 1943. godine i zapadni dio slovenskog etničkog teritorija okupirali su Nijemci.</s><s>Julijsku krajinu i Ljubljansku pokrajinu povezali su u Operativnu zonu Jadransko primorje (Operationszone Adriatisches Küstenland).</s><s>Na taj je način rapalska granica u njezinu sjevernom dijelu ponovno promijenila svoju ulogu i sada je služila kao upravna granica između Operativne zone Jadransko primorje i njemačkog okupiranog područja u Gorenjskoj, koje je bilo dio Njemačke.</s><s>Nakon Drugog svjetskog rata granica između Italije i Jugoslavije bila je pomaknuta prema zapadu, puno bliže slovenskoj zapadnoj etničkoj granici.</s><s>Između 1945. i 1947. godine rapalska je granica razgraničavala Jugoslaviju i Zonu B Julijske krajine.</s><s>Međunarodnopravno još je uvijek vrijedila, a zaposjele su je jedinice Korpusa narodne odbrane Jugoslavije (Ajlec, Mikša i Zbog kompleksnosti samog fenomena ilegalne sam migracije iz Istre poslije Drugog svjetskog rata kronološki podijelio u pet faza vremenski omeđenim na razdoblje između kraja Drugog svjetskog rata pa do potpisivanja Osimskih sporazuma, odnosno 1945. godine, pa do 1975.</s><s>Podjelu sam temeljio na analizi dosadašnjih znanstvenih spoznaja koristeći arhivsku građu, ali, prije svega i zaključke s terena dobivene metodom usmene povijesti.108 Svaka od svojih faza ima svoju unutrašnju logiku koja je obilježena političko–društvenom situacijom u Istri, ali i njezinoj okolici te se kroz faze ilegalnih migracija prepliću različiti motivi, načini i dinamika bježanja.</s><s>Prva se faza ilegalnih migracija odnosi na razdoblje od kraja Drugog svjetskog rata u svibnju 1945.. do potpisivanja odnosno provedbe Pariškog mirovnog ugovora u rujnu 108 Tatjana Šarić je razdoblje ilegalnih migracija podijelila na razdoblje od završetka Drugoga svjetskog rata pa do 1961.</s><s>Ta je godina odabrana zbog dva razloga.</s><s>Prvi je postupno povećavanje razina osobnih sloboda stanovništva u smislu slobode kretanja, koja tada počinje, te se i režim izdavanja putovnica, pogotovo od 1962., liberalizira – osim odabranim skupinama one se u većem broju izdaju i široj populaciji.</s><s>Drugi je razlog postojanje informacija o ovoj temi u arhivskoj građi, koje sežu do 1961. te se time podudaraju s postupnom liberalizacijom slobode kretanja stanovništva, čime je problematika bijega počela gubiti na aktualnosti.</s><s>Osim povećanog broja turističkih putovanja razlog otvaranja granica ležao je i u odluci vlasti da se zbog povećane nezaposlenosti uzrokovane gospodarskim reformama i sve veće nezaposlenosti građanima dopusti slobodno zapošljavanje u inozemstvu (Šarić 2015, 198).</s><s>Prva je faza ilegalnih migracija vezana uz završne mjesece Drugoga svjetskog rata te uz promjene granica i političke promjene koje su nastale nakon rata.</s><s>Prve migracije vezane uz Drugi zahvatile suTalijane na istočnoj obali Jadrana u travnju 1941. kada su Kraljevina Italija i Kraljevina Jugoslavija bile u ratu.</s><s>Brojno talijansko stanovništvo s dalmatinskog područja nakratko je napustilo veće gradove Zadar, Split, Makarsku i Dubrovnik i evakuiralo se brodovima na zapadnu obalu Jadrana.</s><s>Iz istih vojno sigurnosnih, ali i promidžbenih razloga, tijekom travnja 1941., evakuirano je stanovništvo grada Rijeke, oko 55 000 osoba, pretežno u Furlaniju i Veronsku provinciju.</s><s>S obzirom na kratkoću ovog sukoba, stanovništvo se vratilo do 10. svibnja 1941. (Bettiza 2004, 189).</s><s>Drugi val emigracija, tzv. „crni egzodus”, započeo u ljeto 1943. padom Mussolinija, snažnim djelovanjem angloameričkih zračnih snaga i prodorom partizanskih postrojbi koje su nakratko iskoristile vojni krah Kraljevine Italije potvrđen u rujnu 1943. i kapitulacijom.</s><s>Od srpnja 1943. s područja Dalmacije, i iz Istre, odlazili su većinom oni koji su bili u administrativnoj i vojnoj službi Kraljevine Italije, među kojima je bio i znatan broj “regnicola”, novopridošlog stanovništva iz Italije koje je doselilo između dva svjetska rata.</s><s>„Crnom egzodusu” pribrajaju se i brojni talijanski vojnici, porijeklom iz Istre, koji se nakon kapitulacije nisu vraćali kući zbog straha, jer su od rujna i listopada 1943. počele likvidacije osobito onih koji su bili izravni sudionici u vlasti fašističke Italije i u njezinim vojnim postrojbama (Karakaš Obradov 2013, 204-225).</s><s>Neposredno nakon rata, dolazi ne samo do zlouporabe vlasti, nego prije svega i do nasilja od strane novih vlasti, posebice Narodne milicije.</s><s>Nasilja je bilo gotovo posvuda.</s><s>Već sredinom svibnja 1945. u izvješćima koja su okružne vlasti slale oblasnim, mogli su se uočiti prvi poticaji usmjereni na odlazak Talijana iz Buja, Poreča i Labina.</s><s>U Vodnjanu i Balama tijekom ljeta dogodila su se dva slučaja javnog linča.</s><s>Slični su se ekscesi događali u Pazinu, Žminju, na Cresu.</s><s>Naime, odredbe o cijenama zaliha, ubiranju poreza i reguliranju raspodjele životnih namirnica do te su mjere zaoštrile odnose između stanovništva i vlasti da je u nekim krajevima došlo do otvorenih izraza nezadovoljstva od strane onih prvenstveno ruralnih slojeva koje su do tada otvoreno podržavali jugoslavensku vlast.</s><s>Na primjer, suočeni s nevoljkošću seljaka da svoje proizvode stave u skladišta ili njihovim odbijanjem na „mobilizaciju radne snage”, lokalni su vodeći kadrovi često su odgovarali bahatošću i oštrinom (Moscarda Oblak 2021, 12-41).</s><s>Slijedi druga faza ilegalne emigracije od rujna 1947. do listopada 1954., odnosno od provedbe Pariškog mirovnog ugovora do potpisivanja Londonskog memoranduma i ukinuća Slobodnog Teritorija Trsta.</s><s>Drugu fazu ilegalne emigracije prati legalno iseljavanje talijanskog i slavenskog stanovništva, ali se nastavlja iseljavanje putem otpusta iz jugoslavenskog državljanstva (Dukovski 2001, 218–259).</s><s>Drugu fazu ilegalnih migracija također možemo podijeliti na tri dijela: a) Od provedbe Mirovnog ugovora u Parizu 1947. do Rezolucije Informbiroa u lipnju 1948.</s><s>Potpisivanje mirovnog ugovora s Italijom u veljači 1947. i njegovo stupanje na snagu u rujnu iste godine bila ključna prekretnica za hrvatsku Istru (osim kotara Buje koji se nalazio u zoni B STT-a).</s><s>Godine 1948. dolazi do sukoba Komunističke partije Jugoslavije i njezinog vodstva i Komunističke partije SSSRa s kojom se solidariziraju ostale europske komunističke partije.</s><s>U tom je sukobu stradalo mnogo malih običnih ljudi uglavnom članova komunističke partije koji nisu mogli preko noći odbaciti ono u što su kao komunisti cijeli život vjerovali (Giuricin 2017; Simić i Trifunović 1990).</s><s>To je uzrokovalo bojazan među stanovništvom da će izbiti potencijalni sukob i pooštrilo želje i planove za napuštanjem zemlje (Karakaš Obradov 2014, 112).</s><s>Uz krizu povezanu s Rezolucijom koja se razorno razvijala, narodne su se vlasti morale suočiti i s optiranjem stanovništva za Italiju koje je poprimilo velike razmjere. b) Od Rezolucije Informbiroa u lipnju 1948 do anglo–američke objave o predaji Zone A STT-a Italiji u listopadu 1953.</s><s>Nakon kotarskih izbora 1950. granicu se prolazilo vrlo teško, granični su prijelazi bili zatvoreni (Fabrio 2007, 415).</s><s>Također dolazi i do političke napetosti.</s><s>U rujnu 1951. htjelo se obnoviti pravo Italije i na Zonu A STT i na Zonu B STT, što je izazvalo ogorčenje jugoslavenske strane.</s><s>Još je dramatičnija bila vijest od 8. listopada 1953. kada su vlade Velike Britanije i SAD-a obznanile deklaraciju jugoslavenskoj i talijanskoj vladi da namjeravaju napustiti Zonu A STT i predati je Italiji.</s><s>Tom odlukom Velika Britanija i SAD objavljuju da više nisu spremne snositi odgovornost za upravu u Zoni A STT te da su odlučile ukinuti savezničku vojnu upravu u zoni koja ima pretežno talijanski karakter i prepustiti je Italiji, da će prijenos vlasti i povlačenje njihovih postrojbi biti učinjeni istodobno (Mandić 2011, 307–322).</s><s>Prijetila je opasnost od rata, što je uvelike utjecalo na pokušaje bijega iz zemlje. c) Od listopada 1953. do listopada 1954. i ukinuća Slobodnog Teritorija Trsta.</s><s>Nakon anglo–američke odluke u listopadu 1953. dolazi do velike napetosti u obje zone, velikih nereda i demonstracija te gomilanja vojnih postrojbi na granicama između Italije i Jugoslavije, što opet dovodi do strože kontrole granica.</s><s>Nakon jasno izražene namjere da se Zona A STT-a pripoji Italiji, Jugoslavija je zatvorila svoje granice i time automatski stvorila uvjete za novi masovni legalni ilegalni odlazak stanovništva, ovaj put iz onog dijela Istre koji je bio u zoni B STT-a.</s><s>Zatvaranje granice natjeralo je obitelji radnika koji su bili zaposleni u Trstu da napuste rodna mjesta, a daljnji problemi u poljoprivredi i ribarstvu vrlo su negativno utjecali na gospodarsku i političku situaciju (Merku 2000, 241–255).</s><s>Tršćanska kriza završava u listopadu 1954. kada je nakon dugih pregovora došlo do sporazuma.</s><s>Dana 5. listopada 1954. usvojen je Memorandum o suglasnosti između Italije, Velike Britanije, SAD–a i Jugoslavije o Slobodnom Teritoriju Trsta.109 Treća, možda i najdinamičnija faza ilegalne emigracije počinje nakon listopada 1954., kada se uspostavlja državna granica između Jugoslavije i Italije te popušta strogi nadzor na granici i završava potpisivanjem Udinskog sporazuma u listopadu 1962.110 U listopadu 1954. preostali dio Istre, odnosno zona B STT-a formalno potpada pod jugoslavensku upravu iako je u stvarnosti nova komunistička vlast njome upravljala već od svibnja 1945.</s><s>Dok je na preostalom istarskom teritoriju egzodus završio svega nekoliko godina nakon rata, stanovnici tog područja imali su vremena za odlazak do sredine pedesetih.</s><s>U Zoni B STT-a egzodus je dosegnuo vrhunac sredinom 1950-ih, nakon parafiranja Londonskoga memoranduma (Manin 2010).111 Unutar treće faze ilegalnih migracija najintenzivnije je 109 „Londonski memorandum“ 2009.</s>
<s>110 Udinski sporazum, ugovor koji su u Udinama 31.</s><s>X.1962. potpisale Republika Italija i FNRJ i kojim je uređen promet osoba i robe te cestovni i pomorski promet među pograničnim krajevima.</s><s>Odnosio se na stanovnike koji su imali boravište u pograničnom području (Sežana, Dolina, Milje, Kopar, Izola, Piran, Buje).</s><s>Stanovnici su se mogli koristiti svim graničnim prijelazima uz predočenje posebne propusnice kao identifikacijske isprave.</s><s>Njome se isprva granica mogla prijeći četiri puta mjesečno, a u inozemstvu se unutar 10 km od granice moglo ostati do 72 sata.</s><s>Zajedno s prijašnjim odredbama o pograničnom prometu (1949. i 1955.), dogovorenim također u Udinama, sporazum je značio početak normalizacije odnosa između Italije i Jugoslavije te omogućavao slobodniji protok ljudi, robe i ideja (Cecotti 2005, 831).</s><s>111 Zona A STT i zona B STT dijelila se na: a) slovensku zonu B i obuhvaćala je Koper, Izolu, Piran, Marezige, Šmarje-Pomjan, Dekane.</s><s>Demarkacijska linija slovenske zone B presjekla je Kopar na dva dijela ostavljajući sljedeća mjesta izvan nje: Kozina, Kastelec, Rožar, Rižana, Kocjančiči Tršek, Gradin, kao i dalje u unutrašnjosti; b) hrvatsku zonu B koja je obuhvaćala Buje, Umag, Novigrad, Savudriju i Kaštel.</s><s>Nadalje, u hrvatsku Zonu B bili su uključeni i neki zaseoci: Šterna, Podgorje i Topolovec; c) Zaleđe Muggie.</s><s>Posljednji teritorij koji je nakon 1954. pripao Jugoslaviji bio je zaleđe Muggie: pojas zemlje na brdima oko Muggie od oko 12 km2 paralelno s Morganovom linijom s prisutnošću od gotovo 5 000 stanovnika u 1945., on je pripadao bivšoj Zoni A sa selima: Gornje Škofije, Cerej, Kolomban, Hrvatini, Jelarji, Premančan i Plavje (Mileta Mattiuz 2010, 409 –429; „Slobodni teritorij Trsta“ 2021). legalno iseljavanje putem opcija iz bivše zone B STT-a, te iseljavanje putem otpusta iz jugoslavenskog državljanstva.</s><s>Ilegalna je migracija naročito zastupljena 1956. i 1957.</s><s>Četvrta se faza odnosi na razdoblje između listopada 1962. i primjene Udinskog sporazuma pa do listopada 1968. kada Savezna Republika Njemačka i SFRJ potpisuju ekonomski sporazum o razmjeni radnika.</s>
<s>Peta se faza ilegalnih migracija odnosi na razdoblje od 1968. pa do 1975. i potpisivanja Osimskih sporazuma.</s><s>Ilegalna emigracija tu ne prestaje, ali je puno rjeđa nego prijašnjih desetljeća, a i drugačije su povijesne okolnosti.</s><s>112 Prva faza ilegalne migracije: svibanj 1945. – rujan 1947.</s><s>Od završetka Drugog svjetskog rata u svibnju 1945. do potpisivanja odnosno provedbe Pariškog mirovnog ugovora u rujnu 1947.</s><s>Krajem Drugog svjetskog rata Jugoslavenska armija započinje vojne operacije za oslobođenje zemlje, ali i zauzimanje teritorija Kraljevine Italije koji joj je pripao Rapalskim ugovorom nakon Prvoga svjetskog rata, premda su na njemu Talijani bili u manjini.</s><s>Početkom svibnja 1945. postrojbe Jugoslavenske armije ulaze u sve istarske gradove, a ulaskom u Trst dosegnut je krajnji cilj zauzimanja teritorija koji je potom trebao biti predmet pregovora o promjeni granice na štetu Italije.</s><s>Na temelju sporazuma od 20. lipnja 1945.</s><s>Julijska je krajina podijeljena tzv. Morganovom linijom na Zonu A (sjeverni dio s Trstom i Pula) pod anglo–američkom i Zonu B pod jugoslavenskom vojnom upravom.</s><s>Jugoslavenske postrojbe morale su se povući iz Zone A, a pitanje buduće jugoslavensko–talijanske granice trebalo se riješiti mirovnom konferencijom.</s><s>Prema Mirovnom ugovoru potpisanom između FNRJ i Republike Italije u Parizu 10. veljače 1947. veći dio Julijske krajine pripao je Jugoslaviji, manji dio (Gorica i donje Posočje) Italiji, a od preostalog područja oblikovan je Slobodni Teritorij Trsta, koji je opet bio podijeljen na Zonu A STT pod anglo–američkom i Zonu B STT pod jugoslavenskom upravom (Mandić 2009).</s>
<s>U ljeto 1945. ljudi se polako vraćaju kući.</s><s>Neki su ostali u inozemstvu kao pomorci, bilo ih je u Indiji, Južnoj Africi, Južnoj Americi, Srednjoj Aziji ili Kini (Shanghaj), Kanarskim otocima ili Francuskoj gdje su proveli cijeli rat.</s><s>Bilo je onih koji su kao talijanski vojnici 112 Postoje još tri faze ilegalnih migracija: šesta faza od 1975.. pa do raspada SFRJ kada se mijenjaju i državne granice, sedma faza od uspostave samostalne Republike Hrvatske i Slovenije pa do ulaska Republike Slovenije u Europsku uniju i osma faza od ulaska Republike Hrvatske u Europsku uniju 1. srpnja 2013.</s><s>Šestu i sedmu fazu ilegalnih migracija karakteriziraju bjegovi državljana većinom neeuropskih država ili država koje nisu članice Europske unije. ostali u savezničkom zarobljeništvu u sjevernoj Africi ili južnoj Italiji, koji su se zatekli tamo za kapitulacije Italije i iskrcavanja anglo–američkih snaga.</s><s>Isto je tako bilo dosta mladih ljudi koji su dospjeli u njemačko zarobljeništvo, bilo kao talijanski vojnici na sjeveru Italije ili su se pak 8. rujna 1943. našli u Grčkoj kao talijanski vojnici ili pomorci S uvođenjem komunističkog društvenog sustava u Jugoslaviji promijenio se odnos vlasti i službene politike prema raseljavanju građana.</s><s>Odmah nakon rata država je gotovo hermetički zatvorila državnu granicu, što je bilo u skladu sa zatvaranjem granica s ostalim europskim komunističkim zemljama koje su graničile sa zapadnoeuropskim demokratskim svijetom.</s><s>Oba svijeta dijelila je željezna zavjesa.</s><s>Osim zamršene političke situacije trebalo je obnoviti razrušene kuće, industrijske kapacitete, ali i privredu uopće.</s><s>Postojao je i velik problem u redovitoj opskrbi stanovništva najosnovnijim životnim namirnicama.</s><s>Ilegalne migracije započinju odmah nakon završetka Drugog svjetskog rata jer Jugoslavija vodi politiku „zatvorenih granica“ (za izlazni tok) zbog demografske i gospodarske obnove zemlje.</s><s>Uspostavom Federativne Narodne Republike Jugoslavije krajem Drugoga svjetskoga rata, komunističke su vlasti počele s procesima konfiskacije imovine, nacionalizacije, kolektivizacije i političkim suđenjima protiv pojedinaca koje su teretili za suradnju s kolaboracijskim režimima.</s><s>Politička motivacija da se jugoslavensko građanstvo izolira od vanjskih utjecaja imala je svoj pandan u ekonomskim izborima javne politike koji su građane izolirali od vanjskih tržišnih sila.</s><s>Autarkičnost, zapošljavanje kroz masovne javne radove, nedovoljnu zaposlenost, nacionalizacija i eksproprijacija stranih posjeda, sve je to značilo odlučnost da se prekinu veze Jugoslavije s međunarodnim tržištem.</s><s>Jedan rezultat, posljedično, komunističkog preuzimanja vlasti u Jugoslaviji bila je duboka preorijentacija u stavovima prema migracijama.</s><s>Južni Slaveni su stoljećima promatrali migraciju stanovništva kao prirodni odgovor na ekonomske uvjete.</s><s>U desetljeću nakon Drugoga svjetskog rata, nasuprot tome, oni koji su otišli u inozemstvo općenito su prekidali svoje veze s jugoslavenskim političkim sustavom i migrirali iz razloga koji su bili ili politički ili smatrani političkim (Zimmermann 2014, Iako se uspostava komunističke vlasti u Jugoslaviji, kao i u drugim balkanskim zemljama s iznimkom Grčke, smatra prekidom u povijesti migracija u Jugoistočnoj Europi, ipak se na stotine tisuća jugoslavenskih državljana nakon Drugog svjetskog rata našlo izvan granica zemlje: bivši ratni zarobljenici, jugoslavenski zatvorenici koncentracijskih logora, raseljene osobe, izbjeglice, ali i oni koji su bježeći od komunističke represije tražili utočište u inozemstvu.</s><s>Stoga je i prvi zadatak komunističkih vlasti bio usmjeren na organiziranje repatrijacije (Brunnbauer 2019, 241).</s><s>Prema podacima Državne komisije za repatrijaciju do listopada 1945. u Jugoslaviju je repatrirano 330 000 osoba, od toga 125 000 ratnih zarobljenika, 85 000 interniraca, 80 000 radnika i 40 000 ostalih, pretežno iseljenih Slovenaca.</s><s>Osim povratnika koje su uvjetovale savezničke snage, u Jugoslaviju se vratilo i više onih koji su se iselili prije Drugog svjetskog rata, primarno iz Amerike, Australije, Novog Zelanda i Francuske (Karakaš Obradov 2011).</s>
<s>Nakon potpisivanja sporazuma u Beogradu i u Devinu te u godinama uoči mirovne konferencije u Parizu, problemi na spornom teritoriju pod savezničkom te jugoslavenskom vojnom upravom nisu prestajali i suradnja dviju uprava nije bila na potrebnoj razini.</s><s>Međusobni kontakti dviju vojnih uprava zasnivali su se na pokušajima rješavanja svakodnevnih problema stanovništva.</s><s>Bilo je zatim i različitih intervencija zbog kršenja postignutih dogovora, a dogodili su se i mnogobrojni incidenti na graničnoj liniji između dviju zona.</s><s>Bilo je ideološki motiviranih sukoba koji su se manifestirali kroz izazivanje nereda i organiziranje štrajkova.</s><s>U lipnju iste godine javljaju se nove napetosti.</s><s>Između ostalog dolazi do sve većih pokreta vojnih snaga.</s><s>To se prije svega odnosi na britansku 56. diviziju, no i na neke druge.</s><s>Bilo je preleta savezničkih aviona, prebacivanja protivnika jugoslavenskog režima u Zonu B, a bilo je i atentata na časnike u Trstu.</s><s>Suradnja savezničke i jugoslavenske vojne uprave nije bila čvrsta.</s><s>Incidenti su se događali učestalo.</s><s>Upravljanje spornim teritorijem bilo je otežano i jednoj i drugoj strani (Krašek 2017, 32–33).</s><s>Velik je problem bilo i pitanje propusnica.</s><s>Postojale su propusnice raznih boja za različite kategorije stanovništva: „Provedena je registracija motornih vozila, a kontrola kretanja vrši se sporazumno sa Vojnom Upravom, te su u tu svrhu izdate nove legitimacije, bijelo žute boje za zavičajnike Istre, crvene boje za Jugoslavenske, a zelene za Talijanske državljane.</s><s>U pitanju državljanstva i zavičajnosti nisu mogli biti donijeti novi propisi, zbog specijalnog položaja naše zone.</s><s>"113 113 DAPA HR-DAPA-79, ONOI, 1945-1947, Zapisnici Oblasne narodne skupštine (1946), Zapisnik treće Po završetku Drugog svjetskog rata i do potpisivanja mira s Italijom 1947. traje i dalje iseljavanje talijanskog stanovništva prvo iz Rijeke, a potom iz Istre, posebice Pule.</s><s>Iseljavanje iz Rijeke započelo je u kasno ljeto 1945.</s><s>Riječki CLN u rujnu 1945. pozvao je talijansko stanovništvo na odlazak kao oblik potpore u diplomatskoj bici za talijansko – jugoslavensku granicu (Karakaš Obradov 201, 218).</s><s>Iz Rijeke je broj iseljenika (ili službeno osoba koje „traže propusnicu za povratak u domovinu Italiju“) toliki da jugoslavenske vlasti na Rijeci izdaju naredbu koja propisuje da će se propusnica za putovanje u Italiju izdavati od 22. rujna 1945. jedino onim osobama koje tamo idu naslužbeno putovanje i to u suglasnosti s vojnom upravom.</s><s>Sve ostale koji bi htjeli preko granice, dnevne novine nazivaju fašistima koji da su umakli pravdi narodnog suda i kokošarima i uopće smutljivcima svake vrste (Fabrio 2007, 400).</s><s>Takav je pritisak bio jedan od uzroka bjegova preko granice (Moravček 1990, 169–192).</s><s>S istom namjerom u ljeto 1946. u listu L'Arena di Pola objavljeno je da se 20.000 Talijana odlučilo na odlazak u Italiju zbog očekivanog raspleta graničnog pitanja u korist Jugoslavije (Karakaš Odlazak jugoslavenskih državljanja u inozemstvo zbog formalnih razloga tijekom 1947. postajao je sve teži.</s><s>Vidi se to iz sve težeg odobravanja odlaska žena „radi udaje“.</s><s>Tome se pridružuje i nevoljkost vlasti da pusti natrag u inozemstvo vlastite emigrante koji su se vratili nakon oslobođenja.</s><s>Naime u kampanji jugoslavenskih vlasti vratio se nakon rata dio prijašnjih privrednih emigranata, zajedno sa svojim obiteljima.</s><s>Dio ih se, osobito njihova djeca odrasla u inozemstvu u potpuno drukčijim okolnostima nije uspio prilagoditi uvjetima novog života i željeli su se odmah vratiti.</s><s>Vlasti su im povratak jako otežavale te su morali intervenirati strani konzuli.</s><s>Ponekad bi se događalo da je – kad je riječ o obitelji – muž bio uhićen zbog pokušaja ilegalnog odlaska, a žena i dijete ostavljeni mjesecima bez prihoda, na teret šire obitelji u Jugoslaviji ili su dijelovi obitelji ostali razdvojeni.</s><s>Njihov mogući odlazak Jugoslavija je otezala iz političko – propagandnih i pragmatičnih razloga/radna snaga za provedbu petogodišnjeg plana), čvrsto ostajući pri njihovu kategoriziranju kao „povratnika“ u zemlju.</s><s>Kako tada nije dopuštala vlastitim građanima izlazak iz zemlje, osim ako su tražili otpust iz državljanstva, a to je bio dugotrajan proces koji se mogao završiti odbijanjem bez obrazloženja, ti su se ljudi našli u nezavidnoj situaciji (Spehnjak 2006, 265–268).</s><s>Poslije rata, 1948. u Jugoslaviji je donesen zakon o nacionalizaciji pa se ona provodi i u Istri.</s><s>Nacionalizitraju se sve privatne firme, tvornice kao i sve gospodarske djelatnosti.</s><s>Nacionaliziraju se i brodovi veći od 50 tona nosivosti.</s><s>Neki su brodovi izbjegli nacionalizaciju jer su njihovi vlasnici ranije pobjegli u Italiju na svojim brodovima.</s><s>Vlasnici broda „Montella“ drugoj su polovici 1945., nakon popravka u Puli i odmah isplovili za Italiju odakle se ne vraća ni brod ni posada.</s><s>Štoviše, nakon nekoliko godina članovi posade „Montella“ pozvali su i svoje obitelji i to su bili prvi iseljenici u Italiju iz Svetog Lovreča Labinskog i okolice nakon kraja rata.</s><s>U toku 1946. već se puno ljudi zaposlilo u Bršici i Koromačnu, a spašeni brodovi, trabakuli, njih 8 – 9, već plove do kraja godine.</s><s>Na njima ima posla pedesetak ljudi, ali ne za sve pomorce koji su plovili prije rata.</s><s>Trst je sada u drugoj državi, u Puli je anglo–američka vojna uprava tako da pomorci, koji svi redom imaju talijanske pomorske knjižice (matrikule), sada matrikule moraju mijenjati.</s><s>U lučkoj kapetaniji Pula još je ostala talijanska uprava, a ona je jedina nadležna za izdavanje knjižica za pomorce iz Istre.</s><s>U Rijeci se ne izdaju pomorske knjižice za pomorce iz Istre, zbog čega dolazi do nezadovoljstva i nesporazuma.</s><s>Kako u rudniku Raša nedostaje rudara, pomorce se pokušava nagovoriti da odu u rudare što oni nerado prihvaćaju.</s><s>Nakon odlaska Engleza i Amerikanaca iz Pule, koja dolazi pod jugoslavensku upravu, pomorci sada imaju mogućnost dobiti matrikulu.</s><s>No, to im teško uspijeva, umjesto matrikula tjera ih se u rudnik Rašu, što puno pomoraca odbija.</s><s>Mogućnosti za plovidbu sve su manje, jer Trst, kojemu Istra oduvijek gravitira i pod čijim su kompanijama plovili, sada je s druge strane granice.</s><s>U Rijeci postoji tek jedna kompanija s vrlo malo brodova budući da je većina brodova tijekom rata potopljena, potencijalnih je pomoraca iz cijelog Primorja, Istre i Dalmacije dosta, tako da je vrlo malo izgleda za zaposlenje.</s><s>Mnogi se pomorci odlučuju na ilegalan odlazak u Trst radi zaposlenja.</s><s>Zanimljiv je slučaj Rajmonda Viškovića koji se iselio u Italiju jer nije dobio pomorsku knjižicu već ga se tjeralo u rudnik.</s><s>Pobjegao je u Italiju, potom pozvao svoju obitelj te s njima emigrirao u Kanadu u kojoj je cijeli svoj radni vijek proveo radeći u rudniku Arhivska građa također bilježi ilegalne bjegove.</s><s>Dana 7. studenog 1945. u izvještaju Narodne milicije za Istru114 nalazimo ovo: „Poreč: 7–XI–1945.</s><s>Zaustavljeno je šest osoba 114 HR DAPA – 79 Oblasni narodni odbor za Istru 1945. – 1947., kut: 46, Izvještaj Narodne milicije za Istru.</s>
<s>94 „Prebežnik“ 2022. iz Jugoslavije na putu za Trst, a koje nisu imale propisane izjave, po odluci Upravnog odbora otpraćene su u Vojnu Upravu J. A. u Opatiju.</s><s>“115 Vrlo je zanimljiv izvještaj Narodne milicije o incidentu koji se dogodio 29. studenog 1948. u Bujama, a odnosio se na dan 29. studenog 1947.116 „.</s><s>Dne 29.</s><s>XI. 1947. dovezla su kola talijanskog Crvenog Krsta u Buje bolesnu Vigini Benitu, koja se je nalazila u tršćanskoj bolnici.</s><s>Na povratku iz Buja u Trst ista kola bila su zaustavljena u Momjanu od patrole Narodne Milicije iz Momjana i to u 21 čas.</s><s>U kolima nalazili su se osim šofera Saffaro Antona i pratioca bolničara Virneri Ermana i Vigini Petar i Vigini Marija.</s><s>Odmah je Narodna Milicija utvrdila, da je Vigini Petar pobjegao u Trst 25.</s><s>VII. 1947. sa namjerom da izbegne organima javne sigurnosti, pošto je prodao na crnoj burzi dva vola.</s><s>Koristeći priliku kada je njegova kćerka vraćala se iz tršćanske bolnice u Buje, došao je i on, nadajući se, da Narodna Milicija Slobodnog Tršćanskog Teritorija J. A. neće zaustaviti i kontrolirati kola Crvenog Krsta.</s><s>Vigini Marija htela je sa kolima Crvenog Krsta doći u Trst, da posjeti svog muža, koji se nalazi kod Civilne Policije u Trstu.</s><s>“117 Slijedi druga faza ilegalne emigracije od rujna 1947. do listopada 1954., odnosno odprovedbe Pariškog mirovnog ugovora u rujnu 1947. do potpisivanja Londonskog memoranduma i ukinuća Slobodnog Teritorija Trsta.</s><s>Ta je druga faza ilegalne emigracije određena vrlo turbulentnom društveno - političkom situacijom ne samo na lokanoj istarskoj razini nego i u svjetskom i europskom kontekstu.</s><s>U drugoj se fazi ilegalnih migracija gotovo istovremeno pojavljuje masovno legalno i ilegalno iseljavanje putem opcija te društveno – politička kriza uvjetovana Rezolucijom Informbiroa.</s><s>Protiv ovih dviju istovremenih pojava jugoslavenske su vlasti reagirale represivnim mjerama i politikom nasilja, što je u velikoj mjeri utjecalo na ilegalne migracije.</s><s>Mirovni ugovor s Italijom sklopljen je u Parizu 10. veljače 1947., a Ukaz o ratifikaciji ugovora objavljen je 29. kolovoza 1947. u Službenom listu.</s><s>Mirovni je ugovor predviđao da stanovnici na pripojenim krajevima postaju punopravni državljani Jugoslavije i gube talijansko državljanstvo s tim da je dogovorena mogućnost opcije.</s><s>Izjava o opciji morala je sadržavati osobne podatke (prezime, očevo ime, ime, datum i mjesto rođenja, mjesto stanovanja), izjavu da je 10. lipnja 1940. osoba imala prebivalište (domicil), i u kojem mjestu, na području pripojenom Jugoslaviji na temelju Ugovora o miru s Italijom na dan 10. lipnja 1940., kada je Kraljevina Italija ušla u rat, potom da je u vrijeme stupanja na snagu Ugovora o miru (15. rujna 1947.) osoba imala talijansko državljanstvo te da joj je talijanski „razgovorni/govorni jezik".</s><s>Upravo su pitanja „govornog/razgovornog jezika", kao i pitanje prebivališta/domicila bila sporna.</s><s>To je pokrenulo legalne odlaske iz ovog dijela Istre i ilegalne bjegove, posebice onih kojima je ta mogućnost uskraćena.</s><s>Osim talijanskog stanovništva na području pripojenom Jugoslaviji, i oni koji su izbjegli ili prognani mogli su podnijeti zahtjev za opciju.</s><s>Da bi se ostvarilo pravo na opciju, prvo je bilo potrebno dati „Izjavu" pred predstavnicima kotarske vlasti o talijanskoj nacionalnosti, a kriterij je bio govorni jezik, ne materinji, što ne daje u cijelosti točnu nacionalnu strukturu optanata. (Dukovski 2001, 218–290; Karakaš Obradov 2011, 211232; Selimović 2015, 46–73).</s><s>Nakon ukidanja opcija više nije bilo moguće napustiti Jugoslaviju.</s><s>Putovnice su postale rijetkost pa je usko povezan s odbijenim opcijama bio fenomen ilegalnih bjegova morem, posebno s kvarnerskih otoka, ali često i kopnom.</s><s>Od zatvaranja granica, potpisivanjem Mirovnog ugovora, mnogi su stanovnici Istre, pokušali pobjeći.</s><s>Pojava se kasnije proširila ne samo među sljedbenicima Informbiroa već i među onima koji su vidjeli da je zahtjev za opciju odbijen.</s><s>Visoki udio ilegalnog iseljavanja nalazimo kod slavenskog stanovništva Istre (Hrvati i Slovenci) jer im je većina izjava za opciju odbijena.</s><s>Treba napomenuti da se svi optanti nisu iselili opcijama već ih se oko 3000 iselilo prije Ugovora o miru s Italijom te su se dakle ilegalno iselili i podnijeli izjavu o opciji iz inozemstva.</s><s>Radi se uglavnom o Talijanima koji su prvim pravnim aktom regulirali svoj status i legalizirali iseljavanje.</s><s>Postoje i optanti koji se nikada nisu iselili već su izjavom o opciji htjeli iznijeti svoj stav (Krizman 2018, 371).</s><s>Godina 1949. označena je kao godina većeg vala optiranja iz Istre.</s><s>U siječnju 1949. došla su prva rješenja optantima.</s><s>Uglavnom se radilo o stanovnicima grada Poreča, okolnih sela te gradova Višnjana, Tara, Vrsara i Vižinade.</s><s>Ukupno 1269 osoba uglavnom Talijana dobilo je rješenje opcije za talijansko državljanstvo.</s><s>Od toga je prema istraživanjima Darka Dukovskog bilo 64 osoba hrvatskog podrijetla (Dukovski 2001, 227).</s><s>Nisu svima bile odobravane opcije.</s><s>Mnogima je opcija bila odbijena s obrazloženjem da im je materinji jezik hrvatski te kao Hrvati ne podliježu Zakonu o opcijama temeljenim na ugovorima s Italijom.</s><s>Tijekom 1949. odbijeno je s istog područja 1537 zahtjeva.</s><s>S teritorija Mjesnog narodnog odbora (MNO) Vrsar do 1951. opciju talijanskog državljanstva tražilo je 870 osoba od kojih su 73 odbijene.</s><s>Slično se dogodilo na teritoriju Mjesnog odbora Tar iz kojeg je optiralo 210 osoba dok je 50 osoba pobjeglo iz hrvatskog dijela Istre prije 1948. (Dukovski 2001, 225 –230).</s><s>Uz opcije i otpust iz jugoslavenskog državljanstva, mnogi se stanovnici Istre odlučuju na ilegalan bijeg preko granice ili ostaju u inozemstvu nakon isteka valjanosti putne isprave.</s><s>Isto se odnosi i na osobe koje su pobjegle pa iz inozemstva tražile otpust iz državljanstva.</s><s>Nakon krize između Staljina i Tita 1948. godine i istarski su komunisti također doživjeli pretrese, istrage, tj. svi oni koji nisu bili u liniji s jugoslavenskim režimom morali su pobjeći da ne bi završili u Titovim zatvorima ili ligorima kao u općepoznatom logoru na Golom otoku.</s><s>Neki od Talijana pokušavali su se opirati tadašnjem Titovom režimu, kao riječki autonomaši ili kao legitimni predstavnici rovinjskih socijalista, no svi ti pokušaji odmah su bili ugušeni uhićenjima te namještenim sudskim procesima.</s><s>U ovom kontekstu treba spomenuti i pokušaje prebjega i samih pripadnika tajne policije istarskog teritorija koji su bili optuženi da služe Kominformu.</s><s>Tako se navodi i primjer Francesca Goldmana, rukovoditelja OZN–e (Odjeljenje za zaštitu naroda) u Rovinju i 1947. u Puli te Petra Radoševića koji je bio 1948. na službi na Krku i Lošinju te do kraja 1946. na rovinjskim teritoriju (Moscarda Oblak 2016, 371).</s><s>Nakon rezolucije neki od njih ostali su izvan zemlje, npr. službenici jugoslavenskih diplomatskih misija i obrazovanja u Sovjetskom Savezu, a domaći je dio ilegalno pobjegao u istočnoeuropske zemlje.</s><s>Većina informbirovskih emigranata pobjegla je od 1948. do 1951.</s><s>Godine 1968. u istočnoeuropskim je zemljama bilo 17 790 jugoslavenskih iseljenika, od kojih su 453 Slovenca koji su izbjegli u Sovjetski Savez, Mađarsku, Čehoslovačku i Rumunjsku (Drnovšek 2010).</s>
<s>Optužba za suradnju s Informbiroom kasnije je proširena na sve vrste nezadovoljnika, na sve one koji su izražavali kritički stav, ili su se pokazivali nepoštivanjem ekonomskih i političkih mjera, poput politike poljoprivrednih zadruga; optužba je proširena i na „malograđanske" stavove, poput privrženosti alkoholu, ilegalnih radnji, vjerskih običaja.</s><s>Sva ta ponašanja, koja su se do tada tolerirala, smatrana su vanjskim obilježjima sljedbenika Informbiroa i signalom za njihovo distanciranje od partije.</s><s>Preventivno su uhićeni i svi Informbiroovci, ali i oni navodni u koje se u početku sumnjalo.</s><s>Općenito je bilo između 1948. i 1952. u istarskom društvu, kao i u cijelom hrvatskom/jugoslavenskom društvu vrlo teško razlikovati tanku granicu između zakonitosti i nezakonitosti, budući da su državni razlozi opravdavali svako sredstvo i eksces (Moscarda Oblak 2021, 12-41).</s><s>U prvim poslijeratnim godinama Jugoslaviju napustili su i radnici iz drugih dijelova Italije, uglavnom ilegalno.</s><s>Prema nekim izvorima u rujnu 1947. u Jugoslaviji ih je bilo oko 10 000 uključujući i neke bivše talijanske ratne zarobljenike.</s><s>Već sredinom 1947. počeli su se vraćati prvi talijanski radnici iz raznih razloga.</s><s>Prekretnica je bila objavljivanje rezolucije Informbiroa, kada je velika većina komunista među njima stala na stranu Jugoslavije (Karakaš Obradov 2011, 261–263).</s><s>Već u jesen i zimu 1948. tajna policija izvještavala je o slučajevima mladih „Hrvata“ koji su se, da bi izbjegli vojnu službu, pripremali za bijeg, nakon što je njihov zahtjev za opcijom odbijen.</s><s>Ustvari, čak i oni koji nisu počinili zločin mogli su biti uhićeni i optuženi za zločin pokušaja bijega riskirajući do sedam godina zatvora.</s><s>Bjekstva su se povećala 1949. kada su, prilikom isticanja prvih opcija, brojni građani, koji nisu iskoristili to pravo ili je njihov zahtjev odbijen, pokušali na bilo koji način pobjeći u Italiju ili barem u neku zapadnu zemlju.</s><s>Izvještaji vlasti koji su ilustrirali političku situaciju na tom području davali su zapravo kontinuirana izvješća o skupinama, sastavljenim od mladih hrvatskih seljaka koji su uhićeni zbog pokušaja bijega.</s><s>Tijekom ilegalnog iseljavanja, posebno duž linija razgraničenja između bivšeg jugoslavenskog istarskog teritorija i zone B, mnogo su mladih ubili pripadnici graničnih jedinica.</s><s>Iz okruga Buzet stranačke vlasti izvijestile su da su se tijekom pokušaja bijega duž zone razgraničenja u 1949., posebno u ranim mjesecima 1949., dogodila 53 ilegalna bijega i tri ubojstva.</s><s>Zabilježeni su i pokušaji grupnog bijega iz porečkog kraja, koji su završili ubojstvom dviju osoba, uhićenjem još dviju, dok su četiri osobe uspjele prijeći granicu.</s><s>S druge strane, u okrugu Pazin u svibnju 1949. uhićeno je 47 osoba uključujući organizatore i ljude koji su pokušali pobjeći u blizini Motovuna, koji su optuženi i osuđeni maksimalnom kaznom.</s><s>Čak i u Rovinju bjegovi su bili ometeni suđenjima protiv grupa navodnih kominformista kojima je odbijena mogućnost odlaska, a koji su odslužili vrlo visoke kazne (Oblak Moscarda 2016, U tom trenutku sve više ljudi koristi pravo na opciju za Italiju, tako da svi mladi ljudi koji su bili suvlasnici nacionaliziranih brodova odlazi u Italiju jer se nadaju da će biti obeštećeni, tj. da će im biti plaćeni.</s><s>To se i dogodilo, no svejedno nitko od vlasnika trabakula nije u Italiji obnovio staru djelatnost, već su nastavili ploviti na brodovima raznih kompanija, najčešće u Trstu.</s><s>Godine 1949. počinje radna obveza ne samo za muškarce, nego i za žene koje moraju „dobrovoljno“ raditi na željezničkoj pruzi Štalije Lupoglav, što nije dobro prihvaćeno.</s><s>Pojačavaju se legalni i ilegalni odlasci u Italiju.</s><s>S istočne istarske obale vesla se sve do talijanske obale, do Ancone ili Ravenne.</s><s>Više nema sela, od Skitače pa do Trgeta i Brgoda, iz kojih nije otišlo nekoliko obitelji, ali najviše iz onih sela gdje je bio pomoraca, iz Viškovića, Svetog Lovreča, Stanišovih, Perčića, Trgetara do Trgeta, tako da su neki zaseoci potpuno opustjeli kao Vlakovo, Španjoli i još Komunistička je vlast seljačko gospodarstvo nije smatrala socijalističkim, zato je odmah nakon Drugog svjetskog rata pokrenuta masovna kolektivizacija individualnih poljoprivrednih gospodarstava.</s><s>Različitim mjerama ekonomske politike prema seoskim poljoprivrednim gospodarstvima stvoreno je psihološko ozračje za masovan bijeg sa sela i iz poljoprivrede.</s><s>U tom smislu uveden je i niz restriktivnih mjera.</s><s>Prava iz socijalne i zdravstvene politike bila su dominantno usmjerena na radništvo, dok je seljaštvo marginalizirano.</s><s>Stoga je ruralni egzodus postao bitno obilježje prilika u Hrvatskoj.</s><s>No i u vezi s tim valja gledati širi kontekst.</s><s>To je era ubrzane industrijalizacije i urbanizacije u cijeloj Europi, pogotovo u državama koje su tek nakon Drugog svjetskog rata započele ozbiljnu industrijalizaciju.</s><s>Uz problem otvaranja radnih mjesta u industrijskom sektoru u koji se nije moglo zaposliti stanovništvo koje se odlijevalo iz poljoprivrede, pojavili su se i novi, dodatni problemi što su ih inicirale političke strukture.</s><s>Naime, upravo kada su u radnu dob počeli ulaziti brojni naraštaji rođeni u poslijeratnom kompenzacijskom razdoblju (1947.–1955.), ne samo da se nisu otvarala nova radna mjesta već je, naprotiv, potražnja za radnom snagom dodatno smanjena (Jurić 2018, 32–33).</s><s>Ubrzana deruralizacija i deagrarizacija od 1950-ih godina uvjetovale su veliku nezaposlenost, što je otvorilo legalne i ilegalne migracijske tokove prema razvijenim europskim zemljama sa snažnim tržištima rada (Čizmić i suradnici 2005).</s><s>Do početka 50–ih godina jugoslavenski je program poticanja povratka suspendiran te je prevladavao pristup iseljavanju koji je dovodio u pitanje slobodnu odluku pojedinca o migraciji, što je bio pokazatelj politike strogog ograničavanja kretanja i mobilizacije svih raspoloživih resursa za rapidnu industrijalizaciju (Jurić 2017, 337–350).</s><s>Od 1950.-ih iseljavanje se usmjerava prema europskim tržištima radne snage te klasično prekomorsko iseljavanje više ne dominira.</s><s>Tada nastaje nova suvremena emigracija, kako su je običavali nazivati „gastarbajteri – radnici privremeno zaposleni u inozemstvu“.</s><s>Masovniji odlazak na „privremeni rad u inozemstvo“ među prvima u Jugoslaviji je počeo u Hrvatskoj.</s><s>Vanjske migracije iz Hrvatske bile su najbrojnije u tadašnjoj Jugoslaviji i jedne od najvećih u Europi, pa čak i u svijetu.</s><s>Sve brojniji odlazak obitelji jasno je pokazivao da nije riječ o privremenom napuštanju zemlje nego o trajnom iseljavanju.</s><s>Osnovno obilježje te emigracije jest da je bila ekonomska (Zimmermann 2014, 75–105) U navedenom razdoblju dolazi i do pritiska jugoslavenskih vlasti na pripadnike talijanske manjine.</s><s>Dolazi do gašenja pojedinih novina na talijanskom jeziku, bilo je i pokušaja se list La voce del Popolo pretvori u tjednik jer je predstavljao glavni izvor informacija za talijansku nacionalnu manjinu.</s><s>Mnoga talijanska „circola” bila zatvorena, što se dogodilo u Lošinju, Krku, Opatiji, Lovranu, Zadru, Raši, Plominu, Pazinu, Fažani, Umagu i Motovunu; dolazi do zatvaranja velikog broja talijanskih škola, što se naročito odvijalo u razdoblju talijansko–jugoslavenske krize od listopada 1953.</s><s>Takvi su uvjeti potrajali sve do 1954. godine s konstantnim prebjezima prema Italiji, naročito Trstu.</s><s>Početkom 50–tih godina lokalne vlasti zone B STT-a pojačale su pritisak na ostale Talijane koji su bili indiferentni prema sustavu, zatvaranjem škola, ograničavanjem legalnih prelazaka granice, a sudskim su odlukama samo osnaživale ilegalne bjegove (Moscarda Oblak Također, početkom pedesetih godina 20. stoljeća u Jugoslaviji dolazi do određenog ublažavanja dotadašnje stege upravnog i partijskog aparata i dopuštanja više sloboda stanovništvu, no unatoč tomu dio je stanovništva ostao nezadovoljan političkom i gospodarskom klimom u zemlji.</s><s>Veliki se dio stanovništva, doduše, priklonio uvjetima života u takvu obliku države i društvenog uređenja, no bilo je i onih koji nisu mogli ili željeli pristati na život u takvim uvjetima.</s><s>Šesti kongres KPJ (Komunističke partije Jugoslavije) 1952. potvrdio je novi smjer samoupravnog socijalizma i deetatizacije, a na njemu je radikalizirana kritika staljinizma i sovjetskog režima te verificiran novi smjer jugoslavenske politike.</s><s>Jugoslavija se od tada više otvara Zapadu, putovnice se izdaju u većem broju, a slobodnija su i putovanja u inozemstvo određenim skupinama stanovništva (sportaši, pisci, studenti) (Šarić 2005, 211).</s><s>U navedenom su razdoblju na ilegalne migracije utjecali i događaji koji su bili vezani uz tršćansku krizu.</s><s>O dinamici i načinima iseljavanja iz Oprtlja u vrijeme tršćanske krize govori i velečasni Ante Jukopila: „Bilo je to vrijeme kada se govorilo o razgraničenjima, zoni A i B, pa se nije znalo hoće li i Oprtalj s okolicom pripasti Talijanima.</s><s>Kada sam došao, svećenici su nešto i dobivali od države, ali crkve su bile u izrazito lošem stanju.</s><s>Ja sam to tek kasnije posložio u svojoj glavi – lukavi biskup stavio me ovdje, u općinu koja je imala 22 crkvena objekta i sve ruševno, neke doslovno do tla.</s><s>Animirao sam i ovdje mlade ljude, počeo raditi, popravljati, i poslije ređenja, vidio sam kamo to vodi, kolika je bila ta dalekovidnost i pronicljivost biskupova.</s><s>Morate znati da je tada ovdje bilo i puno ljudi, više tisuća.</s><s>Danas ih je jedva 300–tinjak.</s><s>Naime, ovdje je bila blizu granica, ljudi bi noću bježali, ostavljati stoku u staji, upaljena svjetla i odlazili preko granice.</s><s>Samo bi odjednom nestali“. (Zrinić Terlević 2021).</s><s>U tijeku tršćanske krize bježali su i talijanski vojnici na jugoslavensku stranu.</s><s>Vojnik 5. čete 114. divizije Mantova pobjegao je u listopadu 1953. sa svojeg stražarskog mjesta na Sabotinu.</s><s>Uz njega pobjegla su i dva talijanska vojnika (jedan iz 70. pješačkog puka, drugi iz zrakoplovstva).</s><s>U rujnu je pobjegao sanitetski narednik–vodnik.</s><s>Dolazilo je i do prebjega pripadnika JNA, od kojih su se dva dogodila prije izbijanja krize.</s><s>Dvojica su prebjega registrirani 16. rujna 1953.</s><s>Časnik Mario Kordijalni prebjegao je s kamionom punim oružja (Dimitrijević 2014).</s><s>Stipe Bubalo, dobro poznati Hrvat u Americi i u domovini, pobjegao je početkom 1950-ih kao vojnik–graničar s puškomitraljezom na ramenu u Italiju.118</s>
<s>Ilegalnu su migraciju poticali i tadašnji zakoni.</s><s>Godine 1952.</s><s>Ministarstvo unutarnjih poslova donijelo je uredbu kojom se uređuje deložacija članova obitelji, djece i roditelja svih ratnih zarobljenika i osoba koje su, tijekom Drugog rata ili u vrijeme oslobađanja, napustile zemlju.</s><s>Zahtjevi za putovnice za rodbinu političkih imigranata razmatrali su se pojedinačno (Drnovšek 2010).</s>
<s>Praksao odbijanja izdaavanja putovnica i izlaznih viza članovima obitelji čiji su članovi pobjegli iz zemlje mijenja se u proljeće 1953. kada je donesen zakon po kojemu je svatko tko je imao izbjeglog bračnog druga mogao iseliti iz države i otići svome bračnom drugu.</s><s>Taj zakon nije obuhvaćao djecu, što je također pospješilo bjegove iz zemlje pogotovo ako su djeca bila odrasla (Špehar 2014).</s>
<s>Koliko su bili česti bjegovi pomoraca, svjedoči i Uputstvo o postupku u slučaju bijega sa broda trgovačke mornarice FNRJ u inozemstvu i člana posade broda inozemne zastave u 118 „Kako se bježalo iz „Titinog raja”, Bijeg iz Jugoslavije 1952. u „posuđenom“ zrakoplovu“ 2020. lukama Federativne Narodne Republike Jugoslavije.119 U Uputstvu se definira bjegunac te upute za zapovjednike broda i lučku kapetaniju.</s><s>Ilegalno se iseljavanje iz Istre nastavlja, a prebjezi su karakterizirani kao pristaše Informbiroa, ali i zapadnog imperijalizma o čemu svjedoče zapisnici sa sastanka biroa Kotarskog komiteta Komunističke partije Hrvatske za kotar Buzet: „Na kraju drugovi i drugarice hoću da napomenem da je danas više nego ikada potrebno da se čvrsto zbijemo u redove N. F. (Narodne fronte, op.a.) da uložimo sve svoje snage na izgradnju socijalizma na selu i u gradu, d ajedinstveno stupimo u frontovske radne brigade, osim toga danas je potrebno da budemo više nego ikad budni nad radom neprijatelja, bilo onoga koji dolazi sa zapada da vrbuju naše ljude na bijeg, bilo onoga koji se skriva pod Moskvom Kominforma”.120 (Izjava Luke Božanića člana Kotarskog komiteta Komunističke partije Hrvatske za kotar U zapisniku sastanka biroa Kotarskog komiteta KPH Buzet koji se održao 23. veljače 1950. možemo pronaći još nekoliko razloga za bježanje (siromaštvo, prekinuta prirodna veza sa Trstom): „Kod Črnice su ljudi jako siromašni.</s><s>Nije se dovoljno napravilo da im se dade pomoći.</s><s>Potrebno ih je povući na rad i dati im pomoć.</s><s>Ti dijelovi Slovenije koji su pripali ovom kotaru121 odlazili su ranije u Trst, a sada kad je to onemogućeno i saobraćajne veze su jako slabe da bi mogli doći do kotara potrebno im je omogućiti sve preko zadruga”.</s><s>Bježale su i službene osobe: „Neuniformisana milicionerka Vera Peruško pobjegla je u Zonu A." 122</s>
<s>Mogući razlozi za bijeg nalaze se i u „neprijateljskoj propagandi“, ali nebrizi za Istrane koji su odlučili optirati: „Ovdje na terenu nije zaoštren stav protiv američkog imperijalizma.</s><s>Dolaze pisma i paketi iz Amerike gdje se govori protiv nas, a sa strane komiteta se nije ništa poduzelo.</s><s>To ipak daje povoda za optaciju.</s><s>Ni sa naše strane nismo dovoljno napravili da se približimo optantima.</s><s>Većinom optanti hoće da idu u Ameriku.</s><s>Mi im trebamo objasniti kako je u Americi itd.</s><s>Nismo masama objasnili stav demokratskih snaga i njezinu snagu na čelu sa SSSR–om.</s><s>Ja mislim da na Draguću, Livadama i Šterni djeluje Vidalijeva politika i preko tih izbjeglica koje iz tog područja 119 Uputstvo o postupku u slučaju bijega s broda trgovačke mornarice FNRJ u inozemstvu i člana posade broda inozemne zastave u lukama Federativne Narodne Republike Jugoslavije (1953).</s><s>120 HR DAPA 385, Zapisnici sa sastanka KK KPH, kutija 2.1.4.6., 1952. 121 U sastav kotara Buzet 1947. godine iz Narodne Republike Slovenije ulaze Črnica, Gradin i Pregara, a iz kotara Buje Šterna i Završje („Narodni odbor kotara Buzet (fond)“ 2022).</s><s>122 DAPA, HR-DAPA-91, KNO Vodnjan, 1945-1947, Zapisnici i izvještaji (1945-1947), dok.</s><s>2678/46 imade u Trstu.</s><s>S druge strane kad vidimo da je banda prekinula bijeg preko granice, onda moramo konstatovati da su uzeli drugu taktiku, a to svakako taktiku da ne bježe već da više rade na našem području”.123 (Izjava Luke Božanića člana Kotarskog komiteta Komunističke partije Hrvatske za kotar Buzet - op–a).</s><s>Dramatične primjere bjegova i profila zanimanja bjegunaca iznio je drug Luka Božanić na sastanku biroa Kotarskog komiteta KPH održanog 2. veljače 1950.: „Drug Božanić Luka, iznaša slučaj Vizentin Milana djaka iz Oprtlja, koji je bio u Ljubljani, i za rezolucije došao kući i nastojao pobjeći preko granice, no on je uhapšen i osuđen.</s><s>Zatim ima slučaj električara koji je rodom iz Zagreba a radio u Buzetu, imao je veze sa jednom djevojkom koja je optirala za Italiju pa je iza toga i on pokušao pobjeći smatrajući da granice nisu dovoljno osigurane.</s><s>On je također uhapšen i kažnjen“.124 Analizirajući motive bjegova preko granice možemo zaključiti da se prva i druga faza ilegalnih bjegova preklapaju pogotovo kod bjegova uvjetovanih političkom situacijom i Rezolucijom Informbiroa.</s><s>Treća faza ilegalne emigracije: listopad 1954. – listopad 1962.</s><s>Od potpisivanja Londonskog memoranduma u listopadu 1954. do potpisivanja Udinskog sporazuma 1962.</s><s>Londonskim Memorandumom iz 1954. ukinuta je saveznička vojna uprava u STTu, što je značilo da civilnu upravu u Zoni A STT-a preuzima Italija, a u Zoni B STT- a Jugoslavija.</s><s>Formulacija o „proširenju civilne uprave“ Italije na zonu A, a FNRJ na zonu B bivšeg STT-a u Memorandumu ostavila je otvoren prostor za manipulacije i teritorijalne pretenzije s talijanske strane, što je kulminiralo proglašenjem zone B STT-a talijanskim teritorijem od strane talijanskih političara 1974. (Krizman 2018, 446–447).</s><s>Drugim sporazumom o opcijama (prvi je bio 1948.) za talijansko državljanstvo, koji je od jugoslavenske vlade prihvaćen 1951., riješene su gotovo sve izjave o opcijama do kraja 1953. i one prestaju, a od tada jača iseljavanje otpustom iz jugoslavenskog državljanstva.</s><s>Taj oblik legalnog emigriranja bio je najintenzivniji u 1956. i 1957. godini, a nakon 1969. potpuno prestaje.</s><s>Prestankom mogućnosti optiranja i ograničavanjem iseljavanja 123 HR DAPA 385 Zapisnik sa sastanka biroa Kotarskog komiteta Komunističke partije Hrvatske za kotar Buzet održan dne 30. ožujka 1950. godine.</s><s>124 HR DAPA 385, Zapisnik sa sastanka biroa Kotarskog komiteta Komunističke partije Hrvatske za kotar Buzet održan dne 30. ožujka 1950. godine. otpustom iz državljanstva 1954. – 1955. intenzivira se razdoblje ilegalnog iseljavanja (bježanja preko granice).125</s>
<s>Godine 1954. političke su napetosti između Jugoslavije i Italije počele popuštati.</s><s>Prvo su napetosti nestale između hrvatskih i talijanskih komunista.</s><s>Počelo se trezveno razmišljati o uređivanju odnosa, posebice prema nacionalnim manjinama u Italiji i Jugoslaviji, odnosno Hrvatskoj.</s><s>Talijanski komunisti, bar oni koji su kasnije evoluirali i napustili staljinizam poput Vittorija Vidalija u Trstu, predlažu da se nacionalnim manjinama daju prava po načelu reprociteta.</s><s>Ovo načelo prihvatili su hrvatski komunisti, a zatim i državne strukture u Jugoslaviji, ali ne i strukture talijanske države.</s><s>Slovenska manjina u Italiji dugo vremena nije dobila svoja manjinska prava (Dukovski 2001, 666).</s><s>Godine 1955.</s><s>Udinskim je sporazumom zahvaljujući instituciji propusnica, omogućeno stanovnicima pograničnih područja ulazak u susjednu zemlju do četiri puta mjesečno (Rolandi 2017).</s><s>Istrani su osim u Italiju, bježali i u Austriju pa je proces ilegalnih migracija važan Austrijski državni ugovor iz 1955.</s><s>Državnim ugovorom Austrija je ponovno dobila svoju suverenost, a Jugoslavija je i formalno dobila priznanje svog samostalnog razvoja.</s><s>Može se stoga tvrditi da je 1955. godina bila značajna za obje susjedne zemlje, koje su velikim dijelom riješile pitanja vezana uz njihov osnovni nacionalni interes (Dragišić 2013).</s><s>Jugoslavensko – austrijska granica bila je je gotovo potpuno zatvorena pa su ilegalne migracije bile jedini način prelaska u Austriju u koju su bježali većinom Slovenci iz krajeva oko Murske Sobote, Maribora, Postojne, Kranja i Ljubljane (Božič 2010, 413U razdoblju od 1956. do 1960. s Pazinštine se iselilo 37,6 % od ukupno ilegalno iseljenih osoba, ili 10,8 % od ukupnog kontingenta iseljenih u inozemstvo.</s><s>Nakon 1959. počinje novi val ilegalnih bjegova koji je dostigao najveću razinu 1964.</s><s>To je u vezi s priljevom mladih generacija u dob u kojoj se uglavnom i odlučuje na pustolovan prijelaz granice i odlazak u nepoznato (dob vojnih obveznika).</s><s>Osim toga, od posljednjeg jakog ilegalnog iseljavanja (1956.–1957.) prošlo je dovoljno vremena da tada (ilegalno) iseljene osobe 125 Jugoslavenski građani koji su namjeravali stalno ostati u Italiji stječu prema praksi i stavovima talijanskih organa vlasti, talijansko državljanstvo prema sljedećim kriterijima: a) osobe rođene na području bivše zone B STT-a smatraju se i dalje talijanskim državljanima, tj. osobama koje nikad nisu izgubile talijansko državljanstvo; b) za osobe rođene na područjima koja su Ugovorom o miru 1947. pripojena Jugoslaviji vodi se postupak za primanje u talijansko državljanstvo, ali znatno pojednostavljen i skraćen; c) ostali jugoslavenski građani podvrgnuti su redovitom postupku – u pravilu se na taj način talijansko državljanstvo stječe teško i izuzetno. (Nejašmić 1980, 63). napuste izbjegličke logore i steknu čvrstu poziciju u novoj sredini, a time i uvjete za „animiranje“ rodbine na odlazak u inozemstvo (Nejašmić 1980, 67–69).</s><s>U razdoblju od 1946. do 1955. iz zemlje su legalno emigrirali „ideološki neprijatelji“, a nakon toga „kriminalci i avanturisti i sl.“ No nije se radilo o avanturi.</s><s>Naime, gospodarska situacija nakon Drugog svjetskog rata bila je izuzetno teška u mnogim krajevima, pogotovo u područjima Banije, Korduna i Like.</s><s>Prehrana i opskrba stanovništva bile su siromašne, a tome su uvelike doprinijele vladine mjere o zapljeni i nacionalizaciji privatnog vlasništva te kolektivizaciji agrara.</s><s>Broj radnih mjesta bio je ograničen pa ljudi nisu mogli prehranjivati sebe i svoje obitelji.</s><s>Ekonomska migracija postala je svojevrsna tradicija, pogotovo na obalnom području, do te mjere da su obitelji planirale unaprijed koju će djecu učiti zanatu, koju poslati u emigraciju.</s><s>Na taj je način oko 60 % izbjeglica već imalo rodbinu u inozemstvu, pogotovo u prekomorskim zemljama, gdje se osnivaju i zajednice hrvatskih iseljenika (Šarić 2015, 200–202) Plaće mladih, nekvalificiranih radnika nerijetko su bile daleko ispod prosjeka i znatno manje od njihovih starijih, iskusnijih kolega.</s><s>Prosječna plaća mladog radnika 1957. godine bila između 8 i 9 000 dinara, a samo su troškovi menze iznosili 8 000 dinara.</s><s>Isto tako, mnoga poduzeća nisu ni isplaćivala plaće.</s><s>Više od 700 poduzeća s područja NRH 1956. godine nije isplatilo plaće svojim radnicima.</s><s>Stambeno pitanje samcima je bilo više nego izazovno jer su se stanovi dodjeljivali samo oženjenima.</s><s>Mnogi ljudi bili su stjerani u kut egzistencijalnim terorom koji su proživljavali i odlučivali se na, često ilegalan, odlazak u inozemstvo, a zajednica ih je u tome podržavala (Šarić 2015, 204).</s><s>Na porast ilegalnih odlazaka iz Jugoslavije utjecala je i globalna recesija, a s njom i velika potražnja za cijenama radne snage u zemljama zapadne Europe i Amerike te Australije u drugoj polovici 1950-ih.</s><s>Strane vlade (Australija) također su izdvojile velik dio sredstava i poslale ih vlastima na granici s Jugoslavijom za razne izbjegličke i druge institucije.</s><s>Novac je korišten za uređenje izbjegličkih kampova, dokumenata, plaćanje organizatora, policije i ostalog osoblja te za pokrivanje putnih troškova emigracije u prekomorske zemlje (SAD, Kanada, Australija).</s><s>Socijalno–ekonomske uvjete, brzu deagrarizaciju, nezaposlenost, otpuštanja i niske plaće, posebno za nekvalificirane i sezonske radnike, prate inostrana pisana i usmena propaganda (novine, pisma iseljenika, putovanja naših građana u inozemstvo, glasine o visokim standardima i laka mogućnost zarade).</s><s>Sve su to uglavnom bili razlozi ilegalnim odlascima u inozemstvo, uglavnom iz nerazvijenih dijelova zemlje do 1960.</s>
<s>Na terenu bivše oblasti Rijeka bijeg je predstavljao najveći problem u gradu i kotaru Rijeka, gradu i kotaru Pula te u kotarima Labin, Poreč, Lošinj i Delnice, dok u kotarevima Senj, Rab i Krk taj problem uopće nije postojao, a u kotarevima Crikvenica, Pazin i Buzet problem bijega jest postojao, ali u manjoj mjeri.</s><s>Istra je imala specifičnu problematiku po pitanju bijega jer je u Istri živio priličan broj optanata, zatim osoba koji su pod utjecajem talijanske iredente, ali i osoba koji su se u Istri zaposlili s ciljem da si pripreme bijeg.126 Na sastanku sekretarijata Komiteta partije (KP–e) Pula (1959.) istaknuto je da je prosječna zarada radnika 10 000 dinara, dok hrana u menzi stoji 7 500 dinara, stanarina pak ovisi o stanodavcu (kreće se između 1 000 i 3 000 dinara), a za pranje rublja, kulturne i druge potrebe radnik se mora „snalaziti“.</s><s>127 Zabrinutost republičkih i lokalnih vlasti zbog porasta ilegalnih iseljavanja, posebno u Hrvatskoj, potaknula je reakciju federalnih vlasti.</s><s>Prvi znakovi vladina nezadovoljstva postojećim restrikcijama na legalno iseljavanje artikulirani su krajem 1956.</s><s>Članovi Komiteta za unutrašnja pitanja Saveznog izvršnog vijeća (SIV-a) vjerovali su da bi otvaranje legalnih mogućnosti iseljavanja smanjilo probleme uzrokovane ilegalnim iseljavanjem.</s><s>To je dovelo do intenzivnih rasprava o iseljavanju koji su 1960. rezultirali promjenama politike iseljavanja (Brunnbauer 2019).</s><s>Četvrta ilegalnih migracija: studeni 1962. – listopad 1968., od potpisivanja i primjene Udinskog sporazuma 1962. do potpisivanja sporazuma o zapošljavanju radne snage sa SR Njemačkom u listopadu 1968.</s><s>Početkom šezdesetih godina prošlog stoljeća Jugoslavija otvara svoje granice za iseljavanje, inače ja ona bila prva socijalistička zemlja koja je radnicima omogućila nesmetanu migraciju u potrazi za poslom.</s><s>U tom razdoblju razlozi za migracijom bili su u prvom planu ekonomski, ali treba naglasiti kako je političko ozračje u Jugoslaviji velikom broju ljudi smetalo jer su smatrali kako su pod represijskim aparatom države gubili volju za ostankom u Jugoslaviji, a samim su time šanse za preseljenjem bile povećane.</s><s>Od 1961. godine postupno se povećava razina osobnih sloboda stanovništva u smislu slobode kretanja, koja tada počinje pa se i režim 126 Vojnović 2008, 181.</s>
<s>127 Problem bijega u inozemstvo, 30. 9. 1956. (HDA-RK SSOH-KIPR). izdavanja putovnica, pogotovo od 1962., liberalizira – osim odabranim skupinama one se u većem broju izdaju i široj populaciji postupnom liberalizacijom slobode kretanja stanovništva, čime je problematika bijega počela gubiti na važnosti (Šarić 2005, 195215).</s><s>Ideja je sazrijevala od 1961.</s><s>Nakon male privredne reforme 1963. i velike reforme 1965. nezaposlenost raste i jugoslavenske su vlasti odlučile podijeliti putovnice ljudima te da, tko hoće, jednostavno i ode.</s><s>S tim da je plan države bio da se to na neki način regulira, odnosno da se sklope sporazumi o zapošljavanju s određenim zemljama.</s><s>To je učinjeno 1965. s Austrijom, Francuskom i Švedskom, ali ne i sa SR Njemačkom jer još nisu postojali diplomatski odnosi.</s><s>Sa Saveznom Republikom Njemačkom sporazum je potpisan 1968.128 i to je omogućilo stotinama tisuća jugoslavenskih državljana da potraže posao u inozemstvu te se smanjila potreba za bježanjem (Rolandi 2010, 555–575).</s><s>Upravo cilj reforme 1965. bio je da se čitava industrija postavi na tržišne osnove, tj. da jugoslavenska poduzeća postanu konkurentna na svjetskom tržištu.</s><s>Taj cilj naravno nije ostvaren, ali je došlo do masovnog otpuštanja radnika i ukidanja subvencija poduzećima.129 Nakon početne ekspanzije industrijskog rasta početkom šezdesetih godina dolazi do usporavanja.</s><s>Godine 1964.</s><s>Jugoslavija pokreće gospodarsku reformu koja je imala suprotan učinak.</s><s>Dolazi do stagniranja industrijskog razvoja i porasta nezaposlenosti (Ivanović 2012).</s><s>Velika stopa nezaposlenosti, siromaštvo, nizak životni standard, dolazak nekvalificirane radne snage sa sela u gradove bili su samo neki od potisnih faktora koji su potaknuli migracijske procese u Njemačku (Dobrivojević Tomić 2007, 89–101; Vedriš 1980¸ 123–130; Ivanović, 2012).</s><s>Jugoslavija se u početku protivila migraciji stanovništva u Njemačku i te su se (vanjske) migracije smatrale neprijateljskim činom.</s><s>Tako su prvi migranti (krajem pedesetih) većinom migrirali ilegalno uz pomoć obitelji i prijatelja.</s><s>Međutim, Jugoslavija s vremenom uviđa da se „posuđivanjem“ radne snage zapadnoeuropskim zemljama mogu riješiti neke od problema u državi (smanjenje nezaposlenosti i siromaštva).</s><s>Stoga se odlučuje regulirati migracijske procese.</s><s>Prvi važniji dokument koji dovodi do liberalizacije migracija jest Uputstvo pri zapošljavanju radnika u inozemstvu 1963. godine.</s><s>Nakon toga do 1965. godine Jugoslavija donosi niz 128 Problematika faktičkog položaja jugoslavenskih radnika migranata u SR Njemačkoj – povezana s ostvarivanjem načela jednakog tretmana s domaćim radnicima („ista prava pod jednakim uslovima”) „regulirana” je nizom međudržavnih sporazuma Sporazum između vlada Jugoslavije i SR Njemačke o reguliranju zapošljavanja, 12. listopada 1968; Sporazum između SFRJ i SRN o osiguranju u slučaju nezaposlenosti, 12. listopada 1968; Sporazum između SFRJ i SRN o sprovođenju Sporazuma o socijalnom obezbeđenju, 9. studenog 1969. (Pavlica 2005, 133).</s><s>129 Rujević 2018.</s>
<s>Udinski sporazum omogućio je malogranični promet te tako smanjio problem bježanja.</s><s>Od 80 000 korisnika s teritorija Kopra, Gorice i Buja ovu je olakšicu za bijeg iskoristilo svega 759 osoba.</s><s>Problem bježanja s toga područja bio je najteži izvan područja primjene sporazuma.</s><s>Na području Pivke, Kozine i Ilirske Bistrice nije bilo kuće iz koje nije bilo nekoga u emigraciji. (Radić 1999, 149).</s><s>Unatoč tome u šezdesetim godinama 20. stoljeća talijansko – jugoslavenska granica postala je prohodnija.</s><s>Povećao se broj prelazaka jugoslavenskih građana bilo zbog kupovine, bilo zbog posla u Italiji.</s><s>S druge strane, Italija se ekonomski razvijala te je rasla potreba za radnom snagom.</s><s>Poboljšani državni odnosi nakon razdoblja napetosti doveli su do uspostave integriranog tržišta radne snage na granici između Italije i Jugoslavije, što je bilo u interesu spomenutih država (Barcella i Colucci 2016).</s>
<s>Međutim, u razdoblju od 1962. pa do 1968. bježanja se nastavljaju.</s><s>Na Pazinštini se u razdoblju od 1956. do 1969, prosječno godišnje ilegalno iseljavalo 153 stanovnika.</s><s>Legalnim iseljavanjem (s putovnicom i vizom) iseljavale su se i djevojke koje su „išle na udaju“, neke se od njih nisu nikada ni vratile.</s><s>Takav je način iseljavanja na Pazinštini bio najjači u razdoblju od 1966. do 1970. (Nejašmić 1980, 67–69).</s><s>Sredinom šezdesetih imamo još jedno razdoblje iseljavanja, isključivo u Ameriku, čemu ide u prilog da se tamo nalaze rođaci koji ih očekuju i dočekuju, nekoga na koga se mogu „osloniti“ (Diminić Karakterističan je za cijelu četvrtu fazu ilegalnih migracija iz Istre i fenomen ostajanja preko granice s propusnicama malograničnog prometa.</s><s>Naime, primjenom Udinskog sporazuma, zaključenog 20. 8. 1955. reguliran je malogranični promet između Italije i Jugoslavije na čitavom suhozemnom dijelu granice uključujući čitavo područje bivših zona A i B STT-a.</s><s>U tadašnjoj SR Hrvatskoj, malograničnim je prometom zahvaćeno čitavo područje općina Buje, Umag i Novigrad.</s><s>Otprilike 14 000 stanovnika s tog područja dobilo je propusnice za malogranični promet, a prosječno je oko 22 000 talijanskih građana također koristilo propusnice i na taj način dolazilo u Istru.</s><s>Ta je pogodnost pogodovala ilegalnim migracijama.</s><s>Mnogi su građani ( moglo se putovati preko granice u susjednu zemlju do četiri puta mjesečno, ograničenje koje ukinuto je Novogoričkim sporazumom iz 1969.), ostali u Italiji s propusnicama malograničnog prometa.</s><s>Tršćanske su lokalne vlasti tim osobama, čim su prešle u Italiju izdavale talijanske dokumente.</s><s>Nakon određenog vremena te bi osobe dolazile privatno ili službeno u Istru s talijanskim dokumentima (Rolandi 2017)Navedeni je fenomen i dokaza kontinuiranog procesa ilegalnih migracija iz Istre.</s><s>Tome je pridonio i ekonomski razvitak Italije koja je privlačila mladu radnu snagu s područja Istre (i Slovenskog primorja) i djelovala (između ostalih uzroka) na ubrzani proces legalnog i ilegalnog iseljavanja iz Istre te na depopulaciju istarskih sela i gradova pogotovo u kontinentalnom Peta faza ilegalne migracije: listopad 1968. – studeni 1975. (1977.), od potpisivanja sporazuma o zapošljavanju radne snage između Jugoslavije i SR Njemačke 1968. do potpisivanja Osimskih sporazuma 1975. ,odnosno do njegove ratifikacije 1977.130 Kada je u studenom 1954. godine u Londonu parafiran Memorandum o suglasnosti, činilo se kako je stavljena točka na završno poglavlje poslijeratnog spora oko Trsta i njegove okolice, a time i na povijesno jadransko pitanje.</s><s>Ipak, epilog je trebalo čekati još dvadeset godina.</s><s>U proljeće 1974. godine iz Rima je u Beograd upućen niz prosvjednih nota u kojima talijansko ministarstvo vanjskih poslova bivšu Zonu B (Kopar, Umag, Buje) Slobodnog Teritorija Trsta (STT-a) naziva talijanskim teritorijem.</s><s>Dolazi do diplomatske krize između Jugoslavije i Italije oko suvereniteta nad bivšom Zonom B Slobodnog Teritorija Trsta (STT-a) u proljeće 1974. trajala je kratko i nije ostavila veće posljedice na odnose dviju zemalja.</s><s>Kriza je trajala do ljeta 1974. i prethodila je potpisivanju sporazuma u Osimu (Dota 2011b, 515–548).</s><s>Veći socijalni problemi na površinu hrvatskog društva izbijaju šezdesetih godina.</s><s>Tada se vidjelo da se dotadašnji ekstenzivan socijalistički model razvoja dobrano iscrpio i da bez obzira na ostvareni gospodarski rast, sve teže rješava ekonomske i socijalne probleme.</s><s>To je bilo posebno vidljivo u nezaposlenosti koja se kao fenomen u znatnijim razmjerima javlja početkom šezdesetih godina.</s><s>Sve do 1975. stopa nezaposlenosti u cijeloj državi bila je ispod 10 %, a od tada se naglo povećava.</s><s>Međutim, u pogledu njezine 130 Osimski sporazumi, jugoslavensko–talijanski državni ugovori potpisani 10. studenog 1975. u Osimu kraj Ancone (Italija).</s><s>Stupili su na snagu 3. travnja 1977.</s><s>Njima su regulirana granična i druga neriješena međudržavna pitanja te je unaprijeđena gospodarska suradnja i dogovoreno otvaranje slobodne zone u pograničju.</s><s>Potvrđena je međudržavna granica na kopnu i određena granica u Tršćanskom zaljevu.</s><s>Sporazumima su uređena i pitanja državljanstva, imovine i socijalnog osiguranja za stanovnike bivšega Slobodnog teritorija Trsta, pitanja zaštite pripadnika hrvatske i slovenske manjine u Italiji, kao i talijanske manjine u SFR Jugoslaviji.</s><s>Sporazum je prihvatio i Vatikan, koji je prema njemu prilagodio crkvene granice.</s><s>Nakon raspada SFR Jugoslavije Hrvatska i Slovenija preuzele su obveze iz Osimskih sporazuma („Osimski sporazumi“ 2018).</s>
<s>(Dobrivojević Tomić 2007, 89–101). zastupljenosti postojale su velike regionalne razlike.</s><s>To se odnosilo u velikoj mjeri na obrazovnu radnu snagu koja je dolazila iz sela.</s><s>Umjesto dotadašnje agrarne na dnevni je red prispjela urbana, industrijska prenaseljenost, koju prije sveg, indicira nezaposlenost i manjak stanova.</s><s>Kao privremeno rješenje za nezaposlenost šezdesetih se godina otvorila mogućnost zapošljavanja ljudi uglavnom nekvalificiranih u zapadnoj Europi, najviše u SR Njemačkoj (Puljiz i suradnici 2008, 24 –25).</s><s>Godine 1973. dolazi do niza ograničenja.</s><s>Zabranjen je rad u inozemstvu prije odsluženja vojnog roka; bez osiguravanja obrazovanja zaostale djece; ili ako je u Jugoslaviji postojao ekvivalentan posao.</s><s>Osim toga, onima koji su bili časnici u pričuvnom sastavu također je zabranjen je rad u inozemstvu (Zimmermann 2014, 75–105).</s><s>Nakon snažnog utjecaja emigracije (istarski egzodus) na ukupno kretanje stanovništva Istre do 1971. priobalje se počinje, pod utjecajem razvoja gospodarstva, demografski oživljavati, dok se u unutrašnjosti ruralni egzodus nastavlja na poslijeratnu emigraciju.</s><s>Tradicija ilegalnog iseljavanja egzistira i u sedmom desetljeću 20. stoljeća unatoč činjenici da dolazi do „otvaranja granica“.</s><s>Iako manjim intenzitetom (smanjuje se iz godine u godinu), iz zemlje bježe uglavnom mladići koji su odlazili prije reguliranja vojne obveze (Nejašmić 1980, 69).</s><s>Ipak se od sredine sedmog desetljeća 20. stoljeća broj ilegalnih bjegova iz Istre (Jugoslavije) stalno smanjuje.</s><s>Osnovni razlozi tomu su otvaranje granica, opći društveno–gospodarski napredak Istre, čime se smanjila atraktivnost inozemstva, razvoj istarske obale, mogućnost zaposlenja u turizmu, demografsko starenje stanovništva.</s><s>Također su među razlozima, koji su u ono vrijeme na pasivizaciju emigrantske aktivnosti presudno utjecali, i konsolidacija i međunarodna afirmacija Jugoslavije, saznanja iz kontakata sa našim građanima o stanju u zemlji, gubljenje perspektive ou mogućnosti preuzimanja vlasti, liberalnija politika rješavanja osobnih i obiteljskih problema u emigracij i posljedice koje je izazvao Zakon o amnestiji.</s><s>Na to će uvelike utjecati i naftna kriza 1973., kada je Organizacija zemalja izvoznica nafte (OPEC) uspostavila svojevrstan naftni kartel i višestruko povećala cijenu nafte.</s><s>To je dovelo do drastičnog skoka cijena crnoga zlata, što je izazvalo recesiju u svim zemljama zapadne Europe, a to je pak zaustavilo zapošljavanje inozemne radne snage te utjecalo na sudbine radnika privremeno zaposlenih u inozemstvu, među kojima su bili i mnogi iz Jugoslavije/Hrvatske (Hofgraeff Krajem 1960-ih i početkom 1970-ih započinje, zahuktava se proces legalnog i ilegalnog iseljavanja s Barbanštine i Labinštine.</s><s>Tada je odlučio pobjeći i Ranko Zenzerović iz sela Hrboki: „S Barbanštine su u SAD najviše odlazili baš moji Hrboćani.</s><s>Najjači val bio je krajem 60–ih i početkom 70–ih godina kad sam se i ja odlučio otići „preko”.</s><s>Imao sam 21 godinu i otišli su mi svi prijatelji, pa sam rekao idem i ja na pet godina i onda ću se vratiti.</s><s>Nažalost, ostao sam trideset godina.</s><s>“131 Stanovnici Labina iseljavali su se uglavnom krajem šezdesetih i početkom sedamdesetih godina prošlog stoljeća.</s><s>Razlog legalnog i ilegalnog iseljavanja bio je uglavnom ekonomske prirode, ali djelomice i avanturističke: da se vidi i pokuša živjeti u The Land of Oportunity.</s><s>Što se tiče iseljavanja u SAD-e, Labinjani su uglavnom naseljavali New York, bili su većinom srednje stručne spreme, a bilo ih je mnogo mlađih i od dvadeset godina.</s><s>Većina njih u novoj je domovini pronašla posao u građevinarstvu budući da je to dobro plaćen posao, a snažan sindikat daje i svojevrsnu sigurnost.</s><s>Zbog dobre zarade mnogo njih radi i u restoranima, a neki su otvorili i vlastite restorane (Jelinčić 2004).</s><s>Od 1970. povećao se broj stranih bjegunaca.</s><s>Bježalo je sve manje jugoslavenskih građana.</s><s>Do raspada Jugoslavije oni su činili polovicu ilegalnih prijelaza granice, ali 90 % tih prijelaza bili su ilegalni prijelazi Roma.</s><s>Sedamdesetih godina 20. stoljeća Turci su preuzeli vodstvo u ilegalnim prijelazima granice, uglavnom iz ekonomskih razloga.</s><s>Iza njih su bili najbrojniji stanovnici istočnoeuropskih zemalja, najprije Mađari (1956.1960.), zatim Česi i Slovaci (1968.–1970.), istočni Nijemci i Bugari, kojima je putovanje prema zapadu bilo strogo ograničeno.</s><s>Osamdesetih godina prošlog stoljeća rumunjski građani počeli su dominirati u ilegalnim bjegovima.</s><s>Tijela unutarnjih poslova su u godinama od 1973. do 1985. rješavala 1 112 ilegalnih prelazaka državne granice ili 3 348 osoba koje su pokušale organizirano ili grupno prijeći granicu.</s><s>Njih 96,9 % pokušalo je ilegalno prijeći jugoslavensko–talijansku granicu, a 3,1 % pokušalo je prijeći jugoslavensko–austrijsku granicu.</s><s>Navedeni broj osoba koje su ilegalno pokušale prijeći granicu bilo je 65,6 % jugoslavenskih državljana, 32,3 % stranih državljana i 2,1 % nepoznatog državljanstva.132 U razdoblju od 1973. do 1985. na području policijskih uprava Koper i Nova Gorica ilegalno je državnu granicu prešlo 2 287 osoba od koji je 1 315 jugoslavenskih državljana.133 131„Barbanci u svitu: Ratko Zenzerović iz Hrboki, njujorški poduzetnik i predsjednik Kluba Istrana sa sjedištem u Queensu.</s><s>Zavajk u biti Istrijan ki samo dela u Meriki“ 2002, 6–7. 132ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, rujan 1985, 8.</s>
<s>Ilegalno (ali i legalno) iseljavanje stanovništva Istre u razdoblju od 1940. do 1950. godine 20. stoljeća (prve tri faze iseljavanja) bilo je poticano i uzrokovano državno–pravnim statusom Istre, diplomatskom borbom za njezino sjedinjenje s Hrvatskom, neriješenim nacionalnim problemima te promjenom društveno–političkog poretka.</s><s>Osim toga, na lokalnoj razini različitim mjerama i nedosljednom diskriminatorskom politikom lokalnih (kotarskih vlasti) poticane su nacionalne tenzije iako su te tenzije najviši organi vlasti ocijenili kao štetne.</s><s>Za prvu i drugu fazu karakteristično je to da je bilo žrtava i pucnjave na granici Fabrio 2007, 402).</s><s>Primjetno je da su u prve dvije faze ilegalnih migracija uzroci bjegova bili uvjetovani i političkim, ali i ekonomskim prilikama u Istri dok kod naredne dvije faze ilegalne migracije prevladavaju različiti motivi jer se sredinom pedesetih godina promijenila i struktura izbjeglica iz Jugoslavije.</s><s>Nisu više bili okarakterizirani kao političke izbjeglice jer velika većina nije niti imala veze s politikom.</s><s>Međutim, u velikoj su većini ekonomski motivi glavni razlog za bijeg.</s><s>Ipak od sredine sedmog desetljeća 20. stoljeća broj ilegalnih bjegova iz Istre stalno se smanjuje.</s><s>Osnovni razlozi tomu su otvaranje granica, opći društveno–gospodarski napredak Istre, a time se smanjila atraktivnost inozemstva, razvoj istarske obale, mogućnost zaposlenja u turizmu, demografsko starenje stanovništva.</s>
<s>Suvremeno masovno iseljavanje iz Hrvatske u šezdesetim i sedamdesetim godinama 20. stoljeća bilo je odraz neriješenih ekonomskih i političkih teškoća u kojima se našlo jugoslavensko samoupravno društvo.</s><s>Tadašnje jugoslavenske vlasti uvjeravale su kako je to iseljavanje zapravo „odlazak na privremeni rad u inozemstvo“ i dio je napora da se smanji broj nezaposlenih u zemlji (Čizmić i suradnici 2005, 219).</s>
<s>Ukupan, znanstveno utemeljen, pouzdan i, koliko je to uopće moguće, konačan broj ilegalnih prebjega, bilo iz Istre, bilo iz Hrvatske ili Jugoslavije, do danas nije utvrđen.</s><s>Podaci se razlikuju od autora do autora, ovisno o razdoblju, dok su arhivski dokumenti u velikoj mjeri neistraženi, policijski izvori često nedostupni, a njihovi podaci neprecizni i nepotpuni.</s><s>Prema dosadašnjim saznanjima nisu ponuđene cjelovite statistike o tom pitanju.</s><s>O broju bjegunaca postoji relativno malo podataka i u izvorima i u literaturi, pogotovo za razdoblje do 1950.</s><s>Podaci za te prve godine nove države oskudni su, sporadični i nepotpuni.</s><s>Od 1951. nešto su potpuniji, ali ne postoje ni za sve godine.</s><s>Dostupni su vrlo različiti podaci o ilegalnim migracijama, što pokazuje pomanjkanje 100</s>
<s>Uzroci i motivi bježanja preko granice ozbiljnog pristupa toj temi, ali i njezinu osjetljivost te nedostupnost izvora za znanstvena istraživanja.</s><s>Rezultati ovog istraživanja pokušat će dati nova saznanja o približnom broju osoba koje su ilegalno prebjegle iz Istre.</s><s>Postoje i određeni podaci o broju prebjega.134 Podatke o broju prebjega prate i talijanski izvori.</s><s>Nakon normalizacije odnosa između Italije i Jugoslavije broj prebjega se smanjuje od 1 166 osoba u 1964. do 124 osobe u 1969. (Dukovski 2001, 219).</s><s>Šarić iz raznih izvora navodi i okvirni broj ilegalnih emigranata iz Hrvatske između 1953. i 1961., koji utvrđuje broj od 59 286 ilegalnih prebjega (Šarić 2015, 212).</s><s>Govoreći samo o Istri, imamo podatak iz 1955. godine u kojoj su iz kotareva Labin, Poreč i Buzet pobjegle 264 osobe, a 316 ih je uhvaćeno u bijegu Koliko je ljudi u proučavanom razdoblju uspjelo ili pokušalo pobjeći iz Hrvatske?</s><s>U literaturi se pojavljuje podatak da je od 1945. do 1963. ilegalno iz Jugoslavije pobjeglo ili otišlo legalnim putem, a zatim ostalo u inozemstvu oko 112 000 osoba, od kojih su 70 % činili mladi (Karakaš Obradov 2014, 112).</s><s>To bi značilo da je u navedenom razdoblju prebjeglo oko 78 400 mladih, no ti podaci odnose se na cijelu Jugoslaviju, a ne samo na Hrvatsku.</s><s>Radmila Radić (1999, 143–144) navodi podatke o 150 000 poslijeratnih ilegalnih emigranata i drugih osoba iz Jugoslavije do polovine šezdesetih, dok Zdenko Radelić (2006, 291) spominje da je u pedesetima u Austriji i Italiji iz Jugoslavije zabilježeno oko 2 000 prebjega mjesečno.</s><s>Milo Bošković (1980, 61) navodi podatak o 17 000 osoba koje su od 1945. do 1951. pobjegle u zapadne zemlje.</s><s>Iako se navedeni podaci za ukupan broj ilegalnih emigranata razlikuju, što je najvjerojatnije posljedica nesustavne evidencije, činjenica je da su među iseljeništvom Jugoslavije najveći broj činili Hrvati od otprilike 1 500 000 iseljenika početkom šezdesetih 900 000 bilo je Hrvata, više nego iseljenika iz svih drugih republika zajedno (Radić 1999, 144).</s><s>Za razdoblje od 1949. do 1952. postoje podaci o bijegu u inozemstvo na razini Jugoslavije preuzeti iz dokumentacije Odbora za unutrašnju politiku SIV–a od 25. lipnja 1953.</s><s>Iako je u dokumentima Odbora za unutrašnju politiku SIV–a navedeno kako su to bjegovi zbog neprijateljske djelatnosti, u razradi razloga vidi se da su oni zapravo raznorodni.</s><s>Na prvom je mjestu avanturizam, zatim rodbinske veze s inozemstvom, želja za lakšim i udobnijim životom i lakomislenost, što je još jedan dokaz da do 1955. nisu bježali samo politički protivnici sustava (Radić 1999, 145).</s><s>134 Šarić 2015, 209, prema Radić 1999, 143–193. 101</s>
<s>Budući da za NRH ne postoje skupni podaci o broju ilegalnih prebjega mlade populacije za sve promatrane godine, predstavit ću podatke kojima raspolažemo.</s><s>Pritom treba uvažiti činjenicu kako predočeni podaci nisu cjeloviti zato što ih, pogotovo za prve poratne godine, u dostupnoj arhivskoj građi ili literaturi i nema.</s><s>Do 1948. evidencije tog tipa nisu se vodili pa ih ni u arhivskoj građi ne nalazimo i za to razdoblje raspolažemo samo sporadičnim podacima za pojedine tadašnje kotareve.</s><s>Najstariji dokumenti koji govore o ilegalnom bijegu mladih potječu iz 1949. i izradila ih je Komisija za ideološko–politički rad NOH-a.</s><s>U pronađenim dokumentima govori se, na temelju poslanih izvješća kotarskih komiteta NOH-a, o nizu pokušaja bijega iz Jugoslavije u Italiju i Austriju, naročito iz pograničnih krajeva.</s><s>Između ostalih iz Rijeke je pobjeglo dvadesetak mladih, a iz Pule je pobjegao član biroa Gradskog komiteta NOH-a (Šarić 2005, 195–220).</s><s>Za razdoblje od 1948. do 1952. postoje ukupni podaci o bjegovima iz Hrvatske, ali samo za pojedine kotareve, a ne i za cijelu republiku.</s><s>U dokumentu se navode podaci tek za dio priobalnih kotareva te onih u unutrašnjosti Istre, dok ih za kopneni dio Hrvatske nema.</s><s>Također, u dokumentima se ne navodi odnose li se podaci o bijegu samo na mlade ili i na ostale dobne skupine stanovništva.</s><s>Samim time ti podaci nisu potpuni ni precizni, ali mogu poslužiti kao ilustracija tadašnjeg kretanja stanovništva u pogledu ilegalne emigracije.</s><s>Godine 1952. iz Rijeke je što pokušalo, što uspjelo pobjeći tridesetak mladih ljudi, a iz Poreča 40 (Šarić 2005, 195–220).</s><s>U dokumentima SIV–a za godine od 1953. do 1956. navodi se značajno manji broj ilegalnih emigranata s područja NRH i nije potpuno jasno kako je moglo doći do tolikog nerazmjera u brojevima.</s><s>Ili se evidencija nije vodila dosljedno i jednoobrazno ili su se pravi brojevi prebjega u inozemstvo nastojali prikriti, vjerojatno iz političkih razloga.</s><s>Godine 1955. iz cijele je Jugoslavije, za usporedbu, prema podacima R. Radić (1999), pobjeglo 3 850 osoba, od kojih je 2 968 ilegalno prešlo granicu, 818 ostalo je u inozemstvu s urednim pasošima, a preostalih 66 bili su mornari koji su dezertirali s brodova.</s><s>Iz Hrvatske su, prema istim podacima, u 1955. pobjegle 1 234 osobe, što odudara od podataka u izvorima HDA, koji za istu godinu navode više nego dvostruko bjegova – 2 861 (Radić 1999, 146).</s><s>Šarić navodi podatke da je od 1953. do 1961. iz Hrvatske pobjeglo 27 300 osoba plus 793 osobe koje su otputovale legalno u inozemstvo, ali se nisu vratile (Šarić 2005, 212).</s><s>U razdoblju od 1939. do 1948. iz Hrvatske se iselilo 157 000 osoba.</s><s>Od 1945. do 1948. iselilo se u Italiju još oko 100 000 osoba.</s><s>Prema tome taj je ratno–poratni iseljenički kontingent iznosio 250 000 osoba.</s><s>Novi pak naraštaj hrvatskih (istarskih) emigranata 102</s>
<s>Uzroci i motivi bježanja preko granice ilegalno je napustio bivšu Jugoslaviju u godinama nakon 1950.</s><s>Nesređene i loše ekonomske prilike pedesetih godina bile su glavnim razlogom što su se mladi ljudi pogotovo iz pasivnih krajeva izlagali riziku ilegalnog emigriranja.</s><s>Činjenica da su ti ljudi morali ilegalno i uz velike opasnosti ostaviti zemlju u kojoj nisu vidjeli nikakvu perspektivu.</s><s>Politička je diskriminacija u to doba također davala poticaj emigriranju.</s><s>Do početka 1960-ih iseljavanje iz Hrvatske zbiva se u okolnostima zatvorenih granica.</s><s>Usprkos tomu iseljavanje iz Istre i Dalmacije nakon 1948. poprimilo je velike razmjere, napose ono ilegalno.</s><s>Optiranjem, otpustom iz državljanstva i ilegalnim iseljavanjem otišlo je u Italiju i preko nje u mnoge druge zemlje još 110 000 osoba.</s><s>Nakon 1960-ih započinje novo razdoblje odlazaka.</s><s>Tada nakon razdoblja zatvorenih granica dolazi do obnavljanja ekonomske migracije Suvremeno masovno iseljavanje iz Hrvatske u šezdesetim i sedamdesetim godinama 20. stoljeća bilo je odraz neriješenih ekonomskih i političkih poteškoća u kojima se našlo jugoslavensko samoupravno društvo.</s><s>Tadašnje jugoslavenske vlasti tvrdile su i dalje kako je to iseljavanje zapravo „odlazak na privremeni rad u inozemstvo“ i dio napora da se smanji broj nezaposlenih u zemlji.</s><s>Te su iseljenike popularno zvali „pasošari“ (Čizmić i suradnici 2005, 21).</s><s>Prema Josipu Mihaljeviću, koji svoja istraživanja temelji na izvješćima Uprave državne bezbjednosti dostupnim u Arhivu Jugoslavije, godine 1957. iz Jugoslavije je u zapadne zemlje pobjeglo 21 215 osoba – što je u odnosu na 1956. bilo povećanje od 9 226 osoba.</s><s>Broj građana Jugoslavije koji su tražili iseljavanje u zapadne zemlje iznosio je oko 250 000, od čega je njih 120 000 podnijelo molbu za odlazak u Sjedinjene Američke Države (Mihaljević 2016, 277).</s><s>Od 1945. do 1951. godine na zapad je prebjeglo oko 17 000 osoba pogođenih nacionalizacijom i agrarnom reformom.</s><s>Njima su se pridružili vojni dezerteri, avanturisti, kriminalci i drugi, tako da je do druge polovice 1953. okončana selidba emigracije.</s><s>Kulminacija bijega nastala je 1957. godine kada je iz zemlje emigriralo i pokušalo pobjeći oko 25 000 osoba, i to uglavnom iz krajeva u kojima je ekonomska emigracija tradicionalna pojava ili iz dijelova zemlje uz granicu.</s><s>Vladimir Žerjavić navodi brojku od 30 000 ilegalni iseljenih s istočne obale Jadrana do kraja 1950-ih (Selimović 2015, 4647).</s><s>Do 1964. godine trend emigracije ove vrste je ustaljen i karakterističan po grupnim oblicima prebacivanja u susjedne zemlje (Bošković 1980).</s><s>103</s>
<s>Migracije se (legalne i ilegalne) događaju iz različitih motiva i uzroka (razloga)135 – zbog boljih i kvalitetnijih životnih uvjeta, ekonomskog napretka, obrazovnih prilika i boljih mogućnosti.</s><s>Općenito govoreći, glavni pokretač ilegalnih migracija iz Istre bio je bijeg od loših i težnja za boljim uvjetima života, a oni su onda kao i danas pretežno bili vezani uz ekonomske, političke i geografske faktore.</s><s>Uzroci opravdavaju odluke, razlozi podržavaju objašnjenja prirodnih pojava, a mogu se navesti razlozi za objašnjavanje postupaka (ponašanja) pojedinaca.</s><s>Motivacija je razlog postupanja, želja i potreba ljudi.</s><s>Motivacija je također nečiji smjer ponašanja ili ono zbog čega osoba želi ponoviti neko ponašanje.</s><s>Motivacija pojedinca može biti nadahnuta ljudima ili događajima (vanjska motivacija) ili može dolaziti iz nutrine pojedinca (unutarnja motivacija).</s><s>Motivacija se smatra jednim od najvažnijih razloga koji nadahnjuje osobu da ide naprijed.136 U središtu svake odluke o migracijama (legalnim i ilegalnim) jest čovjek.</s><s>Motivacija za preseljenje jedna je od važnijih tema koja ukazuje na uzroke iseljavanja istarskog stanovništva.</s><s>S obzirom da se iz Istre bježalo u različite države Europe (Italija je zbog blizine granice bila polazna točka za odlazak u druge zemlje mada je mnogima bila i krajnji cilj), motive i uzroke moguće je prikazati na dvije razine: zašto se uopće bježalo, a nakon toga zašto se odlazilo upravo u odabranu zemlju.</s><s>Iako su motivi bježanja različiti, zajednički nazivnik većini bjegova jest kombinacija najmanje dvaju motiva za preseljenje, pri čemu je kod većine uočljiv ekonomski faktor kao jedan od uzroka.</s><s>U narednom ću tekstu navesti uzroke pa potom motivaciju istarskih bjegunaca.</s><s>135 Uzrok i razlog dvije su riječi koje se često koriste kao sinonimi.</s><s>Strogo govoreći, nisu sinonimi.</s><s>Moraju se koristiti uvažavajući razliku, toga nisu zamjenjivi.</s><s>Razlog ima više različitih definicija nego uzrok budući da se prvo može odnositi na opravdanje, razumijevanje ili zdrav razum, a potonji se odnosi na podrijetlo ili načelo.</s><s>Uzrok je onaj koji proizvodi učinak („Uzrok i razlog - 2022 – jezik“ 2022).</s><s>136 („Razlog naspram motivacije“ 2022).</s>
<s>Tablica 5: Uzroci odlaska iz Istre. (Preuzeto iz: Krizman 2018).</s><s>Istra kao cjelina, bez obzira što pripada etničkom hrvatskom prostoru, nije nikada bila politički i ekonomski u sastavu svog matičnog zaleđa, Hrvatske.</s><s>Društveno–ekonomski razvoj Istre odmah po završetku rata, građen do tada na austrougarskim i talijanskim kapitalističkim osnovama, doživljava snažan zaokret i promjenu.</s><s>Ukidaju se kapitalistički i uspostavljaju se socijalistički odnosi.</s><s>Iz te glavne i najvažnije, proizašle su sve ostale gospodarske i društvene promj ene (socijalizacija sredstava za proizvodnju, kreditnoLokalni</s>
<s>105 monetarne institucije, izjednačavanje građana pred zakonom i dr.) (Krizman 2018, 371).</s><s>Ilegalni bjegovi iz Istre bili su aktualni još od završetka Drugog svjetskog rata.</s><s>Razlozi su bjegova bili višestruki, a u većini slučajeva odluka o bijegu bila je rezultat zbroja više razloga od kojih se ističu dva osnovna.</s><s>To su politički i gospodarski.137 Njima možemo pridodati i ideološke, nacionalne, psihološke i geografske razloge.</s><s>Razni autori navode različite uzroke (faktore) legalnog i ilegalnog iseljavanja iz Istre.</s><s>Migracije su iz Istre po Marinu Maninu izazvana psihološkim i političkim učincima promjene granice, „činjenicom da se po prvi put u cijeloj Istri uspostavlja hrvatska i slovenska vlast”.</s><s>Iseljavanje su potakli i postupci jugoslavenskih vlasti i tajne policije, uvođenje revolucionarnih mjera u sve sfere društva, kao i pozivi na odlazak koji su stizali iz Italije (Dota 2011a, 77–96).</s><s>Mate Krizman (2018.) dijeli uzroke (faktore odlazaka na lokalne i Franko Dota (2011, 90–95), prema Darko Dukovski (2001, 218–224), navodi mnogostruke razloge odlazaka (legalnih i ilegalnih) koje je podijelio na dvije osi, opću i lokalnu, odnosno splet zbivanja zajedničkih općoj europskoj i jugoslavenskoj i onih proizašlih iz lokalnih, istarskih prilika.</s><s>Opća razina: politička nesigurnost u Europi nakon rata, nametanje socijalističkog poretka, ekonomska kriza, stanje okupacije, nezadovoljstvo imućnijih slojeva stanovništva provedbom nacionalizacije privrede, ali i seljaštva koje nije htjelo u zadruge, neriješeni nacionalni problemi, uhićenja i represije OZNA–e, čistke i politički motivirana ubojstva, represivne mjere koje su ugrožavale životne interese običnih ljudi bez obzira na nacionalnost, strah pred neizvjesnošću, opća pravna i osobna nesigurnost nakon rata i nakon Rezolucije Informbiroa, nasilno odvođenje na radne akcije.</s><s>Na lokalnu (istarsku razinu) utječu: diplomatska borba za sjedinjenje Istre s Hrvatskom, rastuća napetost između Italije i Jugoslavije oko granica, nacionalna neravnopravnost prilikom agrarne reforme, odlazak obrazovanih stručnih (talijanskih) kadrova zbog zapostavljanja i šikaniranja od strane nekih (slabo obrazovanih) pripadnika nove vlasti, nedosljedna i diskriminacijska politika lokalnih (kotarskih) vlasti koja potiče nacionalne tenzije, novačenje talijanskih mladića u jugoslavensku vojsku, povijesne prilike za lakim stjecanjem, odnosno zadržavanje talijanskog državljanstva, snažna i učinkovita službena i neslužbena promidžba talijanskih državnih institucija i medija koja je širila smušenost i paniku među talijanskim 137Postoji mišljenje da je „određenog trenutka došlo do slučajne podudarnosti specifičnih političkih i gospodarskih poticaja za iseljavanje dijela stanovništva iz Istre” (Nejašmić 1980, 57).</s><s>106</s>
<s>105 pukom u Istri, planski i neplanski pritisak jugoslavenskih vlasti na Talijane u Zoni B, izostanak solidarnosti talijanske manjine za nacionalne težnje talijanske većine, psihološki učinak „fojbi“ i pogubljenja „narodnih neprijatelja“.</s><s>Svi se ovi razlozi mogu presložiti u sustav na kojemu će se naći pet osi: politički, ideološki, ekonomski, nacionalni i psihološki razlozi (Dota 2010, 96–97).</s><s>Loša ishrana stanovništva, pretjerivanje u organizacijama „dobrovoljnih“ radnih akcija, megalomanstvo, nesposobnost, licemjerje, nedovoljan rad sa stanovništvom pojedinih partijskih rukovodilaca i brojne pronevjere razlozi su koje navodi posebna komisija CK KPJ koja je imala zadatak utvrditi razloge lošeg općeg stanja u Istri 1948.138 Politički razlozi značili su neslaganje s tadašnjim društvenim i državnim sustavom.</s><s>Tu govorimo o svim vrstama političkih protivnika komunističke vlasti i socijalističkog društvenog poretka, a od 1948. i sukoba s Informbiroom, te otpadnika od Komunističke partije, stvarnih i navodnih pristaše SSSR-a.</s><s>Zbog sukoba sa Sovjetskim Savezom kod stanovništva se razvio strah od mogućeg rata, što je također u određenoj mjeri utjecalo na odluku o bijegu iz zemlje.</s><s>U Istri je politička situacija bila vrlo dramatična zbog podjele istarskog teritorija i neriješenog pitanja granica, ali i neriješenog nacionalnog pitanja što je jako utjecalo na talijansku manjinu koja se osjećala „zapostavljeno“.</s><s>Naime, Talijani su osim što su mogli legalno emigrirati (putem opcija i putem otpusta iz državljanstva), odlazili su i ilegalno.</s><s>Hrvati i Slovenci nisu imali mogućnost optiranja pa su se znali predstavljati kao Talijani jer je odrednica za optiranje bila materinji govorni jezik i to talijanski ili hrvatski.</s><s>Ta se odrednica u dvojezičnoj sredini mogla i lažirati pa se tako i određeni dio Hrvata i Slovenaca iselio iz zemlje.</s><s>Oni koji u tome nisu uspjeli ostali su u zemlji ili su ilegalno emigrirali (Dukovski 2001, 227–228).</s><s>Stanovništvo Istre, ali i primorskih krajeva konstantno se od druge polovice 19. stoljeća iseljava u inozemstvo.</s><s>Razlozi poput ekonomskih kriza, vremenskih nepogoda (suše, slab urod pogotovo vinove loze), poticali su iseljavanje koje je postalo tradicija i kontinuirani proces.</s><s>Roditelji su unaprijed određivali koje će dijete ostati u kući kao nasljednik (većinom je to bio najstariji sin), koje će dijete otići u emigraciju, a koje u navigaciju, odnosno postati pomorac.</s><s>Djeca određena za emigraciju kad postanu punoljetna, ukoliko nisu imali legalnih mogućnosti za iseljavanje, odlazila su ilegalno.</s><s>Ilegalan prijelaz 138 Krizman 2018, 383-385 prema Izvještaju Komisije od 26. ožujka 1948. koji je sastavljen je na 27 tipkanih stranicA – Arhiv CK SKJ, V-K VI/5, Beograd.</s><s>107</s>
<s>105 granice između dva svjetska rata tretirao se kao prekršaj.</s><s>Te osobe koje su se iselile (legalno i ilegalno) tretirane su kao ekonomski emigranti.139 Proces iseljavanja prekinuo je Drugi svjetski rat nakon kojeg se zbog obnove, brze industrijalizacije, potrebe za radnom snagom, deagrarizacije i novog društveno–političkog poretka mijenjaju tradicionalni obrasci iseljavanja također potpomognuti i novim društveno–političkim odnosima u Europi i svijetu.</s><s>Nakon obnove zemlje došlo je do poteškoća u zapošljavanju radne snage, do nezaposlenosti naročito kvalificiranih i nekvalificiranih radnika, što je potaknulo ilegalne migracije.</s><s>Osim navedenog, ilegalne su migracije potaknule i rodbinske veze s emigrantima, pisma koja su stizala iz inozemstva kako od onih koji su emigrirali prije rata, tako i od onih koji su pobjegli za vrijeme rata ili kasnije, njihove posjete rodbini u zemlji, slanje paketa pa i visina mirovina koje su primali bivši emigranti koji su se vratili u zemlju također su imali velik utjecaj na predodžbu života u inozemstvu i predstavljali su jedan od razloga za bijeg.</s><s>Odluka za bijeg bila je i lakša ukoliko je potencijalni prebjeg imao rodbinu u inozemstvu koja bi mu pomogla u smještaju i pronalaženju posla.</s><s>Zanimljivo je da je godine 1956. čak 51 % svih prebjega iz Hrvatske imalo rodbinu u inozemstvu.140</s>
<s>Također su i emigranti koji su dolazili u posjet domovini i rodbini širili predodžbe o lagodnom životu, brzim i dobrim zaradama u inozemstvu (naročito u prekomorskim zemljama).</s><s>Neki od njih, iako obični radnici, dovozili su automobile, dijelili darove i priređivali bankete.</s><s>Znalo se dogoditi da se poslije takvih posjeta mnogi mladići i djevojke odluče na bijeg.141 Na osnovi toga možemo zaključiti da je mnogo bjegova bilo posljedica namjere pridruživanja članovima obitelji koji su već bili u inozemstvu primjerice kada bi žena s djecom odlazila za mužem koji je ilegalno izbjegao, što jugoslavenske vlasti većinom nisu odobravale legalnim putem.</s><s>Zbog vrlo oštrih kriterija za izdavanje putovnica, iseljavanje se u to vrijeme odobravalo samo onima koji su već imali rodbinu u inozemstvu, ponekad i radi „spajanja obitelji” te osobama koje su išle preuzeti nasljedstvo ili posao.</s><s>Događalo se i da potencijalni iseljenici, koji su i uspjeli dobiti jugoslavenske putovnice, nisu dobili ulazne vize zemalja u koje su željeli emigrirati pa su nastojali do njih doći ilegalnim putem.</s><s>Rođaci iz inozemstva, ali i ilegalni prebjezi 139 Krizman 2018, 383-385, prema Izvještaju Komisije od 26. ožujka 1948., sastavljen je na 27 tipkanih 140 Krizman 2018, 383-385 prema Izvještaju Komisije od 26. ožujka 1948., sastavljen je na 27 tipkanih 141Isto</s>
<s>108 koji su se uspjeli materijalno osigurati u inozemstvu, u Jugoslaviju su nerijetko slali vrijedne poklone poput kinoaparature, kućanskih aparata ili glazbenih instrumenata, čime su dodatno budili želju za odlaskom među onima koji su ostali.</s><s>Zbog materijalne stabilnosti rodbine u inozemstvu često su se mnoge kompletne obitelji odlučivale na bijeg.</s><s>U 1956. primjerice pobjeglo je 228 obitelji s 595 članova (Šarić 2015, 202 – 203).</s><s>Zbog svega navedenoga ekonomske uzroke bjegova možemo povezati i s ekonomskom propagandom, ali i s propagandom uopće.</s><s>Činjenica je da se dugo vremena u Istri nije mogla čuti niti jedna hrvatska (jugoslavenska) radijska postaja (Radio Pula je proradila tek 1961.) Tek s pojačanjem odašiljača na Učki omogućen je dobar prijem emisija Radio Zagreba, a i drugih radijskih postaja Jugoslavije.</s><s>Dnevne su novine iz Zagreba stizale tek sutradan (Glas Istre, najstarije i najveće istarske novine, bile su do 1969. tjednik), a tek od 1963. bilo je moguće pratiti domaći TV program.142 Sve to govori o izvjesnoj odvojenosti (inzularnosti) Istre od nacionalnog zaleđa.</s><s>Da bi se istakla reljefna odvojenost poluotoka od zaleđa (Ćićarija – Učka), često se koristio termin „inzularnost Istre”.</s><s>U cijelom poslijeratnom razdoblju, naročito do 1960., ta je inzularnost imala negativne posljedice na privredni razvoj i demografska kretanja, ali i utjecala na ilegalne migracije.</s><s>Veze sa zaleđem bile su vrlo nepovoljne.</s><s>Na primjer, zračna udaljenost do Zagreba iznosila je oko 200 km, željeznicom oko 400 km.</s><s>Sve do 1960. željeznica je tu udaljenost svladavala za desetak sati.</s><s>Autobusne linije praktično nisu imale veću vrijednost do 1962.</s><s>S geografskom blizinom i prometnom udaljenošću u sklopu „inzularnosti Istre“ može se istaknuti i problem zakašnjavanja dnevne štampe iz Hrvatske, odnosno Zagreba.</s><s>Ako se uzme u obzir da je velii dio stanovništva Istre slabo vladao hrvatskim jezikom, jasno je da štampa nije mogla igrati onu važnu ulogu koja se od nje očekivala (Fabrio 2007, 271280).</s><s>Te su činjenice olakšale posao „iredentističkoj“ propagandi koja se javlja kao važan faktor legalne i ilegalne migracije iz Istre nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>Koristeći političku neizvjesnost i neriješeno pitanje granica, „iredentistička“ propaganda unosila je zabunu i nesigurnost143 (Nejašmić 1980, 57–61).</s><s>Poboljšanjem jugoslavensko–talijanskih odnosa slabila je i propaganda, tako da od 1960-ih dolaze do izražaja ekonomski faktori 142 Već od 1954. cijelo područje Istre bilo je obuhvaćeno programom talijanske TV. (Fabrio 2007, 271 143 „Talijanska propaganda željela je uvjeriti međunarodnu javnost da je život talijanskog življa u Istri nepodnošljiv.</s><s>Sredstva propagande bila su različita: radiostanica Venecija Giulia, počela je s radom 1945. obraćajući se „porobljenoj braći iz Istre“.</s><s>Listovi Difesa Adriatica, L arena di Pola, Voce giuliana, revija Porta orientale, koja se trudila da bude znanstvena, služila su se svim sredstvima u stvaranju psihoze za iseljavanje iz Istre“.</s><s>Holjevac 1967, 337).</s><s>109</s>
<s>108 kao razlog ilegalnog iseljavanja.</s><s>Deagrarizacija, koja je zahvatila sve ruralne krajeve Jugoslavije, javlja se i u Istri.</s><s>Dolazi do raslojavanja sela, javlja se i višak radne snage koji traži zaposlenje u društvenom sektoru.</s><s>Privredni kapaciteti u unutrašnjosti Istre nisu mogli primiti sav višak poljoprivrednog stanovništva pa je iseljavanje postalo nužnost.</s><s>S druge strane, talijanska se privreda u to vrijeme naglo razvija i traži novu (jeftinu) radnu snagu.</s><s>Uz to je Italija i dalje atraktivna kao „odskočna daska“ za prekomorske zemlje (Nejašmić 1980, 57–61; Rolandi 2015, 555–574).</s><s>Ilegalni bjegovi uzrokovani ekonomskom propagandom imali su velik utjecaj kod tadašnje omladine koja je masovno bježala iz države.</s><s>Pod omladinom su se smatrale osobe od 16 do 25 godina života.144 Kod omladine je prevladavalo mišljenje da se u inozemstvu puno lagodnije živi te da „novci doslovno padaju s neba“.145 Na to su utjecali filmovi, zapadna glazba, razni romani i zabavna literatura.</s><s>Mogućnost veće zarade u inozemstvu također je bio motiv za bijeg.</s><s>Mnogi su se odlučili na bijeg u zapadne zemlje da bi kasnije obiteljima slali novac.</s><s>Nada u bolji život i standard tjerala je mlade iz Istre (Jugoslavije), tome su pogodovali i prijeratni ekonomski iseljenici koji su u zapadnim zemljama uspjeli svojim obiteljima omogućiti život pristojna standarda te su svojim rođacima u Istri (Jugoslaviji) slali pakete i nudili nadu u mogućnost lakšeg života.</s><s>Rodbinske i prijateljske veze u inozemstvu igrale su veliku ulogu pri odlukama za bijeg.</s><s>Bilo je slučajeva da su mladi osim zbog teških ekonomskih prilika bježali i zbog nedjelotvornosti sustava.</s><s>U izvorima nailazimo na slučajeve učenika škola u privredi koji su također bili dijelom „radničke klase” zbog tipa školovanja – uz redovnu školu obvezno su prolazili i naukovanje, tj. stručnu praksu u poduzećima ili kod privatnika.</s><s>Ta je grupacija mladih zbog teških uvjeta života i rada ionako bila jedna od najugroženijih, a njihovu lošem položaju pridonosile su i situacije kada bi bezrazložno bivali izbačeni iz učeničkih domova u kojima su bili smješteni te bi ostajali na ulici, pri čemu im ni nadležne organizacije (primjerice NOH) nisu pomagale u rješavanju problema.</s><s>Bilo je i mnogo primjera ljudi koji su ostali bez posla, a morali su uzdržavati obitelj.</s><s>U takvim slučajevima ilegalna emigracija bila je jedna od opcija.146 Koliko je propaganda putem radija utjecala 144Godine 1956. pobjeglo je 64,72 % osoba od 16 do 25 godina starosti.</s><s>Problem bijega u inozemstvo, 30. 145 Izjava Ferenca Kočiša autoru 2008. koji je bježao pod utjecajem stranih filmova: potrošački mentalitet zbog više razloga nije bio prisutan, kao kod sunarodnjaka koji su otišli egzodusom ili su prebjegli preko granice: kroz Marshallov plan, kojem je Italija pripadala, brže se dolazili do automobila, sunčane očale, kemijske olovke, plastični češalj i druge robe široke potrošnje.</s><s>110</s>
<s>108 na tadašnju omladinu u Istri, svjedoči i Zdravko Tovirac: „Stvorena je socijalna nesigurnost kod domaće prirasle mlade generacije i ruralnog dijela Istre, i pridošlih proletera trbuhom za kruhom.</s><s>Njima je samo trebao Radio Trieste i Glas Amerike sa Grgom Zlatoperom da bježanje postane sve masovnije.</s><s>Stanovao sam u samačkom hotelu, bivša Prvomajska br. 2. To je ogromna masa mladih ljudi, po sobama od 3 do 7 kreveta, jedini radio je na porti.</s><s>Točno u 20 sati i pet minuta: Glas Amerike, govori Grga Zlatoper o slobodnom svijetu, slobodnim ljudima, veličajući sve kapitalističko i poimenično, kao i Radio Trieste čita tko je sinoć uspio.</s><s>Tih dana naglo dobijem bubrežne tegobe, uspio sam doći u Arsenal kod doktora Špigelhaltera, pozove hitnu, 7 dana u bolnici a da nitko ne zna na otoku gdje sam.</s><s>Nakon sedam dana izađem, i pravo u kino.</s><s>Na izlazu šef, inžinjer Rakin: Tovirac zar ti nisi u Italiji, svi pričaju da su čuli Radio Trieste da si uspio i otkaz smo pripremili.</s><s>U Uljaniku pričalo se da sam nestao dok iz Trsta javljaju da sam uspio pobjeći.</s><s>Time se vidi koliko je mreža propagande razvijena, postojala je mreža dojavljivača te je tako i UDBA stvarala svoju mrežu dojavljača“.147 Nerijetko se događalo i da se ljudi na bijeg odluče potpuno spontano.</s><s>U izvorima se taj fenomen objašnjava „atmosferom bijega“.</s><s>To se dogodilo na seoskom plesu u selu Karbune kod Pazina kada je grupica pijanih mladića nenadano pobjegla ili kad je pastir slučajno naišao na bjegunce koji su se upravo ukrcavali u barku pa im se priključio (Šarić 2015, 205–210).</s><s>Osim političkih i ekonomskih treći veliki razlog za bijeg mladih u inozemstvo bile su takozvane „avanturističke pobude“.</s><s>„Bježanje omladinaca preko granice smatra se avanturom”, rečeno je na jednoj sjednici Politbiroa CK KPH iz 1950.148 Naime, u hrvatske mladeži bijeg na Zapad djelomice je bio posljedicom očaranosti zapadnjačkom kulturom i načinom života koje su mladi upijali kroz filmove, glazbu i literaturu te vizije lakšeg i slobodnijeg života na Zapadu koji su priželjkivali.</s><s>Bijegu mladih pridonijele su i radioemisije stranih radiostanica149 koje su slušali te bilteni ambasada zapadnih zemalja koji su raspačavani u Hrvatskoj, a u kojima su se prikazivali uspjesi tih država na raznim poljima, no ponajviše pisma rođaka i prijatelja koji su emigrirali te svjedočili o boljim životnim uvjetima (Radelić 2006, 291; Vojnović 2008, 175).</s><s>Iako su se mladi koji bi bili uhvaćeni prilikom bijega u velikoj mjeri izjašnjavali da 147 Tovirac 2019.</s>
<s>149 Uz talijanske postaje Radio Monte Carlo i Radio Luxembourg mahom vežemo za dolazak rock and rolla na ove prostore, njegova je uloga bila značajna i u širenju ostalih oblika zapadnjačke glazbe.</s><s>Nedugo potom, isto su radili i prvi električni sastavi.</s><s>Tek krajem šezdesetih postale su nešto dostupnije zapadne ploče.</s><s>111</s>
<s>148 Vojnović 2006, 564. su bježali iz avanturističkih pobuda, i to treba uzeti sa zadrškom.</s><s>Naime, ako bi se prilikom ispitivanja izjasnili da su pobjegli zbog političkih razloga i na taj način bili evidentirani kao politički protivnici režima, posljedice za njih i njihov daljnji život u Hrvatskoj vjerojatno bi bile kudikamo teže nego za mlade „avanturističkog duha“ (Šarić Odlazak vrlo mladog i radno sposobnog stanovništva imao je vrlo ozbiljne razmjere.</s><s>Razlozi odlaska bili su posebno znakoviti jer nije beznačajan broj političkih neprijatelja ili osoba koje su bježale zbog nespremnosti da u Jugoslaviji izdržavaju zatvorske kazne ili služe vojsku.</s><s>Nezadovoljne je mogla motivirati i „neprijateljska propaganda“.</s><s>No, ako su „hvalospjevke“ o „bogatstvu američkih zemalja i mogućnosti zarade u njima“, „o lakom životu na zapadu“, „paketi i pisma“, „negativni filmovi, radio emisije, štampa i sl.“ bili dovoljni za bijeg stotina ljudi, nešto u društvu očito nije funkcioniralo kako treba Još jedan razlog bježanja mladića iz Hrvatske bilo je izbjegavanje služenja vojne obveze u JNA.</s><s>Ta je pojava bila osobito učestala u Dalmaciji i Istri, a pogotovo u Puli.</s><s>Zabilježeno je da su mladići već pri regrutaciji izjavljivali: „Možete me regrutovati, ali ja ću prije pobjeći, a neću služiti JNA“150 Godine 1956, od ukupnog broja pozvanih na odsluženje vojnog roka s područja Zone B, njih 476., skoro jedna petina njih, 97 pokušalo je pobjeći, a mnogi su i uspjeli (Radić 1999, 149).</s><s>Osoba koja je dobila poziv za služenje vojnog roka pa pokušala pobjeći, smatrala se dezerterom, što je značilo i strožu kaznu zatvora.</s><s>Eventualni neuspješan bijeg prije dobivanja poziva za odsluženje vojnog roka kažnjavao se puno blaže.</s><s>Naime, svatko tko je dobio takav poziv u 18. godini, osobito ako je bio na pragu fakulteta i u zanosu mladenačkog života, „sledio bi se“ jer je odlazak u JNA značio ne samo gubitak vremena od godinu i pol dana,151 nego prije svega služenje besmislu jednoga sustava koji je JNA upotrebljavao kao jednu od najmoćnijih poluga za kolektivno ispiranje mozga.</s><s>Oduzeti ste iz normalnog života u relativnoj mladosti, sve vam je prikraćeno, a kući ste se vratili kao zrela oblikovana osoba.</s><s>Kada uzmete u obzir da su svi morali služiti vojsku, jasno vam je koliko je tu izgubljenog vremena.</s><s>U vojsci ste se nalazili s ljudima koje inače nikada ne biste ni nacionalno ni socijalno upoznali.</s><s>S druge strane, vladalo je tada (baš kao i danas) opće mnijenje kako je izbjegavanje vojne 150 Šarić 2005, 215.</s>
<s>112 obveze izbjegavanje odrastanja, tj. susreta s vlastitom muškošću, pa se govorilo da onaj tko nije za vojsku nije ni za ženu, tj. ženidbu.152 Također su mnogi mladići koji su u Istri završili vojni rok, iskoristili priliku i pobjegli preko granice jer se nisu htjeli vratiti kući diljem tadašnje Jugoslavije.153</s>
<s>Jedan od razloga za bijeg bio je i izbjegavanje kaznene odgovornosti za počinjena djela, a kod djevojaka, pogotovo s otokâ, u dosta slučajeva razlog bijega bila je želja za udajom jer u svojim krajevima nisu imale velik izbor potencijalnih ženika.</s><s>Ponekad su pojedinci bježali i zbog neslaganja u braku, pri čemu im je bilo jednostavnije emigrirati nego tražiti razvod.154 Ne treba zanemariti ni činjenicu da je mladima od 18 do 25 godina koji su u većini slučajeva bježali bilo puno lakše donijeti takvu odluku nego starijima, vezanima drugim obvezama uz domovinu.</s><s>Mladi, najčešće bez vlastite obitelji, nisu imali spone koje bi ih zadržale u „starom kraju”, dok su od inozemstva gajili velika očekivanja.</s><s>Jedan od važnih razloga (možda i olakotnih okolnosti) iseljavanja jest i geografski položaj Istre koji je determinirao proces ilegalne migracije.</s><s>Geografski položaj Istre možemo promatrati u kontekstu njezinoga položaja u regiji, ali i njezinog položaja u odnosu na značajne političke promjene u širem prostoru.</s><s>Istra je bila najzapadniji dio države te je blizina Trsta smatrana važnim gospodarskim središtem.</s><s>Nadalje, važna je bila i blizina zapadne Europe, a to je osim za Istrane (Jugoslavene), bilo važno i za državljane zemalja istočne Europe koji su na različite načine dolazili u Istru te koristili priliku za bijeg preko granice.</s><s>Iako Jugoslavija nije pripadala sovjetskom bloku, od sredine 1960-ih smatrala se socijalističkom zemljom pa je stoga bila mnogo više lako dostupna čehoslovačkim turistima nego zapadnim zemljama.</s><s>Tisuće građana Čehoslovačke iskoristili su to kao priliku za emigraciju u Italiju ili Austrija preko mnogo liberalnije jugoslavenske granice s tim zemljama (Pelikán i Vojtěchovský 2019, 61–86).</s><s>Isto se odnosilo na državljane Poljske, Mađarske, Rumunjske, Bugarske, koji su koristili turistički posjet Istri (Jugoslaviji) za bijeg na zapad.</s>
<s>Upravo je turizam i otvaranje granica također bio jedan od poticaja za bijeg.</s><s>Mladi su ljudi, pogotovo u primorskim krajevima, susretali turiste, razgovarali s njima, gledali njihove „lijepe“ žene, divili se njihovim automobilima i motorima.155 152„Kako smo jeli prijesne krumpire da izbjegnemo JNA“, 2022. 153 Izjava Milana Matkovića autoru, 30. kolovoza 2019. 154 Šarić 2005, 215.</s>
<s>Stvaranje novih državnih granica također je bio jedan od uzroka bjegova.</s><s>U vezi s prometom ljudi sa Trstom situacija stoji ovako: do 8. listopada 1953. promet ljudi sa Zonom A STT-a bio je slobodan uz prikaz osobne iskaznice, kao i stanovnika Zone B STT-a i obratno preko bloka Škofije na demarkacijskoj liniji između zona.</s><s>Od 8. listopada 1953. pa sve do veljače 1954. na Škofijama je bio blok zatvoren i skoro se nikome nisu izdavale propusnice, osim za slučajeve smrti i službena putovanja i to preko bloka Sežane.</s><s>U razdoblju do 5. listopada 1954. prosječno je dnevno zaprimano pet molbi za putovanje u Trst od kojih su pozitivno prosječno rješavane po dvije.</s><s>To je bilo znatno ograničenje u odnosu na promet od 8. listopada 1953.</s><s>U vremenu od 5. listopada 1954. nakon postizanja sporazuma u Trstu pa do 17. siječnja 1955. izdavalo se nešto više propusnica za odlazak u Trst, ponovo preko bloka Škofije.</s><s>Tako je dnevno zaprimano 12 molbi od čega je pozitivno rješavano tek 5. Oko početka nove godine (1955.) znatno se povećao broj molbi za putovanje u Trst zbog čega se nešto šire davalo propusnice, ali se i dosta molbi odbijalo.</s><s>Od 17. siječnja 1955. prema naređenju DSUPA FNRJ uveden je novi sustav propusnica za Trst na temelju pasoša, tako da je to znatno smanjilo broj molbi.</s><s>Stav je bio da molbe za putovanje u Trst treba uglavnom pozitivno rješavati jer se događalo da je bilo teže dobiti putnu dozvolu za Trst nego u drugim krajevima pasoš za inozemstvo.</s><s>Ovako znatno smanjenje prometa s Trstom na terenu stvara razna nezadovoljstva kod kolebljivih ljudi jer zaista postoje konkretne brojne rodbinske veze s Trstom i jer je taj teren dugo godina bio šire predgrađe grada Trsta te se stare tradicije i običaji ne mogu preko noći izmijeniti.</s><s>Velika krutost oko izdavanja dozvola za putovanje u Trst neće donijeti koristi, nego veće političke i druge štete.156 Konačno, jedan vrlo važan uzrok ilegalnog iseljavanja iz Istre, bilo je i pitanje boravišta u Istri jer cijela Istra nije bila jednako razvijena.</s><s>Prostor Istre diferencira se na manje sredine koje su se različito razvijale.</s><s>Proces diferencijacije istarske obale i unutrašnjosti započeo je još za talijanske vladavine, a manifestirao se većim siromašenjem unutrašnjosti u odnosu na priobalje.</s><s>U unutrašnjosti Istre bilo je vrlo malo industrijskih pogona, a poljoprivreda je bila u teškom položaju.</s><s>To je uništavanje poljoprivrede započelo još u vrijeme talijanske vladavine kada je poljoprivreda Istre preorijentirana na žitarice, što je dugoročno štetilo kraju koji je prirodnim uvjetima predodređen za vinogradarstvo i voćarstvo.</s><s>Sve nepogodnosti takve orijentacije došle su do punog 156HR–DAPA-747 OK SKH Novigrad 1.4.</s><s>Problematika iseljeništva kotara Buje iz 1955. 114</s>
<s>113 izražaja nakon oslobođenja 1945.</s><s>Zadržana je ista struktura poljoprivrede, koja je zbog nepovoljnog korištenja umjetnih gnojiva i drugih agrotehničkih mjera, te nedostatka stručnjaka davala znatno manje prinose žita nego neposredno prije Drugog svjetskog rata.</s><s>Osim ekonomskih teškoća, to je nesumnjivo imalo i političkih reperkusija.</s><s>Obvezni otkup, često i izvanredan otkup, porezi, javni radovi u jeku poljoprivrednih poslova, zapušteni tokovi koji su često plavili obrađena polja, uz ostale prirodne nedaće (velika suša 1950.), doveli su u prilično težak položaj poljoprivrednike u cijeloj Istri.</s><s>Istarski (hrvatski i slovenski) seljak je osim oslobođenja i priključenja matici zemlji očekivao i ekonomski prosperitet u novim društveno–gospodarskim uvjetima (širio se glas da neće biti poreza u novoj državi (!)).</s><s>Dakle, imao je velika očekivanja koji se (i) iz objektivnih razloga nisu mogli realizirati.</s><s>Sve je to imalo utjecaja na odluku o bijegu (Nejašmić 1980, 51–60; Radošević 2015, 20–23).</s><s>Također se razlikuje i razvijenost zapadne i istočne obale Istre.</s><s>Zapadna i jugozapadna obala Istre zbog turizma se ubrzano razvija početkom 1970ih, dok je zatvaranje rudnika na istočnoj obali Istre dalo novi poticaj na legalno i ilegalno iseljavanje iz Istre.157</s>
<s>Iako se u literaturi pojavljuju tvrdnje kako su od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine pedesetih godina 20. stoljeća iz zemlje emigrirali samo neprijatelji sustava, odnosno protivnici novog društvenog poretka, a nakon toga kriminalci i avanturisti (Karakaš Obradov, 2014; Bošković 1985.), analize iz arhivske građe to demantiraju.</s><s>Činjenica je da su vlasti od kraja 1940–ih počele voditi evidenciju o bjegovima te potom i izrađivati detaljne analize o pojavi ilegalne emigracije u svim njezinim aspektima, pa tako i o razlozima bijega, iz koji se vidi kako u navedenome razdoblju nisu bježali samo neprijatelji sustava.</s><s>To potvrđuje analiza razloga za bijeg Izvršnog komiteta CK SKH iz 1954.</s><s>U njoj se navodi kako je 63 % bjegunaca iz Hrvatske u 1954. bježalo zbog ekonomskih razloga, avanturizma i drugih pobuda, potom 19 % iz neprijateljskih pobuda.</s><s>Ovu tvrdnju potvrđuju i razlozi bježanja iz zemlje u 1952. i 1954. iz kojih je vidljivo da politički razlozi nisu predvladavajući pri činu bjekstva.</s><s>Većinom bježali baš radnici zato što od svoje plaće nisu mogli živjeti i tražili su bolje životne uvjete.</s><s>To se prije svega 157 Istarski ugljenokopi Raša odigrali su vrlo važnu ulogu u poslijeratnoj obnovi Hrvatske i Jugoslavije; 1950-ih i 1960-ih u rudnicima je zaposleno oko 7 000 rudara, a 1959. godine proizveden je poslijeratni maksimum od 860 100 t ugljena.</s><s>S vremenom velike su zalihe ugljena izazvale pad proizvodnje i broj djelatnika u rudnicima, pa da bi se spasilo gospodarstvo, izgrađena je i puštena u pogon Termoelektrana Plomin 1. 1970-ih godina planira se postupno zatvaranje rudnika i njegova supstitucija gradnjom niza tvorničkih pogona, od kojih su neki i direktno proizišli iz rudnika (1971. godine na republičkoj razini donesen je Zakon o supstituciji rudarenja („Rudarska baština - povijest“ 2022).</s><s>115</s>
<s>113 odnosi na mlade radnike početnike te one nekvalificirane, čije su plaće bile znatno manje od onih starijih, iskusnijih i kvalificiranih radnika.</s><s>Nekoliko godina poslije, 1960., prosječna plaća radnika povećala se i bila je 16 705 dinara, dok je ona službenika u privredi, za usporedbu, bila znatno veća – 22 138 dinara.158 Politički</s>
<s>Tablica 8: Bjegovi iz Hrvatske po zanimanjima 1952. (Preuzeto iz: Šarić 2005, 195Navedeno potvrđuje i analiza RSNZ Slovenije, Odjela za analitičko istraživanje, koji je analizirao bjegove iz Slovenije u navedenom razdoblju: „Društveno–gospodarski uvjeti, brzi proces deagrarizacije, nezaposlenost, otpuštanja i niske plaće, osobito nekvalificiranih i sezonskih radnika, popraćeni su stranom pisanom i usmenom propagandom (novine, pisma iseljenika, putovanja naših građana u inozemstvo, glasine o visoki standardi i laka zarada u prekomorskim zemljama ...), bili su uvelike uvjetovani ilegalnim odlascima u inozemstvo, uglavnom iz nerazvijenih dijelova zemlje do 1960Jedan od važnih uzroka odlazaka (legalnih i ilegalnih) iz Istre uz političke i ekonomske bio je nacionalni ((Dota 2010, 96–97; Nemec 2012a). kod nacionalnog bih uzroka dodao i kulturološku komponentu.</s><s>Atmosferu nesigurnosti koja se bila nadvila nad talijanskim stanovništvom, koje je bilo uvjereno da će nakon rata moći samo odlučiti što će biti s njegovom zemljom.</s><s>U literaturi (Nemec 2012a) se može pronaći razočaranje koje je 159ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, septembar 1985.</s>
<s>117 pogađalo onaj dio stanovništva koji je očekivao da će moći nastaviti normalan život nakon dolaska jugoslavenskih snaga, što se na koncu kod mnogih nije dogodilo.</s><s>Poteškoće koje su proizlazile iz nove etničko-političke situacije pogotovo u priobalnim gradovima u kojima su Talijani činili svojevrsnu ekonomsku elitu s kojom je nova jugoslavenska država bila ideološki nekompatibilna.</s><s>Na selu je bilo drugačije jer se interes Hrvata i Talijana povezivao s uspjehom u Drugome svjetskom ratu u kojem je socijalistička revolucija likvidirala kapitalističke odnose, a s tim i sve pretpostavke za postojanje seljačko samosvojnog i društveno zatvorenog kulturnog kruga (Fabrio 2007, 270–272).</s><s>Raspad tradicionalnih kulturnih formacija bio je dramatičan i vrlo bolan.</s><s>Nestajanjem kapitalističkih odnosa istarski se talijanizam našao u ravnopravnom odnosu prema jeziku i kulturi istarskih Slovenaca i Hrvata.</s><s>Nova kulturna i narodnosna (ne)ravnoteža je u Istri izazvala velike promjene.</s><s>Međutim postoje i svjedočanstva (Nemec 2012a) ukazuju na činjenicu da nove međuetničke okolnosti nisu načelno bile negativne za preostalo talijansko stanovništvo.</s><s>Priče u kojima se govori o prepotentnosti novih doseljenika i diskriminaciji većinom su vezane uz one osobe koje se nisu trajno naselile na istarskom poluotoku, već su se povremeno nalazile u Istri kao predstavnici središnjih vlasti.</s><s>Ilegalne je bjegove poticala percepciju mnogih Talijana da su postali stranci u vlastitoj zemlji te da su od elite postali marginalizirani.</s>
<s>Zaključujemo da je većina prebjega iz Jugoslavije (Istre) u promatranom razdoblju, osim zbog svjetonazorskih i ideoloških neslaganja s režimom, bježala zbog ekonomskih razloga.</s><s>Naime, kako je već gore napisano, u prvim poslijeratnim godinama u Istri je, ali i u mnogim krajevima, osobito u priobalju, osim velikh ratnih razaranja i šteta, gospodarska situacija bila jako teška.</s><s>Opskrba i prehrana stanovništva bila je vrlo oskudna, a vrlo je lošoj gospodarskoj situaciji pridonijela konfiskacija i nacionalizacija privatnog vlasništva te kolektivizacija agrara radi socijalističkog preobražaja sela (Radelić 2006, 178–198; Maticka 1990, 48).</s><s>Mnogi nisu mogli pronaći posao pa tako ni način na koji bi prehranjivali sebe i svoju obitelj pa je zbog visokih nagrada značajan broj ljudi koji živi u pograničnom području prešao s krijumčarenja robe na organizirano vođenje ljudi preko državne granice, uglavnom starim krijumčarskim kanalima.160 Na otocima je jedan od razloga bjegova bila i tradicionalna orijentacija stanovništva na more 160Stanovništvo Istre stoljećima je krijumčarilo stoku u Italiju, (Slovenci u Italiju i Austriju ali i u Rijeku koja je u doba Kraljevine Italije proglašena „zona franca“ ili bescarinska zona u Kvarnerskoj provinciji 118</s>
<s>117 i plovidbu (Cres, Lošinj, Krk, Susak i ostali otoci Kvarnerskog zaljeva), gdje nije bilo dovoljno posla za sve, a za druge vrste poslova otočani nisu bili zainteresirani.161 Ljudi su se iseljavali iz Istre ne samo zbog svoje vezanosti za Italiju, već i iz niza drugih razloga.</s><s>Iznad svega, bilo je rašireno uvjerenje da socijalizam znači siromaštvo i da je Jugoslavija nesumnjivo socijalistička država.</s><s>S druge strane, Italija, koja je bila pod američkim kišobranom, bila je kapitalistička zemlja, a ljudi su kapitalizam poistovjećivali s bogatstvom.</s><s>Upravo je ovaj crno–bijeli prikaz stvarnosti imao vrlo važnu ulogu, možda čak i više od nacionalnosti.</s><s>Uz to, ne smijemo zaboraviti ekonomsku gravitacijsku snagu Trsta kako u razdoblju Austrije, tako i u doba Italije.</s><s>U određenom smislu i danas ima tu privlačnost (Radelić 2006, 424–425).</s>
<s>Neposredno nakon kraja Drugog svjetskog rata i dolaska partizana iz sela Gamboci kod Umaga pobjegao je M. M. (podaci poznati autoru) sa svojom majkom te dva brata i dvije sestre zbog straha od partizana i nove vlasti.</s><s>Njegov je otac bio fašist (ubijen je na Bujštini pred kraj rata) te su se bojali odmazde.</s><s>Pobjegli su u mjesto Santa Croce iznad Trsta.</s><s>Ostavili su i zemlju i kuću.</s><s>Kuća još danas stoji u selu.162 Iz Umaga se bježalo na nekoliko načina: ili brodicom iz umaške i susjednih lučica ili pješice preko Črnog Kala u Sloveniji prema Trstu.</s><s>Bilo je slučajeva kada je nova vlast topila brodice u umaškoj luci kako bi sprječavala bjegove preko mora.163</s>
<s>Prema sjećanjima M. P. iz čije su obitelji neki članovi također napustili svoj zavičaj, pravih razloga za bijeg nije bilo: „Vinko nije mora ujti… ja ne znan zač je pobega.</s><s>On je kad je bija rat radia neki put s kamionom za Nijemce (za organizaciju TODT - op. a.), i sada se uplašija, velja uod straha da će ga ubit ili da će u zatvor.</s><s>Jedan dan samo je uša.</s><s>Ni ga bilo mesec dan a onda se javia iz Italije.</s><s>Da, da otiša je u Argentinu.</s><s>To je bilo 1946.</s><s>Oni put je to bilo strašno“. (Dukovski 2001, 219).</s><s>„Moj svekar Mario 1947. krenuo s još dva Rakljana s barkom iz Pule.</s><s>Nedugo nakon polaska uhvatilo ih je nevrijeme, morali su se vratiti.</s><s>Razlog: bila je siromaština, išli su zbog posla.</s><s>Svi su bili bez zanimanja, samo četiri razreda talijanske škole“.164 Zbog siromaštva, ali i neslaganja s politikom nove vlasti prema domicilnom stanovništvu 161 Vojnović 2008, 178.</s>
<s>119 pobjegla je Marija Prossina sa svojim mužem Marijom iz Vodnjana.</s><s>Marija je bila iz sela Barata kod Kanfanara u Istri.</s><s>Pobjegli su 1947. pješice.</s><s>Prvi put je bježala sama i uhvaćena je u Divači.</s><s>Ošišana je na nulu (obrijana glava) i jedno je vrijeme boravila u zatvoru u Kanfanaru, koji se tada nalazio na željezničkoj stanici.165 Bojeći se za osobnu sigurnost, šestorica su svećenika (1947). pobjegla u Italiju, a radilo se o Antunu Cukariću, Antunu Perkoviću, Mirku Usmianiju, Mirku Zamliću, Ćirilu Blarežini, i Antunu Grbinu. (Trogrlić 2014, 74).</s><s>Gaetano Tumia izložen je novim napadima nakon što je ljeti 1949. u Italiju pobjegao župnik Grosso (Trogrlić 2014, 141).</s><s>Strah od „osloboditelja“ te prijetnje ocu i ujaku (otac i ujak su dva puta odvedeni na informativne razgovore na kojima im se prijetilo – op. a.) bile su dovoljne da Anamaria Crasti, tada djevojčica, a kasnije talijanska novinarka, sa svojom majkom Benedettom 1946. pobjegne brodicom veslajući iz vrsarske luke u Italiju.</s><s>Otac Giovanni je sa svojim bratom nekoliko dana prije kamionom otišao u Trst.</s><s>Na graničnom prijelazu Škofije ostavio je graničnom policajcu cijelu mjesečnu plaću kao zalog da će se vratiti iz Trsta.</s><s>Nakon nekoliko dana javio se supruzi koja se odlučila na bijeg.166 Giordano P., Puljanin, uvjereni komunist iz rane mladosti, ne može prihvatiti situaciju nastalu nakon raskola sa SSSR-om i odlučuje se na bijeg.</s><s>Dana 4. kolovoza 1948. s još sedam kolega bježi sa Stoje (pulska gradska četvrt) gajetom167 od osam metara s jednocilindričnim motorom.</s><s>Ubrzo ih je zahvatilo jako nevrijeme.</s><s>Nije to bio prolazni neverin, bili su potpuno mokri, cijelo su vrijeme izbacivali vodu iz gajete.</s><s>Pokušali su održati smjer broda tako da ih valovi ne zahvaćaju po boku.</s><s>Drugi su dan popodne susreli talijansku ribaricu koja ih je vukla do Cesenatica gdje su stigli navečer (Pauletta 2005, Komunist je bio i Branko Tanković, rođen 1929. u selu Batlug u središnjoj Istri.</s><s>Po zanimanju stolar (završio je srednju školu), pokušao je bježati dva puta 1949.</s><s>Prvi put u veljači 1949., ali je bio uhićen na granici pa proveo tri mjeseca u zatvoru.</s><s>Drugi put je 166 Crasti 2017.</s>
<s>168 Giordano P. (1924. –2016.) u razgovoru s autorom u svibnju 2015. potvrdio je istinitost intervjua koji je dao I. Pauletti za potrebe pisanja „Bjegunaca“.</s><s>120</s>
<s>Josip Križmanić, poljoprivrednik iz Gologorice kod Pazina, nije uspio pobjeći 1948.: „Uhvatili su nas i bog.</s><s>A tu ih je bižalo tu iz Istre, tu je ljudi šlo.</s><s>Već ih je šlo ća nogo ih danaska živi, znate.</s><s>Već z Istre!</s><s>Koji su tu živili.</s><s>Ja iman sestru z Rike.</s><s>Iman u Trstu jenu sestru.</s><s>Ona je ušla iz Rike priko granice, ona je u Trstu.</s><s>Druga sestra i brat su pobigli isto, oni su u Australiji, ona je sada obe dve sestre skupa živiju.</s><s>Su va Trstu obadvije.</s><s>Ma svi vas je pelja do Prodani?</s><s>A ja i tamo su nas ćapali.</s><s>U šumi su vas ćepali ili kako?</s><s>Baš mene su na cesti.</s><s>Na cesti?</s><s>Ja.</s><s>Van izvan sela Prodani.</s><s>Foši još pesto metri do Prodani.</s><s>I jedan je bi z manon z Novaki i on je bi pobiga.</s><s>On je lipo pobiga i bom je ša drugi put, je pasa priko granice“.</s><s>U veljači 1949.. je grupa od 12 osoba (11 muškaraca i jedna žena) u blizini Završja pokušala prijeći granicu predvođena vodičem koji je od njih prethodno primio novac za uslugu koja se sastojala u tome da im pokaže put i osigura prijelaz preko granice.</s><s>Dovevši ih na rub šume u neposrednu blizinu mjesta za prijelaz , ostavši sakriven pokazao im je smjer i dao znak da je sve u redu i da mogu krenuti.</s><s>Trebalo je samo prijeći neveliku čistinu.</s><s>Brzim korakom stigli su do polovine naznačene livade, kad se u neposrednoj blizini prolomio mitraljeski rafal i sve ih pokosio.</s><s>Nakon rafala slijedila je pljačka ono malo novca i ponekog komadića zlata kojeg su uspjeli skupiti ili dobiti od bližnjih i ponijeti sa sobom za neki novi početak u nekom drugom svijetu.</s><s>Vodič je navodno bio provokator, doušnik milicije ili KNOJ-a“.170Tijela ubijenih sahranjena su u zajedničkoj grobnici na mjesnom groblju u Završju.</s><s>Najmlađem je bilo 19, a najstarijem 30 godina.</s><s>Desetero ih je bilo sa šireg područja Cerovlja, a dvojica nisu identificirana i pokopana su kao nepoznati (Krizman 2018, 394).</s><s>Renato Filiputti iz Kostanjice (Grožnjan) pobjegao je 13. travnja 1950. zato što je imao većim dijelom zemljište preko granice pokraj Kostanjice, ali nije mogao dobiti dozvolu za prijelaz granice, a dijelom zemljišta koje se nalazi na području STT-a nije mogao zadovoljiti svoje potrebe.171</s>
<s>U Istri je vrlo napeta atmosfera, a službena vlast ne trpi kritiku.</s><s>Silvio Lazarić:172„I tamo smo bija dok san pobjega.</s><s>Pedeset i prve.</s><s>Ja san vajk mislija za poći nekamo u svit, ali bin reka nekomu ča ne, da bin rad poći simo i tamo.</s><s>Ja nisan bija zadovoljan.</s><s>I jedan dan dođe po mene jedan oficir, je dozna, i me ponese u kazarnu tamo, na štab di su bili i pa mi kaže da san to i to govorija, a da smo se borili za slobodu, ča nismo?</s><s>Čovjek mora da misli za se i da vidi, a ko mu želja dođe da kamo gre.</s><s>Stija me povesti u Rašu.</s><s>Tamo se kopalo ugalj za kaznu.</s><s>Ja san mu reka: „Ja nisan niš učinija.</s><s>E pa onda ga pitan da me pušti doma, da gren kazati mami i ocu da si malo ča uzmen od robe za nositi, Mi je dozvolija to.</s><s>I drugi dan me ni bilo više“.</s><s>Pobjegao je 21. travnja 1951.: „Avrila je bilo dvajsprv miseca.</s><s>Mi smo imali jedan mali kaić, jedan brod ča smo našli na molu.</s><s>Došli su ta dva prijatelji, Tilio Lorencin i Pere Čupić kovač.</s><s>Svi tri smo pošli u ti brod.</s><s>Bura je puhala.</s><s>Smo vozili prema Fineri.</s><s>Dođemo na Fineru, ja san mislija poći malo na van obale da ne nas vidu, od kraja, ča ne.</s><s>Kad smo došli tamo, ja čujen nešto bum bum… motor se čuje.</s><s>Policija je bila tamo i nas je čekala.</s><s>Ali nisu nas vidili.</s><s>Misečina ka i dan je bila…</s><s>Eli su spali…</s><s>Zašto nas nisu vidili, ja ne znan.</s><s>Cilu noć smo vozili.</s><s>Se počelo škuriti, se vidu svitla u Italiji.</s><s>A vitar puše prema nami, a već smo bili umorni.</s><s>Srića, taj jedan brod dođe prema nama, ribari talijanski su nas podigli, dali nan isti i njihove krevete da spavamo.</s><s>Ujutro smo došli u Italiju.</s><s>Gospodar od broda nas je pozva kući.</s><s>Su zvali policiju ma tako smo govorili talijanski i bili pod Italijon prije“.</s><s>Slične je motive za bijeg imao i Dario K. „Dario je uvijek imao nepopularnu osobinu da što mu je na duši, to mu je i na jeziku.</s><s>Nikad se nije bavio politikom, nikada nije govorio loše u društvu o bližnjemu, ali je znao reći što smatra da nije u redu u državi.</s><s>Mladenački poriv i jasna, razumna želja da živi u boljem okruženju navela su ga da to bolje potraži.</s><s>Godine 1953. jedne se večeri s još trojicom vršnjaka ukrcava na vlak u Puli i umalo stižu na cilj.</s><s>Hvataju ih kod Lipica nedaleko od jugo–talijanske granice“.173 Rudi P., rodom iz Premanture blizu Pule, otišao je krajem 1948. u Narodnu miliciju.</s><s>Bio je na službi diljem bivše države.</s><s>Razočarao se u sustav.</s><s>Nije to bilo „ono“ što je mislio da će biti.</s><s>Ljeti 1952. dolazi kući na dopust.</s><s>Odlučuje se na bijeg preko mora.</s><s>Sam je 172 Lazarić 2008.</s>
<s>122 otišao 31. srpnja 1952.</s><s>Veslao je cijelu noć.</s><s>Ujutro je bio mokar, žedan, gladan i potpuno iscrpljen.</s><s>Počeo je gubiti svijest.</s><s>Spasili su ga talijanski ribari.174 Josip Valić, otac Anđela Valića, radnik u tadašnjoj Općini Pula, 1952. s njih još četvoricom kupuje barku u Premanturi.</s><s>Ranije je ukrao kompas.</s><s>Iz Premanture je krenuo na vesla u Ravennu.</s><s>More ih izbacilo blizu Riminija.</s><s>Vratio se kući nakon nekoliko godina (1955.) i nije se više mogao zaposliti u državnim službama.</s><s>Bježao je jer tada to bio trend.175</s>
<s>Darijo Šajina, rodom iz Lanišća, pobjegao je 1954. u rujnu kao osamnaestogodišnjak.</s><s>Završio je za stolara te je u vrijeme bijega radio u Puli.</s><s>Zbog obiteljskog je neslaganja pobjegao iz Pule (živio je tada u pulskom predgrađu Monte Serpente).</s><s>Bijeg je planirao nekoliko mjeseci te je sa svojim susjedom pobjegao u Italiju.176 Grgo Borić je pobjegao 1954.: „Odlučili smo otputovati vlakom u Ljubljanu (iz Zagreba).</s><s>U Ljubljani smo ostali samo nekoliko sati, kupili zemljovid Slovenije, kompas i kilogram mljevene paprike, mi smo to trebali, kako nas je savjetovao neki bivši neuspjeli bjegunac u Zagrebu, da bismo onesposobili njuh graničarskih pasa koji su za bjegunce bili opasniji od graničara.</s><s>Zapravo, većinu bjegunaca milicija je hvatala u selima prije granice s Austrijom, gdje su se oni sumnjivo ponašali i upadali u oči svojim izgledom, a najviše ih je odavao njihov neslovenski jezik.</s><s>Udba je imala mnogobrojne doušnike u pograničnim predjelima Slovenije uz slovensko–austrijsku granicu.</s><s>A mi smo odlučili ponašati se kao turisti planinari.</s><s>Tako smo bili i odjeveni.</s><s>Jedno poslijepodne i noć proveli smo u planinskoj kući, šaleći se s mladom Slovenkom koja nas je poslužila ukusnim palačinkama.</s><s>Drugog dana oprostili smo se od naših gostoprimaca primijetivši uskoro da su poslali svoga sinčića neka obavijesti susjednu karaulu o našem odlasku, te se skrili u gustu šumu do duboke noćne tmine.</s><s>Naš putovođa bio je Milan Glavinić (četvero ih je pobjeglo), koji je kao bivši oficir JNA znao čitati zemljovid i služiti se kompasom.</s><s>Ni sami ne znamo kako smo, nakon napornog petosatnog penjanja dospjeli na vrh zvan Stol – njemački Hochstul visine iznad dvije tisuće metara.</s><s>Točno u ponoć teškim fizičkim naporom dospjeli smo na međudržavnu granicu koju smo prešli u noći između 2. i 3. 175 Izjava Anđela Valića autoru, 13. 9. 2021. 176 Intervju s Anom Kliba, 15. 12. 2019. 123</s>
<s>122 kolovoza 1954.</s><s>Prvi koje smo sreli bili su slovenski seljaci koji su odmah uočili da smo bjegunci i telefonski o tome obavijestili žandarmeriju u Ferlachu“. (Borić 2007, 30–31).</s><s>Giovanni Tanconi, mladi i perspektivni veslač i rukometaš, kaže: „To je došlo nekako spontano.</s><s>Mi smo bili već jedno četiri godine u klubu, Veslački klub Rovinj, a nismo mi nikad ni planirali pobjeć nego tako…</s><s>Dosta nam je bilo, puna kapa, siroština, glad, kako oćeš, ono otvoreno.</s><s>I smo odlučili idemo ća i doviđenja.</s><s>Nisan javio ni majci, ni sestri ni bratu.</s><s>Nisu znali.</s><s>Onda ja san se javio da sam živ i zdrav, stigo san i gotovo.“ Tanconi nadalje govori: „Katastrofa, jer onda tu san već imao 17–18 godina.</s><s>Našla se neka klapa, prijatelji, mladi, ludi, i ono je bilo kao u neku vrstu kao moda, svi su bježali u ono vrijeme.</s><s>Ja nemam ništa pro… sam vam reka, politika me ne interesira, ali šta ćeš?</s><s>I onda za vrijeme Jugoslavije smo živjeli dobro, a niko nije volio to, i Tito i ovo.., ali neću o politici pričati jer meni se to ne sviđa“.</s><s>Sam je bijeg prošao dobro.</s><s>„E, to je naša sreća!</s><s>Znači, '56., nećete vjerovati da smo mi došli skoro do Venecije, more – ulje!</s><s>Ulje da nema jedan val!</s><s>Mi smo krenuli direktno preko zvijezdama.</s><s>Nismo mi astronomi…</s><s>Preko zvijezda tamo, pravac smo znali, Roma, Venecija.</s><s>Nismo išli prema dole, nego idemo u nekon smislu prema Trstu, znali smo da će nas povuć dole.</s><s>Da, prema zdolu.</s><s>E oni put svako toliko nam je došlo vode u čamac, Smo morali bacit krpama, gaćama, šta se moglo najt i naletili smo na ribare kad su se vraćali kući i su nas pokupili“.177 Zbog odlaska na odsluženje vojnog roka trojica Premanturaca također su se odlučila na bijeg preko mora.</s><s>Dvojica mladih radnika u brodogradilištu Uljanik u Puli (Karlo Rakić i Marinović) bila su zajedno na regrutaciji u Puli 1956.</s><s>„Kad smo bili imali tu vojnu... to ispred njega… i ovaj… pukovnik, čagod je bija, oficir veliki, me pita: ‘Imaš brata?’, I mornarice.’ Najgore je bilo da ja san imo prijatelje koji su bili u vojski prije mene i su… su došli doma prije jer su se ubolili.</s><s>I kaže: ‘Samo bi ti dali malo vode i kupusa i ako si bio sretan, malo krovovoga, mesa.’ Tako su mi oni pričali.</s><s>I ja sam izgubio volju za vojskom“.</s><s>Nakon novačenja Premanturci se odlučuju na bijeg: „Ali mi smo to planirali tek u januaru, iduće godine smo se složili.</s><s>To je vrime da mi gremo ća.</s><s>I jedan dan smo smo se spremili, smo kupili rakiju, smo kupili kruha, smo kupili šalama, i smo imali 5 177 Tanconi 2007.</s>
<s>124 litara vode, sve to i smo došli doli u Runke.178 Smo se bili toliko ugrijali, adrenalin je dela.</s><s>Eee… gremo.</s><s>Gremo.</s><s>Smo uzeli tu batanu i smo išli ća!</s><s>I vozi, vozi, vozi i tek ujutro, oko 8, 9 sati, kad je sunce počelo izlazit van, mi smo… već ranije vidili di svitli, znaš ono jedan krov svitli.</s><s>I mi prema tin svitlin.</s><s>Vozi, vozi i kad smo došli ujutro, smo vidili da su to peškarenji, da su to ribari koji peškaju.</s><s>I onda su nas vidili i onda su vikali: ‘Volete aiuto?’ ‘Si si.’ Svi smo znali talijanski govoriti.</s><s>Onda su nas digli i smo peškali š njima čitav dan i istu večer su nas stavili na maticu brod i onda su nas odveli u Chioggiu“.179</s>
<s>Miloš Jakac je završio vojnu školu u Sarajevu i odlučio se na bijeg.</s><s>„Prva stvar, radi toga što tamo sam tražio, kad sam došo iz vojske, tih godinu dana prije nego sam se oženio, sam tražio posao tu i tamo nije to bilo moguće.</s><s>Jer budući da sam ja odbio, nisam htio pristat da buden aktivac (član Partije), su rekli. ‘Ti si mogao imat tamo posao!’ Budući da bih bio aktivac.</s><s>Ali bih trebao biti član komunista.</s><s>I to ja nisan htio.</s><s>Ja nisam mogao dobit u Buzetu posla, djevojka mi je radila u Kopru, u Sloveniji, a to je pripadalo pod zona B Slobodnog Teritorija Trsta.</s><s>Ona je radila tamo u bolnici, i dolazila je kući, takorekoć za vikend, ali samo za 24 sata.</s><s>I onda se mi odlučili, ja i pokojna žena, poslije vjenčanja, da idemo.</s><s>Ja.</s><s>I onda iz Kopra smo išli sa autobuson do prave jugoslavenske granice sa Italijom Škofije.</s><s>Pa smo odlučili ić tamo.</s><s>Za ić preko.</s><s>Išli smo s autobusom iz Kopra do granice.</s><s>I tu onda tu smo i izašli van iz granice i pripremili se; tu je bio jedan restoran dosta velik, još dan danas postoji taj restoran tamo.</s><s>I, san reko, ajmo tu unutra u restoran, ona nije znala kud…</s><s>Ma kuda sad da ne bi mi nastradali.</s><s>A ja san znao svaku vojničku taktiku.</s><s>I san reko: ‘Ti samo budi uz mene.’ I onda san vidio; tu je granica bila, i onda dođe kao mali potočić, ne duboko, duboko, ono voda jedno 10 metara duboko, pa onda se diže gore, i tu je bila najprije jedna uprava.</s><s>Policijska, a preko toga je bila vojska.</s><s>Mi čekali, čekali.</s><s>Bili smo tamo sigurno sat ili nešto više, u tom restoranu.</s><s>Možda i dva sata.</s><s>I vidimo kad se je straža mijenjala, ja sam vidio kad se vojska krenula iz svojih kasarni, došli tu pa su morali ić preko ove ceste, u koloni, jedan za drugim, od 12–15 je bilo stražara.</s><s>I oni idu gore, uzbrdo.</s><s>Dođu oni na prvo, tu jednoga uzmu, a jednoga stražara puste.</s><s>Idu kod drugoga, tako; drugoga uzmu i drugoga puste.</s><s>Sve skroz gore, dok nisu promijenili sve.</s><s>I se vratili nazad.</s><s>Kad san ja vidio da su oni otišli, došla straža tu, prvi stražar šta je bio tu, on nije išo s njima gore nego... šta je bilo, on je bio možda 50 178 Lučica u Premanturi.</s>
<s>125 metara od kasarne.</s><s>On je išao odmah u kasarnu, a drugi su išli gore.</s><s>I kad san ja to vidio, da su oni otišli gore, u ono vrijeme ja sam bio siguran da nema nikog drugog tamo.</s><s>Onda ja svoju ženu za ruku: ‘Amelija’, san reko,’Amelija, ajmo!</s><s>Tu sada, sa mnom.</s><s>Na drugu stranu, tamo su bili Talijani“.180</s>
<s>U travnju 1956.</s><s>Gina Sinozich i njezina djeca prešli su talijansku granicu s izgovorom posjeta njezinoj majci u Trstu.</s><s>Gina je rođena 1930. u selu Sinožići, gdje je živjela i obitelj njezina supruga Eugena.</s><s>Gina je bila ta koja je donijela odluku o odlasku.</s><s>Život obitelji Sinozich bio je težak, a hrane je bilo malo, sa svakodnevnim redovima za kruh i mlijeko.</s><s>Ginina je majka bila u zatvoru dva mjeseca nakon što je jedan od njezinih sinova pobjegao iz zemlje.</s><s>Gina je željela sigurniju budućnost za svoju djecu.</s><s>Nekoliko mjeseci kasnije njezin je suprug Eugen ilegalno prešao granicu.181 Godine 1956. pobjegao je iz Pule u Italiju i Ivan Šuran, rođen 1922.</s><s>Po zanimanju je bio vozač te je bio zaposlen u poduzeću za gradski promet u Puli.</s><s>Ivan je slabo govorio hrvatski jezik (u kući se većinom govorilo talijanskim jezikom), te je imao puno problema u komunikaciji i na poslu i u zajednici (inače je bio introvertna osoba).</s><s>Ostavio je suprugu i troje male djece i pobjegao.</s><s>Vratio se 1958. jer je njegovoj supruzi bila odbijena molba za preseljenje u Italiju.</s><s>Pri povratku je kažnjen s tri mjeseca zatvora.182 Anton Dobran, rođen 13. lipnja 1939., iz Hrboki, Općina Barban, pobjegao je u ožujku 1956.</s><s>Anton se školovao u ŠUP–u (Škola učenika u privredi) za zidara i u trenutku bijega bio je u trećem razredu srednje škole.</s><s>Dana, 6. ožujka 1956. pobjegao je s dva prijatelja, Dariom i Tonetom.</s><s>Imali su barku na vesla i motor.</s><s>Motor je otkazao (ili ostao bez goriva), vesla im se polomila pa su plutali na moru šest dana.</s><s>Barba Tone je imao sleđena koljena, Dario upalu pluća; kad su ih dovezli u bolnicu, bili su u očajnom stanju.</s><s>Ne zna šta je bilo s ovim drugim Tonom Radolom, ali sigurno ni on nije bio u sjajnom stanju.</s><s>Zato je čim je mogao krenuti na put iz bolnice došao nazad u Hrboke, tu se kasnije oženio i više nije spominjao odlazak.</s><s>Govorio je da će pobjeći, da tu nema kruha, da će tražiti 180 Jakac, 2007.</s>
<s>126 delo vani.</s><s>Bilo je to vrijeme kad su svi bižali pak je i on biža.</s><s>Mladi – ludi!" Kaže da je došao po nju u školu dan prije da se idu skupa slikati.183 Zora Benazić rođena je 13. lipnja 1933. u Svetoj Katarini kod Žminja.</s><s>Završila je osnovnu školu te pobjegla 1957. iz egzistencijalnih razloga.</s><s>Trebala je dobiti posao u Rijeci, što se nije ostvarilo, pa je to svakako bio razlog zašto se baš tada odlučila za bijeg.</s><s>Krenula je vlakom iz Rijeke do Divače (Slovenije), a zatim pješice prema Trstu.</s><s>Pobjegla je s prijateljicom.184</s>
<s>Marko Pilepić je bježao tri puta.</s><s>Prvi put, 1952. godine, uhvatili su ga na Velom Vrhu.</s><s>Na mjestu gdje je danas benzinska postaja čekali su ih udbaši.</s><s>Prijatelje su strpali u auto, a njega je jedan odvukao u šumu s pištoljem na leđima.</s><s>Bio je prestrašen, mislio je da će biti ubijen, ali ga je agent naposljetku pustio uz psovke.</s><s>Drugi put je išao vlakom, s jednim se Crnogorcem sakrio u teretni vagon.</s><s>Stigli su do Divače kad su otkriveni.</s><s>Uspjeli su pobjeći i pod okriljem mraka došli su u Škofije, ali su uhvaćeni.</s><s>Treć put je uspio pobjeći s prijateljem koji nije želio služiti vojsku.</s><s>Marko je upravo izašao iz vojske (1960.) te nije mogao naći posao.</s><s>Služio je vojsku u Banjoj Luci u topništvu.</s><s>Išli su autobusom do Kopra, onda pješice do Škofija, do groblja, gdje su čekali da prođe dan.</s><s>Zbog lošeg su vremena greškom došli do jedne karaule, ali su uspjeli prijeći preko granice.</s><s>Došli su u Trst u nekadašnji logor San Sabba gdje su držali jugoslavenske prebjege.</s><s>Uskraćivanje prava na slobodu misli, savjesti i vjeroispovijesti nagnalo je na bijeg 1958. 17–godišnju Čakovčanku koja je austrijsku granicu uspjela prijeći kod Rabensteina, i to noću bez vodiča: „Religiozna sam poput mojih roditelja i meni je normalna stvar odlazak u crkvu na nedjeljnu svetu misu.</s><s>No, partijski šef tvrtke u kojoj sam radila pozvao me na razgovor i pritom mi poručio da sam zaostala, i kako je za mene puno bolje da nedjeljom radim umjesto da se molim u crkvi.</s><s>Još je dodao da u crkvi ‘neću zaraditi plaću’.</s><s>Na to nisam pristala, pa mi je iz dana u dan dodjeljivao sve teže poslove.</s><s>Pod takvim okolnostima nipošto ne želim nastaviti živjeti i raditi u Jugoslaviji“. (Novak 2020).</s><s>„Austrijsku granicu prešao sam ilegalno 5. siječnja 1960. godine kod Šentilja s Verom V. i zadnje dvije godine radio sam u mariborskoj građevinskoj tvrtki Gradis, za mjesečnu plaću koja je iznosila mizernih 14.000 dinara.</s><s>Na bijeg me prisilila neimaština u kojoj 183 Batel 2019.</s>
<s>127 živim sa suprugom i dvogodišnjom kćeri te situacija koju je skrivio moj otac.</s><s>Naime, on je neko vrijeme radio u Varaždinu kao krojač, ali je istovremeno morao špijunirati za Udbu.</s><s>S tom zadaćom je 1947. godine premješten u Čakovec.</s><s>No, 1950. godine postaje profesionalni špijun, a samo godinu dana kasnije završio je u zatvoru.</s><s>Razlozi nisu poznati, ali je uspio pobjeći iz istražnog zatvora u Varaždinu u Italiju.</s><s>Ondje nije uspio ishoditi azil te je vraćen i ponovno pritvoren u Zagrebu.</s><s>Čim je pušten, bježi od komunista u Austriju i na kraju postaje slobodnim čovjekom u Njemačkoj.</s><s>Moja majka se često sukobljavala s njim jer nije mogla prihvatiti činjenicu da denuncira Hrvate.</s><s>Zbog očeva uspješnog bijega na Zapad, o čemu je pismom obavijestio moju majku, Udba je nekoliko godina sprečavala bilo kakvo moje zaposlenje u Jugoslaviji“, izjavio je 26–godišnji Ivan Š. iz Nedelišća austrijskom istražitelju (Novak 2020).</s><s>Josip Peruško, zidar iz Buzeta, pobjegao je 1961. u svojoj 42. godini života, i to pješice preko Slovenije u Trst.</s><s>Razlog njegova odlaska bila je rastava braka koju nije htio potpisati te se odlučio za bijeg.185</s>
<s>Godine 1962. preko granice su pobjegli Rino i Bruno Grabar jer nisu htjeli ići u vojsku.</s><s>Prvo su krenuli motorićem do Roča, zatim vlakom do Kozine i onda tamo preko granice na Kozini.186</s>
<s>Početkom 60-ih godina bježe iz uvale Kalavojna (Rakalj) kavaduri (radnici u kamenolomu), prema Marleri pa u Italiju barkom na vesla.</s><s>Razlog bježanja: iz revolta.187 Istovremeno manovali (radnici) početkom 60–ih godina bježe iz Šalamuštice (uvala u Raklju) prema Italiji barkom na vesla jer je trend bio bježati.188 Brat Vice Percana, varilac u Uljaniku, 1964. bježi s još četvoricom iz Kalavojne na Marleru gdje ih je pokupio brod koji je vozio kamenje u Italiju.</s><s>Bježali su zbog težnje za boljim životom.</s><s>Također je prijatelj iz sela, radnik u Uljaniku, početkom 60–ih s još njih četvoricom bježao barkom iz Kalavojne prema Marleri i onda u Italiju (nije siguran je li ih brod pokupio ili su išli na vesla).</s><s>Bježali su jer je to tada bilo trend, bilo je moderno bježati, težnja za boljim životom.</s><s>Još jedan prijatelj iz sela, vojno lice, početkom 60–ih pješice bježi preko granice.</s><s>Nije se mogao vratiti 15 godina jer je bio vojno lice.</s><s>Također je bježao zbog trenda.189 185 Intervju s Marijom Krstulović, 28. 12. 2020. 186 Izjava Marije Grabar autoru, 21. 3. 2022. 187 Izjava Đina Valića autoru, 21. 8. 2021. 188 Izjava Josipa Vitasovića autoru, 21. 8. 2021. 189 Izjava Vice Percana autoru, 21. 8. 2021. 128</s>
<s>Bivši logoraš iz Drugog svjetskog rata, sudionik antifašističke borbe, po zanimanju milicajac, Antonio Ottochian190 planirao je bijeg još dok je radio u Narodnoj miliciji.</s><s>Po nalogu zapovjednika dobio je premještaj iz Istre na otok Ilovik.</s><s>„Je reka: ‘Antonio, ti ideš na Ilovik.</s><s>Na Iloviku su tri idioti i ljudi bežu od njih (dvojica kolega milicajaca bila su iz kaže: ‘Ti ideš jer znaš talijanski.’ Tu san se bija upozna s nekon djevojkon, ali se desila neprilika, htija san ići za svon uniformon da bižin priko granice, ali barka se pokvarila, desila se neprilika.</s><s>Njoj nisan smeo govorit, a skoro da joj nisan oca ubio pošto ju je on počeo tuć i maltretirat, pa ja san hitio vrata dole i već san bi natega pištolj; san imo pištolj Bereta.</s><s>I ona je rekla: ‘Ante, molin te, nemoj.’ I onda on ide odmah me prijavit.</s><s>Je reka: ‘Ako se još to desi, ti u kuću ne smiješ poć, ćeš bit premješten…’ Razlozi bježanja znali su biti i posve privatne naravi: ‘San se oženio i ne ide, ne ide, ne ide, ne gre nikako… '63. san išao u Italiju, kod sestre.</s><s>Nekako san bi dobi pašoš priko veze, i '64., u početku, san ima jenu prijateljicu koja je radila u kinu Zagreb, i njoj se, ovako, povjerija.</s><s>A je imala ona prijateljicu koja radi na Udbi.</s><s>A, nehotično, ona je njoj rekla.</s><s>I ja, u dvanajston mesecu, ja san bija poša s pašošon, da iden priko granice.</s><s>Kad san doša na granicu, kaže: ‘Ne možeš.’ I, kad je reka da ne mogu, ja na pola granice delan ovako (pokazuje nepoćudne geste).</s><s>Talijani se smiju u bojžu mater.</s><s>Pole znan da neće oni pucat.</s><s>I sada ja moran poć“.</s><s>Nakon što je završio srednju zanatsku školu, pobjegao je i Feručo Šestan, rođen 1947., iz Pazina.</s><s>„Za mene je bila laka odluka…</s><s>Ja san uvidio da... ovdje u Pazinu, na praksi da iman jako lošu praksu.</s><s>Školi svaka čast, ali recimo, kad san ja završio školu, ja nisan bio nikakav zanatlija.</s><s>Ako čovjek nema, nije imao te uvjete da se usavrši, da se uči i to, onda ostaje na onoj nuli.</s><s>Tako da san onda uvidio, već u 2. razredu, san reko: Samo za ljubav roditeljima, ja ću završit tu školu i poslije bježi... što dalje.“ S prijateljem je išao vlakom do Kozine pa onda pješice kroz šumu: „A dobro, i kad smo krenuli gore, mrak je bio i naletili na stražara sa psom i tako smo se bacili dole, da čekamo.</s><s>Pas je počeo lajat, ali ovaj ga je mirio, stražar, i tako tu smo ležali jedno sat vremena i mislili smo sad je ovaj 190 Ottochian 2008.</s>
<s>129 otišo sigurno i počeli nastavljat.</s><s>Nakon dva koraka evo njega opet.</s><s>Ispred nas.</s><s>Kao neki avet.</s><s>I pas je još više počeo lajat.</s><s>Ooo, san rekao, sad nećemo pobjeć, ali išlo je to sretno, tako da ovaj ga je mirio i sve to skupa, ali kažem, mi smo odlučili da se vratimo nazad zato što smo vidili da je riskantno, i tako smo se vratili jedno 200–300 metara dole, ne skroz u nizinu, nego bio je jedan mali dolčić i tamo smo odlučili prenoćit, na jednom granju zato što je snijega je bilo gore.</s><s>Tako da smo granje smo malo, ovaj, otresli tako da smo na tome spavali.</s><s>I ovaj, kažem, ujutro smo vidili, smo čuli šuškanja, smo rekli: Sad smo opkoljeni!</s><s>Opet su nas nanjušili neki.</s><s>I, kad se razdanilo dobro, vidimo da su ovi zečevi pasli na ovoj djetelini, tamo u tom dolcu malom.</s><s>I poslije smo malo razmišljali šta ćemo sad, kako, sad je dan, kud ćeš sada tamo, ako nas tamo na čistini će nas vidjet.</s><s>Ali svejedno, san reko: Idemo!</s><s>Šta ćemo čekat?</s><s>Idemo gore i smo išli na, kako brdo ide ovako ukoso ovako i onda je mali vrh, i onda opet jena dolina, ali to sve vrh brda.</s><s>I kad smo došli na vrh, onda smo vidili tamo karaula, ovdje je granica, ne.</s><s>Prijelaz.</s><s>Granični prijelaz. možda je…</s><s>Tako razmišljali naivno i, uglavnom, nismo do nikakvog zaključka došli, gdje je i šta je, nego smo rekli sad ćemo krenut dolje trčat samo, pa san reko njemu: ‘Pazi samo da ne bi na neku žicu naletio, da se razbiješ.’ I tako je bilo.</s><s>Ništa nan nije bilo.</s><s>Ali smo prešli preko jedne kao zapuštene staze te graničnih vojnika i tako…</s><s>Da ta staza njihova bila, i kad smo došli dolje, smo pitali tog seljaka što je kopao, okopavao mrkvu, da li smo prošli granicu, nan je objasnio sve, i bilo je tačno kako smo mi imali u toj svojoj zamisli da je to.</s><s>Onda nan je reko da ako oćemo, da se prijavimo policiji, da je tu odmah policija“.191</s>
<s>Bez obzira na razvoj turizma na zapadnoj u jugozapadnoj obali Istre, u selima se u blizini turističkih destinacija i dalje živjelo od poljoprivrede i vladalo je siromaštvo.</s><s>Zbog navedenih razloga bijeg je pokušao i brat N. Š. iz sela Tinjana u blizini Poreča: „Bilo je teško, delala se zemlja, siromašćina.</s><s>Ljudi iz Poreča su dolazili s tovarima u Tinjan i prodavali su ribu ili mijenjali ribu za poljoprivredne proizvode.</s><s>Tako je bilo do početka Zvonimir Radolović,193 učenik iz Marčane blizu Pule, odlučuje se s dvojicom prijatelja na bijeg: „Prije nas dosta ih je otišlo, tako i mi smo se sami dogovarali da ćemo… kako 191 Šestan 2007.</s>
<s>130 ćemo poj priko.</s><s>I tako smo pošli.</s><s>Prvi put smo pošli '66., trojica nas je bilo, tu je jedan, tu je doli, ovaj Đani Buić, on je bija u Australiji poslije i onda je isto Korba Berto, on je u Švedskoj danas.</s><s>A mene su vratili doma jer san bio maloljetan.</s><s>Ali kad su me vratili doma, san bio punoljetan!</s><s>I tako da san ja 20 dana zatvora dobio, u Kopru me osudija na 20 dana zatvora, ovaj… kako bi reko… sudac.“ (Vraćen je iz Italije jer je bio maloljetan.) Pobjegli su najzad kopnenim putem: „Da, smo išli s autobusom od Pule do Kopra i u...</s><s>Kopru smo išli pješke, smo čekali da malo padne noć jer inače su te zaustavljali već u Kopru.</s><s>I ovaj kad je pala noć smo išli preko njive i šume nije baš toliko bilo, ali...</s><s>Tako preko njiva, i jedna mala rječica, valjda je Rižana bila ono, smo se zuli, smo prešli preko, znači ni bilo ni voda ni do kolina i kad smo bili preko, valjda smo bili u Italiji, a mi još nismo znali, mi smo još išli i se sklanjali, dok nismo, onaj, na jednoj cesti opazili autobus ide, i vidin autobus i onda smo vidili da je talijanska registracija autobus.</s><s>I onda smo znali Vladimir Vlahović je 1962. odlučio napustiti Tinjan, mjesto u kojem je živio.</s><s>Bio je u tridesetim godinama te je htio vidjeti svijet i kakav je život iz druge perspektive u njemu stranoj državi, tj. kontinentu.</s><s>Nije imao putovnicu kao i većina ljudi u to vrijeme pa je morao potajno prijeći granicu.</s><s>Vlakom je došao do slovenske, tj. tada jugoslavenskotalijanske granice.</s><s>Iskrcao se iz njega te je krenuo kroz gustu šumu u sumrak kako ga vojnici ne bi pronašli.</s><s>Ubrzo se našao u Trstu.194 Iz sela Marasi nedaleko od Vrsara pobjegli su 1967. rođaci Vladimira Kazalca.</s><s>Iz Marasi se nakon bježanja u Italiju najviše ljudi nastanilo u Francuskoj ili Švedskoj.</s><s>„Moji su rođaci ispred doma u Gradini (susjedno selo) ispekli ovcu, napravili feštu i sutradan pobjegli kopnom”.195</s>
<s>Kao maloljetan je s prijateljima pokušao pobjeći i Ferenc Kočiš, rođen 1955., iz Pule.</s><s>„Pa dosta dugo smo mi to planirali, ali to je bilo ono oćemo–nećemo…</s><s>Djeca ko djeca, šta smo imali onda 14, 15 godina, negdje sedmi razred sam bio…</s><s>To smo mi kao, ić ćemo tamo, u bolji život, svi to pričaju, Amerika…</s><s>Gledaš filmove...</s><s>I tako, govorili su naić 194 Vlahović 2017.</s>
<s>195 Izjava Vladimira Kazalca autoru 14. 7. 2019.</s><s>Zanimljivo je da su mnogi bjegunci na selima neposredno prije bijega organizirali „oproštajne“ fešte.</s><s>Mnogi su znali da će pobjeći ili otići na legalan ili ilegalan način, ali nisu prijavljivali vlasti.</s>
<s>Bježali su vlakom, ali su bili uhvaćeni.</s><s>„A da, skupili smo se nas…</s><s>Trebali smo bit četvero, ostali smo na kraju troje, a pokušali smo, da…</s><s>Otišli smo na vlak navečer, brzi vlak Pula – Divača, ukrcali se bez karata, bez para, bez ičega i išli dok nas nisu izbacili iz vlaka.</s><s>Kad su nas izbacili iz vlaka, normalno...</s><s>To je bio brzi, koji nije stajao do…</s><s>Ja mislim da je samo u Kanfanaru stao prvi put i nakon toga u Pazinu.</s><s>Sad nisam siguran totalno, ali ja mislim da da.</s><s>Uglavnom, tamo u Pazinu su nas izbacili iz vlaka pošto nismo imali ni karata ni ništa, ni dokumente kod sebe, normalno, mi smo izašli van i krenuli dalje put…</s><s>Uglavnom, jeli smo usput divlje jabuke, koje su bile fenomenalne, smo bili gladni i tako i...</s><s>Došli smo do Divače.</s><s>Nakon tri dana smo došli u Divaču i…</s><s>Tamo prošli.</s><s>A nismo znali di smo, mi smo planirali ić prema Kozini i tamo su…</s><s>Se govorkalo da je najlakše prijeć granicu i tako dalje…</s><s>I u Divači smo prošli pored policije i vraćali se opet nazad kad nam je jedan gospodin objasnio di je Kozina, na koju stranu, normalno, mi se vratili nazad i milicajac je izašo van iz...</s><s>Što ne mogu zaboravit, nikad, me pita: ‘Fantije, I to je bilo to.</s><s>I onda je ulovio nas za ruku i u stanicu.</s><s>“196 Sredinom 1950-ih pobjegao je Miloš Jakac.</s><s>„Pobjego sam… prva stvar, radi toga što tamo sam tražio, kad sam došo iz vojske, tih godinu dana prije nego sam se… oženio, sam tražio posao tu i tamo nije to bilo moguće.</s><s>Jer kad… budući da sam ja odbio, nisam htio pristat da buden aktivac, su rekli. ‘Ti si mogao imat tamo posao!’ Budući da bih bio aktivac.</s><s>Ali bi trebao biti član komunista.</s><s>I to ja nisan htio“.197 Lino Kmet je pobjegao krajem 1950-ih.</s><s>„Ideja mi je bila da pobjegnen zato ča… ne da nisan imo poso, da ono… jer san dela, nego… kad možete se snaći… ako oćete nešto napravit, uvijek su vas pitali jesi u Partiji – nisi u Partiji i to me najviše nerviralo.</s><s>Ja nisan neki stručnjak, neko, ali u duši mi je… mi je smetalo“.198 Zvonimir Radolović je pokušao bijeg 1964.</s><s>„A dobro, pa i u Uljaniku sam bio pa ovaj… i… sam išo preko granice pa sam se tor… pa su me tornali preko granice ovaj, ma ideju ne znan, znaš, to ti je… to ti je… kako bin reka… avanturistička ideja, to ti je ono… ja 196 Kočiš 2007.</s>
<s>132 nis bija… di ćeš sa 18 lit imat neku političku… kako bin reka… vizuru ili nešto.</s><s>Nego Puljanka Ljubica Živulić pobjegla je 1971.</s><s>S jedva 18 godina otišla je iz Pule u Trst (legalno, s putovnicom), ali se više nije vratila.</s><s>„Otkad sam bila dijete, s nepunih 13, 14 godina znala sam da ću otići i pokušati ostvariti bolji život.</s><s>Prije svega kako bih pomogla mami koja je bila čistačica i tati koji je bio varioc u Uljaniku.</s><s>Mama Ana je iz Ceri, a tata Mate iz Pohmani kod Žminja.</s><s>Nismo bili gladni, ali je bilo teško.</s><s>Uvijek sam govorila, i to mi je bio imperativ, da moram otići odavde i nešto postići kako bih im pomogla.</s><s>To me tjeralo naprijed.</s><s>Bila sam mlada i hrabra“. (Frank 2018).</s><s>Zbog političke situacije izazvane Hrvatskim proljećem, pobjegao je i Tomislav Mičić.</s><s>„Poslao sam poruku mlađem bratu Ivanu koji je radio u Njemačkoj, gdje je boravio od 1969., da dođe u Zagreb kako bih mogao otići u inozemstvo s njegovom putnom ispravom.</s><s>To je bilo moguće izvesti, uz određenu kamuflažu, jer smo bili jako slični.</s><s>Brat je došao sa svojim autom kojega je u međuvremenu kupio jer je u Njemačkoj dobro zarađivao.</s><s>To je predstavljalo problem jer se prilikom prelaska granice u putovnicu unosio poseban žig koji je govorio da je osoba u zemlju ušla s autom, pa se i natrag morala vratiti s njime.</s><s>Stoga, na put sam ponio potvrdu koju je napisao moj prijatelj, vlasnik automehaničarske radionice, a koja je dokazivala da mi se automobil pokvario i da u Njemačku putujem po dio koji mi je za auto potreban.</s><s>Za odlazak iz Zagreba odredili smo 1. siječnja 1972.</s><s>Oko dvadeset dva sata navečer vlak je iz Zagreba krenuo za München.</s><s>Sa mnom je putovao Stjepan Tikvić, rodom iz moga kraja, a koji je ju Zagrebu imao obrt za taksi prijevoz putnika.</s><s>On me pratio u Njemačku, a vratio se u Zagreb, vrativši mom Slični se razlozi i motivi mogu pronaći i u izjavama istarskih iseljenika u New Yorku i okolici: „Došao sam 1957. (u SAD).</s><s>Razlozi su političke naravi.</s><s>U bivšoj Jugoslaviji nisam nimalo bio zadovoljan onakvom politikom“.</s><s>Izjava Bruna Blažine iz Drenja kod Labina (Bozanić 2001, 85).</s>
<s>„Došao sam 1957. (u SAD).</s><s>Razlog je bio političke naravi.</s><s>Bio sam u srednjoj školi i nisam nikako podnosio taj način govora i ideologiju.</s><s>Pobjegao sam preko granice…</s><s>Da 199 Radolović 2008.</s>
<s>133 su prilike bile bolje sigurno nitko od nas došao ovamo“.</s><s>Izjava Luigija Valente iz Čepića „Nikad ne bismo napustili domaći kraj da moga muža nisu komunisti tjerali u Partiju.</s><s>On je imao dobar i odgovoran posao u tvornici pa su ga zbog toga silili da uzme partijsku knjižicu jer da inače gubi posao, ali on to ni pod koju cijenu nije htio učiniti, pa se radije odlučio na odlazak“.</s><s>Izjava Angeline Dobrich (sa suprugom je 1961. iz Brovinja kod „Nisam vidjela budućnost života na selu…</s><s>Došla sam (u SAD) 1963.</s><s>Ne znam ni sama pravi razlog.</s><s>Bila sam mlada.</s><s>U Čepiću nije bilo nikakvog zaposlenja, a u Rijeci, gdje mi je sestra, povremeno i sezonski.</s><s>A ljudi su iz mog mjesta masovno odlazili“.</s><s>Izjava Danice Radović (Bozanić 2001, 90–91).</s>
<s>„Došao sam u New York 1963.</s><s>Međutim, još 1958. sam pobjegao u Italiju gdje sam ostao više od tri godine, a zatim sam par godina proveo u Kanadi.</s><s>Moj razlog odlaska, kao i većine drugih, bio je da popravimo standard našeg života“.</s><s>Izjava Vita Terića iz Čepića „Nakon što sam završio kuharski zanat u Opatiji, umjesto u vojsku godine 1969. otišao sam u Trst, gdje sam u izbjegličkom logoru ostao nešto više od pet meseci i potom stigao ovamo (New York).</s><s>Razlog bi, kratko rečeno, bio izbjegavanje vojske i svojevrsna avantura, tj. poći kamo su drugi pošli“.</s><s>Izjava Ivana Vozile iz Vozilići (Bozanić 2001, Milorad Krivičić je 1966. pao razred u srednjoj školi i zbog straha od oca odlučio je bježati.</s><s>Nije puno planirao i pobjegao je s jednim prijateljem iz Defari koji je kasnije pobjegao uspješno.</s><s>Tada se masovno bježalo i mislilo se da je preko granice bolje.</s><s>Slušao je druge, informacije su se dobivale po rovinjskim spacima.</s><s>Njegov barba Mario Šestan je bio pekar, izučio je zanat i pobjegao.</s><s>Mislio je da “vani šoldi padaju s neba”.200 „Došao sam godine 1970.</s><s>Iz Brda je gotovo sva moja generacija otišla, a to su godine 1948. – 1953.</s><s>U Trstu nas se našlo pedesetak, znači svi oni s kojima sam išao u školu, sva mladost“ .</s><s>Izjava Josipa Honovića iz Brda kod Buja (Bozanić 2001, 99).</s><s>200 Izjava Milana Krivičića autoru 13. 7. 2020. 134</s>
<s>„Stigao sam godine 1971.</s><s>Razlog dolaska za mene je bila nemogućnost prosperiranja u onom prošlom sistemu.</s><s>Za onu i onakvu politiku kakva se tada vodila nisam bio zainteresiran i znao sam da neću moći prosperirati ako ne koristim veze onog sistema“.</s><s>Izjava Ivana Starčića iz Čepića kod Pićna (Bozanić 2001, 99).</s><s>Slična je situacija bila i u slovenskom dijelu Istre, ali i u dijelovima Slovenije (Pivka) koji gravitiraju Istri: „Negdje sredinom 20. stoljeća bilo je vrijeme kada su mladi iz mojih i susjednih sela Pivke u velikom broju bježali preko granice u Trst.</s><s>Godine potpunog beznađa.</s><s>Nedostajalo je svega, hrane i odjeće, sve je bilo na točkice, pojednostavljeno kako su bila pravila.</s><s>Ali nema zarade.</s><s>Višestoljetne veze ovih mjesta s Trstom, gdje su Pivčani prethodnih desetljeća prodavali ratarske usjeve, sijeno i drva i gdje su išli na posao, prekinula je granica.</s><s>A žetve su bile loše.</s><s>Od velikih očekivanja od oslobođenja ostalo je malo ili ništa.</s><s>I izbila je lavina.</s><s>Dječaci i djevojke obično su bježali noću.</s><s>Svaki peti je pobjegao iz mog sela.</s><s>Glave su također bile ugrožene na granici.</s><s>Međutim, većina se javila nakon nekoliko dana i izvijestila da je prošlo sretno.</s><s>Onda su čekali negdje na Krasu, ponekad i mjesecima, da ih pošalju, uglavnom preko mora, u Ameriku i Australiju“. (Fatur 2016).</s>
<s>Poslije sukoba s Informbiroom u državi se dogodio niz promjena.</s><s>Osjećala se nekakva tvrdoća, krutost.</s><s>Više se nisu gledali sovjetski filmovi već filmovi sa Zapada.</s><s>To su filmovi koji će zanositi, u čije će se likove mašta uživljavati.</s><s>Sanjarenju će malo poslije pridonijeti glazbeni i revijalni filmovi.</s><s>Ljudi su bili deprimirani, cijelo društvo apatično, iako se to nije smjelo javno iskazati.</s><s>Službena „zbilja“ je drukčija, sve je u znaku uspjeha, trijumfa, petogodišnjih planova.</s><s>Taj nasilni i umjetno izazvani raskorak izaziva depresiju.</s><s>Rane Drugog svjetskog rata još su svježe, ljudi su se nadali nečem drugom, nečem boljem.</s><s>Uz neimaštinu postojala je prisila.</s><s>Svi moraju jednako misliti, onako kako politika hoće.</s><s>Slobode su ograničene, a zabrane izdašne.</s><s>Komunikacija s rodbinom preko novouspostavljene granice je limitirana i kontrolirana.</s><s>Zabranjen je privatni rad, posjedi su drastično smanjeni, provedena su prisilna oduzimanja.</s><s>Vjera je proglašena „opijumom za narodne mase“ i kao takva diskriminirana.</s><s>Nedjelja je postala dan „dobrovoljnih“ radnih akcija.</s><s>Nepoželjno je bilo slušati inozemne radio stanice.</s><s>Takve stvari izazivaju deprimiranost, guše životne radosti.</s><s>Mladi ljudi to osjećaju i zato bježe.</s><s>Uspoređujući usmena svjedočanstva s izvješćima nadležnih tijela (granična povjereništva, kotarski komiteti istarskih gradova), možemo zaključiti da se uzroci i motivi bijega podudaraju, 135</s>
<s>133 što znači da su tadašnje vlasti uočile probleme s kojima se suočavalo tadašnje društvo.</s><s>Konačno sam motive bjegova podijelio prema uzrocima i motivima koje sam dobio putem svjedočanstava bjegunaca.</s>
<s>Nisam podnosio način govora i ideologiju Nema slobode govora i ne slažem se sa sistemom Uskrata prava na slobodu misli i govora</s>
<s>Otišli su svi iz moje generacije.</s><s>Nisam imao društvo Propaganda.</s><s>Gledao sam strane filmove.</s><s>Mislio sam da na Zapadu novci padaju s neba</s>
<s>Strah od osloboditelja – bili su to Slaveni i bojala sam se Strah, surađivao je s fašistima tijekom rata Bijeg iz revolta</s>
<s>Tablica 9: Motivi odlaska iz Istre nakon Drugoga svjetskog rata.</s><s>Uzroci bježanja preko granice mijenjali su se i s fazama ilegalnih migracija.</s><s>U svim fazama u osnovi sudjeluju gotovo svi razlozi, ali različitim intenzitetom i važnošću.</s><s>U prve tri faze ilegalne migracije prevladavaju politički i psihološki razlozi, osobito strah od likvidacije, potom ekonomski i ideološki razlozi (uvođenje novog društvenoekonomskog poretka, koji ima i elemente nacionalnog prevrata), te nacionalni razlozi kojima je u prilog išla i mogućnost optacija (Dota 2010, 97).</s><s>U kasnijim fazama prevladavaju većinom ekonomski razlozi s iznimkom početka 1970-ih kada ponovno bježe sudionici Hrvatskog proljeća.</s>
<s>Ilegalni prelazak državne granice bio je posebno aktualan neposredno nakon Drugog svjetskog rata, kada je broj uspješnih ili neuspješnih bjegova u inozemstvo dosegnuo velike razmjere.</s><s>Visok udio zabilježen je uglavnom do 1951. godine, kada je prelazak državne granice inkriminiran kaznenim zakonom.</s><s>Međutim, veliki se broj zadržava do sredine 1960-ih, liberalizira se odlazak u inozemstvo.</s><s>Za bijeg u inozemstvo korištena su sva moguća sredstva (automobil, čamci) i metode (kanali, mito, napadi na pripadnike JNA), što je bilo očito osobito u slučajevima bijega političke prirode (1945. i 1948.).</s><s>201 Smatram da je motiv avanturizma nametnut od tadašnjih vlasti, što je i dokazano iz arhivskog gradiva.</s><s>Također se i u javnim glasilima spominje avanturizam kako bi se dodatno diskreditiralo bjegunce („Brodolom pulskih avanturista“ naslov članka u Borbi od 18. 5. 1954. 8.).</s>
<s>Iz Istre se na Zapad bježalo na više načina i koristeći se raznim prijevoznim sredstvima.</s><s>Radom na terenu te koristeći se arhivskom građom bjegove sam podijelio u nekoliko kategorija:</s>
<s>1. S obzirom na način bijega: kopnenim, morskim putem, zračnim putem.</s><s>2. S obzirom na prijevozno sredstvo: brodovima ili čamcima, željeznicom i pješice, autobusom, automobilom, biciklom.</s><s>Pješice se išlo ili cijelim putem ili autobusom i vlakom do granice, a potom pješice.</s>
<s>3. S obzirom na organizaciju: samostalno (kolokvijalno je samostalan način bijega iz Istre bio nazvan „bijeg na slipo“) ili uz pomoć vodiča te individualno ili grupno.</s><s>4. S obzirom na mjesto stanovanja i životno iskustvo: mnogi su se žitelji iz unutrašnjosti Istre radije odlučivali na bijeg kopnenim putem, dok su stanovnici priobalnih gradova češće bježali morskim putem.</s><s>Dinamika je bjegova ovisila i o godišnjem dobu.</s><s>Veći se broj bjegova odnosi na ljetno razdoblje, odnosno na vrijeme sezonskih poljoprivrednih radova.</s><s>U vezi s načinom bježanja potrebno je objasniti nekoliko termina koji se mogu pronaći u arhivskoj građi.</s><s>Ilegalni kanal je metoda višestrukog tajnog, nezakonitog ili ilegalnog prijenosa robe (kanal za krijumčarenje) ili usmjeravanje ili slanje ljudi preko granice ili carinske linije.</s><s>Govorimo o kanalu preko državne granice kada ista osoba ili skupina osoba opetovano organizira prelazak državne granice kako bi se izbjegla kontrola sigurnosnih, graničnih ili carinskih tijela (državnih tijela).</s><s>Ilegalni kanal se ograničava na više organiziranih prijelaza ili prijenosa robe preko granice ili carinske linije na istom mjestu ili području ili na istom graničnom prijelazu.</s>
<s>Kao poseban element postojanja ilegalnog kanala preko državne granice pojavljuje se organizator ili skupina organizatora ili njihovi pomagači.</s><s>Organizator je osoba koja planira, mijenja i nudi svoje usluge određenoj osobi ili skupini osoba za inkriminirano djelo prelaska državne granice ili izbjegavanja carinske kontrole.</s><s>Karakteristika organizatora je odluka da češće počini inkriminaciju, ali je dovoljno ako je djelo počinjeno samo jednom i za jednu osobu.</s><s>Organizator je odgovoran samo za one radnje koje se izvode u sklopu planova udruge ili grupe.</s><s>On za ova djela odgovara i u 138</s>
<s>137 slučaju da nije sudjelovao u izravnom izvršenju djela.</s><s>Pomoćnik je osoba koja pomaže organizatoru u počinjenju inkriminiranog djela.</s><s>U pravilu se radi o osobama koje organizatoru obavljaju potrebne poslove za uspješnu organizaciju inkriminiranog djela (npr. prijevoz, ponuda smještaja, upravljanje, skladištenje, preprodaja, kupnja, prijenos, promatranje itd.).</s><s>Organizacija predstavlja višu razinu društvene opasnosti za inkriminaciju i očituje se u obliku različitih aktivnosti vezanih za formiranje grupe, proizvodnju od raspada osnovnih planova, usmjeravanje aktivnosti itd.</s><s>Element organizacije također je uspostavljen u slučaju kada se više osoba složi da ilegalno uvozi ili izvozi robu ili osobe u zemlje.</s><s>Sve inkriminacije mogu se počiniti samo s izravnom namjerom.</s><s>Organizirana skupina, budući da se analiza bavi samo inkriminacijama iz članka 249.</s><s>KZ-a SFRJ, temeljni je element nezakonitog prelaska državne granice, ilegalnog prelaska ili pokušaja prelaska granične crte organiziranoj skupini.</s><s>Organizirana grupa je skupina od najmanje tri osobe koje su se dogovorile (organizatori i pomagači) ili im je organizator omogućio prijelaz državne granice s jasnom svrhom (odlazak u inozemstvo).</s><s>Međutim, slučajevi koje su počinili članovi iste obitelji ne smatraju se organiziranom skupinom.202</s>
<s>S obzirom na specifičnost određivanja granica u Istri u poratnom razdoblju (zone A i B, zone A i B STT-a) te na geografske posebnosti, ilegalni su se kanali za prelazak preko granice mijenjali u skladu s društveno–političkom situacijom na terenu te ih možemo podijeliti na dva osnovna razdoblja:</s>
<s>137 a) od kraja Drugoga svjetskog rata 1945. pa do 1954. i ukinuća STT-a, Specifičnost je da ilegalne kanale za bijeg morem možemo nazvati i pravcima za bijeg jer su se bjegunci uz pomoć kompasa ili zvijezda orijentirali na put prema Trstu, Gradu, Veneciji i Chioggi.</s><s>Ti se kanali ili pravci nisu mijenjali od kraja Drugog svjetskog rata pa do 1975.</s><s>Pravci ilegalnih kanala kopnenim putem vodili su iz Istre prema Kopru, Črnom Kalu, Sežani, Divači, Kozini i Novoj Gorici.</s><s>Budući da se subjekti u odabranim kategorijama preklapaju, u sljedećem ću tekstu opisati načine bjegova preko granice putem mora, kopna ili zraka jer načini bjegova sadrže sve gore navedene kategorije.</s><s>202ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, Ljubljana september 1985.</s>
<s>Morskim putem bilo je lakše bježati zato što morsku granicu nije bilo moguće osiguravati kao kopnenu, ali i taj je način bježanja nosio velike rizike.</s><s>Morska obala istarskog poluotoka s otocima obuhvaća 540 km, od čega istočna obala od Pule do Plomina obuhvaća 138 km, što zapravo znači da je zapadna obala Istre puno razvedenija.</s><s>Istočna obala Istre je strma, nepristupačna obala koja je često izložena jakoj buri, no postoji nekolicina zaljeva i manjih uvala pogodnih za zaklon i pristajanje (Kozličić 1990, 7784).</s><s>Relativno raširene plovidbene vještine među stanovništvom priobalnih područja vodile su planiranje u tom smjeru.</s><s>Trebalo je izbjeći neprekidan policijski nadzor plovila, ukloniti špijune koji su se lako ubacivali unutar grupa mladih i imati na umu da se time rizikovalo i do 10 godina kazne prisilnog rada.</s><s>Usprkos kontroli plovila i goriva, uporabi rizičnih</s>
<s>vremenskim nepogodama i postojanju teško uočljivih plutajućih mina, puno se bjegunaca odlučilo na taj način bijega.</s><s>Iz primorskih kotareva većina je bjegunaca zato birala upravo taj put.</s><s>Iz Istre i s otoka se najviše bježalo u Italiju, što je bilo učestalo, tajno i dobro organizirano.</s><s>Bježalo se vlastitim brodovima, onima u vlasništvu rodbine ili ukradenima.</s><s>U to vrijeme malo tko je imao brod kojim se mogao preploviti Jadran, a onaj tko je imao bilo kakav, spavao je s manicom (željeznom polugom za pokretanje dizelskog motora) pod jastukom.</s><s>Jer tada je u Dalmaciji među mladeži bilo popularno uzimati obiteljske ili zadružne leute i gajete i njima bježati preko mora u Italiju (Pavić 2017).</s><s>U slovenskom dijelu Istre bježalo se ukradenim batanama, samo što su se vesla zaključavala ili su se krala.203 Bježalo se učestalo, tajno i dobro organizirano.</s><s>Uobičajeni način bijega bio je da se grupa bjegunaca prividno uputi u ribolov i jednostavno brodom prijeđe granicu.</s><s>Drugi je način podrazumijevao kretanje u kasnim poslijepodnevnim ili večernjim satima tako da se bjegunci tijekom noći udalje od hrvatske obale i među otocima sakriju od patrolnih čamaca nadležnih državnih tijela.</s><s>Mnoge su bjegunce na udaljenosti od dvadeset do trideset milja od hrvatske obale prihvaćale talijanske ribarice, koje bi ih teglile do najbliže talijanske luke. (Vojnović 2008, 171).</s><s>Među značajnim brojem onih koji su pokušavali bijeg prevladavalo je mišljenje da je najuspješnije bježati morskim putem.</s><s>Godine 1956. uhvaćeno je svega 27,8 % onih koji su bježali morskim putem dok je postotak onih koji su pokušali prijeći kopnenu granicu pa bili uhvaćeni iznosio 54,4 %.204 Kako bi spriječile bjegove, vlasti su donijele odredbe o ograničavanju kretanja na otvorenome moru za 203 Rakić 2007.</s>
<s>140 brodice i zabrani noćnog ribolova, a vlasnici brodica morali su u slučaju otuđenja ili nestanka broda plaćati visoke novčane kazne.</s><s>Osim toga, vlasnici brodova – zadruge, ribarska poduzeća ili privatne osobe, nastojali su osigurati brodove od krađe tako da bi dio posade ostajao na njima tijekom noći ili bi skinuli dijelove motora, čime bi i privremeno onesposobljavali brodove za plovidbu.205 Također, da bi se spriječili daljnji bjegovi donesen je niz mjera koje ograničavaju kretanje na otvorenu moru, a što pogađa ribare kojima se, osim što ne smiju prelaziti određene udaljenosti od obale, sada zabranjuje ikakav ribolov noću.</s><s>„Vlasnici brodica smatraju se odgovornima za njihovu sigurnost i ako je brod ukraden ili nestao na drugi način, vlasnik mora platiti novčanu kaznu.” (Spehnjak 2006, 295).</s><s>Bježalo se i brodovima koji su prevozili razne rudače u Italiju ili drugdje.206 Bilo je primjera da se bježalo i drvenim sandolinama.207 Bilo je i pokušaja bjegova preplivavanjem.208</s>
<s>U izvještaju konzulata Velike Britanije u Splitu od 24. srpnja 1947. piše: „Bjegovi u Italiju nisu masovni, ali su učestali, tajni i dobro organizirani.</s><s>Velika su muka za vlast osobito kad bjegunci uzmu sa sobom motorne brodice koje su vlasništvo države.</s><s>Dosad nije čuo da je netko uhvaćen, a uža i šira rodbina prebjega podvrgava se intenzivnoj policijskoj istrazi“. (Spehnjak 2006, 295–298).</s><s>Bježanje je kopnenim putem bilo opasnije, ali i kompliciranije zbog brojnih policijskih patrola na cestama, u prijevoznim sredstvima (vlakove i autobuse su pratile službene osobe koje su obavljale kontrolu putnika) i u pograničnim mjestima.</s><s>Također su i vojne postrojbe čuvale granicu.</s><s>Bjegovi su se izvodili na više načina.</s><s>Bjegunci bi tijekom dana pristigli (vlakom ili autobusom) u neko pogranično mjesto te sačekali večer i pokušali bijeg preko granice.</s><s>Pješice se putovalo najčešće noću.</s><s>Bjegunci bi se skrivali danju po 206 Iz rovinjske se luke na Valdibori bježalo brodovima koji su prevozili boksit u Italiju.</s><s>Poznat je bio brod Diomiza koji je prevozio boksit u Italiju.</s><s>Bjegunci bi se sakrili u unutrašnjost broda te bi pri dolasku u Italiju pobjegli s njega.</s><s>Izjava Martina Čehića autoru 18. 3. 2018. 207 Anton Kresina iz Rovinja je ranih šezdesetih, prije vojske, s jednim Rovinjcem, inače Talijanom, napravio drvenu sandolinu za dva veslača koju su nazvali Moby Dick.</s><s>Na dan bijega veslali su do otočića Figarola (u rovinjskom arhipelagu) na kupanje.</s><s>Čekali su noć kako bi pobjegli.</s><s>Međutim, na moru je bila mareta (valovi bez vjetra) pa im je bilo teško veslati.</s><s>Spasili su ih ribari kod Umaga jer im se sandolina napunila vodom.</s><s>U Novigradu su ih predali policiji te su dobili kaznu od 30 dana zatvora, koju su odradili u pulskom zatvoru.</s><s>Anton je otišao na odsluženje vojnog roka u Karlovac, a potom legalno, s putovnicom, odlazi iz zemlje.</s><s>Izjava Josipa Pauletića autoru 11. siječnja 2018.; o bijegu kupališnom sandolinom pripovijeda i Nedeljko Fabrio u noveli Nagrada u knjizi Lavlja usta 1978. (Fabrio 2007, 415).</s><s>208 Puljanjin G. K. preplivao je 1955. iz pulske tvornice cementa na brod pod stranom zastavom koji je ukrcavao cement – izjava G. K. autoru 17. veljače 2018.; dan-danas se prepričava urbana legenda o Kopraninu s nadimkom Ajkula koji je iz koparske luke preplivao do Trsta (Kmet 2008).</s><s>141</s>
<s>140 šumama i šumarcima daleko od glavnih putova i obradivih površina (u sezoni poljoprivrednih radova), a noću se kretali prema granici te pokušali bijeg.</s><s>Neki su bježali u vlastitom aranžmanu, ali to je bio manji broj, 30,2 % bjegunaca, dok ih je većina, 69,8 %, bježala organizirano, uz pomoć takozvanih “ilegalaca”.</s><s>Ilegalci su bili već iskusni prebjezi koji su se nakon uspješnog bijega iz zemlje ilegalno i vratili u zemlju te se angažirali u pomaganju zainteresiranima pri bijegu na Zapad.209Godine 1956. pješice je kopnenim putem bježalo 66 % bjegunaca, morem ih je bježalo manje, njih 29,7 %, a ostali su bježali željeznicom.</s><s>Ukupno gledajući, postotak uspješnosti bijega išao je u korist bjegunaca morskim putem, kojih je 1956. uhvaćeno tek 27,8 %, dok je kopnenih bjegunaca uhvaćeno 54,4 %.210 Valja spomenuti i osobe koje su legalno, s putnim ispravama, izlazile iz zemlje te zatim ostajale u inozemstvu.</s><s>Osim pojedinačnih slučajeva, pedesetih su godina tako bježale i cijele grupe turista koje su autobusima putem agencija odlazile na izlete u inozemstvo, odakle se više ne bi vratile.211 Prisutna je bila i metoda masovnih pretrčavanja na sporednim prijelazima, pa koga uhvate, odnosno ne uhvate.</s><s>Metodom su se služili uglavnom stanovnici uz granicu koji su odlazili u zonu A ili zonu B prodavati namirnice ili za stalno (op. a.).</s><s>Vlasti su znale za sve te metode, ali često nisu znale mjesto okupljanja te što konkretno poduzeti u vezi s tim, a da pritom ne oštete obično stanovništvo ili u drugom slučaju nisu imali dovoljno ljudi.</s><s>Nije bila isključena ni mogućnost falsificiranja, tzv. samoizdavanje propusnica od samih krijumčara.212 Najčešća tranzitna inozemna odredišta bjegunaca bila su Italija, 69,2 %, i Austrija, 28,9 %, (iz Hrvatske su također puno veći postoci odlasci Istrana u Italiju).</s><s>Već je napomenuto da je do 1950. godine bijeg u visokom postotku bio politički motiviran.</s><s>To potvrđuje i arhivska građa CK NOH (Centralnog komiteta Narodne omladine Hrvatske) u kojoj su se uzroci bjegova do 1950. definirali na sljedeći način: zbog „izrazito neprijateljskog stava prema našem društvenom sistemu” i to im je davalo izrazito politički karakter.</s><s>Međutim, od 1951. prema drugoj polovici 1950-ih bježanja iz političkih razloga je sve manje i u prvi plan dolaze različiti uzroci (motivi) od kojih politički više nemaju veliku ulogu te prevladavaju ekonomski uzroci.</s><s>“213 Oni su vrlo 209 Šarić 2015, 206-208, prema HDA-RK SSOH-KIPR, 1961a, b; HDA-IVS-OUP, 1956. 210 Šarić 2015, 206-208 prema HDA-RK SSOH-KIPR, 1956. 211 Šarić 2015, 207 prema HDAIVS-OUP, 1956. 212 HR-DAPA, KNO Vodnjan (1946.), k: 1, Povjerljiva arhiva, Upravni odjel, 15-dnevni izvještaj o radu, Oblasnom Narodnom odboru za Istru, Odjel unutrašnjih poslova, Labin, od 16. travnja 1946., Vodnjan.</s><s>213 Problem bijega u inozemstvo, 30. rujna 1956. (HDA-RK SSOH-KIPR, 1956).</s><s>142</s>
<s>140 kompleksni i raznovrsni te postoji čitav sklop različitih perspektiva i interpretacija (društvenih i nadasve osobnih) iz kojih nije potpuno moguće odijeliti političke od ekonomskih uzroka jer se oni uvelike isprepliću.</s><s>Na primjer, već je navedeno da su (ne)aktivnost i nesposobnost različitih društvenih i političkih organizacija u Istri nakon rata dovele do osiromašenja stanovnika te bježanja preko granice.</s><s>Što reći o korupciji koja je također bila raširena među tadašnjim društveno–političkim radnicima?</s><s>Političke uzroke bijega možemo podijeliti na: ideološke (vojnici, simpatizeri i pomagači poraženih vojnih snaga u Drugom svjetskom ratu, protivnici novog društvenog sustava), osobe direktno pogođene promjenama u novom društvenom sustavu (nacionalizacija, kolektivizacija, konfiskacija) i društvene (aktivnost i nesposobnost različitih društvenih i političkih organizacija, korupcija).</s><s>Ekonomske razloge bjegova također nije lako iščitati.</s><s>Nizak životni standard, male plaće nasuprot većih plaća u inozemstvu, nezaposlenost, težnja za boljom zaradom nisu bili jedini razlog bjegova jer je bio važan utjecaj ekonomske migracije.</s><s>Postoje objektivni i subjektivni ekonomski razlozi od koji se ističu: nedovoljna briga i nesnalažljivost za potrebe poboljšanja života radnika, razne nepravilnosti u poduzećima, samovolja, pasivan stav prema problemima i potrebama radnika.</s><s>Osim samoinicijativnog prelaska državne granice, koji je najčešće završavao uhićenjem zbog neiskustva i nepoznavanja terena, većina je osoba uspjela pobjeći uz pomoć pograničnog stanovništva ili osoba koje su se vratile u Jugoslaviju ilegalno kao iseljenici.</s><s>Većina vodiča dolazila je iz Trsta ili Austrije i prevozila je uglavnom svoju rodbinu, prijatelje ili poznanike preko granice uz naknadu ili u ime bolje situiranih iseljenika.</s>
<s>Od 1951. do 1953. uhitilo se 729 osoba iz pograničnog područja koje su se bavile organiziranim usmjeravanjem ljudi preko državne granice i 135 osoba koje su pobjegle u inozemstvo, a politički emigranti su ih uz visoku nagradu poslali kući da prevezu određenu osobu preko granice.</s><s>Na porast ilegalnih odlazaka iz Jugoslavije utjecala je i globalna recesija te rastuća potražnja za jeftinom radnom snagom u zemljama zapadne Europe i Amerike te u Australiji u drugoj polovici 1950-ih.</s><s>Strane vlade (Australija...) također su izdvajale veliki dio sredstava i slale ih vlastima na granici s Jugoslavijom za potrebe izbjeglica putem raznih dobrotvornih i drugih institucija.</s><s>Novac je upotrijebljen za uređenje izbjegličkih kampova, dokumente, organizatore plaća, policiju i drugo osoblje te za pokriće putnih troškova za emigraciju u prekomorske zemlje (Kanada, SAD, Australija).</s>
<s>Iako rjeđe, iz Jugoslavije se bježalo i zračnim putem.</s><s>Iako nije usko vezano za Istru, navodim i nekoliko primjera bijega iz države zračnim putem.</s><s>Početkom lipnja 1948. pilot zrakoplova koji je prometovao između Zagreba i Sarajeva prisilio je posadu prijeteći pištoljem na slijetanje u Bari.</s><s>Nešto slično kasnije je učinio i i kurir američkog konzulata u Zagrebu.</s><s>Javnosti je neka zračna otmica prvi put obznanjena u beogradskoj Politici 23. listopada 1951.</s><s>Tada se saznalo da su zemlju napustila tri pilota Jugoslavenskog aerotransporta (JAT).</s><s>Oni su zatražili politički azil u Švicarskoj.214 Jedan od najdramatičnijih slučajeva bježanja iz komunističke Jugoslavije bila je otmica zrakoplova događaj odjeknuo cijelim slobodnim svijetom, ali se u Jugoslaviji nije smjelo saznati o tome.</s><s>Oni koji su slučajno saznali, morali su šutjeti.</s><s>U njoj su sudjelovala trojica Zagrepčana: Vilim Inkret (vođa, 33 godine), Josip Terek (22 godine) i Bogdan Žigić (25 godina), koji su poletjeli iz Zagreba navodno u Pulu, ali su prisilili pilota da odveze njih i ostale putnike u Italiju.215</s>
<s>Bjegova je avionima bilo i iz JNA.</s><s>Poručnik Nikola Jakić je 13. rujna 1950. preletio granicu Thunderboltom i spustio se u sjevernu Italiju.</s><s>Izjavio je da je već dugo imao namjeru napustiti Jugoslaviju jer su mu partizani ubili majku (Dimitrijević 2014, 213Vjerojatno je bilo i osoba koje su iz Istre (Jugoslavije) otišle zrakoplovom te se kasnije nisu vratile u zemlju.</s>
<s>Proučavanje ilegalnih migracija ne može se usmjeriti samo na samog bjegunca.</s><s>Analiza ovog fenomena i politike za borbu protiv njega moraju uzeti u obzir, pored bjegunca, i mnoštvo drugih sudionika: posrednik koji pomaže u prijelazu granice ili smještaju, organizatori ilegalnih prijelaza ili kriminalnih skupina, tvrtka za koju bjegunac radi.</s><s>Treba, međutim, napomenuti da ilegalna migracija ima vrlo različito podrijetlo i da sve ne možemo povezati s organiziranim kriminalom.</s><s>Za potpunu sliku procesa koji sam nazvao „logistika bježanja“ navest ću svjedoke vremena koje sam susretao prilikom rada 214 Slično je napravio i Božidar Medić, inženjer elektrotehnike, koji je u siječnju 1949. kao pristalica Informbiroa pobjegao iz Jugoslavije u Mađarsku, a potom u Čehoslovačku.</s><s>Dana 25. ožujka 1953. je s trojicom prijatelja oteo civilni zrakoplov marke Dakota na liniji Prag – Brno te sletio u zračnu luku u Frankfurtu gdje je zatražio politički azil (Vojtechovsky 2016, 593 –598).</s><s>215 „Kako se bježalo iz „Titinog“ raja.</s><s>Bijeg iz Jugoslavije 1952. u „posuđenom“ zrakoplovu“ 2020. 144</s>
<s>Logistika bježanja na terenu te ih dovesti u vezu s procesom ilegalnih migracija odnosno bježanja iz Istre u promatranom razdoblju 1945. – 1975., a koje možemo podijeliti na svjedoke vremena koji su direktno ili indirektno povezani s procesom bježanja.</s><s>Upravo različiti pogledi i iskustva tih svjedoka poslužit će u dokazivanju ili odbacivanju hipoteze kako je ilegalna migracija iz Istre obuhvaćala skupine ljudi različitih nacionalnih i političkih pogleda, dok je ekonomski faktor potrage za boljim životom mogao predstavljati zajednički motiv za odlazak iz Istre.</s><s>Iz Istre nisu bježale samo osobe koje su u njoj živjele od rođenja već i osobe koje su se doselile u Istru radi posla pa kasnije pobjegle te oni koji su se s namjerom doselili u Istru da bi lakše pobjegli.</s><s>Uz njih su se prilikom za bijeg koristili i vojnici na granicama tijekom služenja vojnog roka.</s>
<s>Izraz logistika često se može čuti u pogrešnom kontekstu.</s><s>Literatura također poznaje brojne definicije logistike.216 Jedna je od najčešće korištenih kratkih definicija: Logistika se bavi kretanjem i protokom materijala, informacija i ljudi.</s><s>To uključuje planiranje, organiziranje, upravljanje i kontrolu ruta i metoda.</s><s>Cilj logistike je da materijali, informacije ili ljudi stignu iz točke A u točku B na vrijeme.217 U primjeru logistike ilegalnog bježanja važno je planiranje bijega koje je općenito trajalo nekoliko mjeseci, osim u slučajevima kada su se bjegunci iznenada odlučili na bijeg.</s><s>Također, bilo je važno prikupiti određene informacije koje se odnose na sam prelazak granice.</s><s>Dobivale su se od osoba koje su neuspješno pokušale pobjeći, a mogle su se, uz savjete, čuti u seoskim oštarijama218 ili spacijima219 u kojima se mogao dobiti i kontakt osobe koja se bavila organizacijom bijega.</s><s>Također se o bijegu moglo informirati i u zatvorima u kojima su boravili uhićeni bjegunci.</s>
<s>Potencijalni su bjegunci dobivali informacije o najboljem dobu dana ili godišnjeg doba za bijeg, o najboljoj kopnenoj ili pomorskoj ruti za bijeg, o stražarnicama, stražama i nadzoru granice, najboljim mjestima za prelazak granice, konfiguraciji terena, naseljenosti područja.</s><s>Osim usmenih informacija, postojale su i skice s terena koje su umnogome mogle pomoći u planiranju bijega.</s><s>Potencijalni bjegunac koji je bježao uz 216 „Logistika“ 2021.</s>
<s>217 „Koncept logistike: šta logistika znači“ 2022. 218 Oštarija je lokalni naziv za gostionicu.</s><s>U Puli su 1950-ih i 1960-ih bile popularne oštarije Labinka, Bernardis i Učka.</s><s>Na tim su se mjestima mogle dobiti informacije potrebne za bijeg.</s><s>219 Spacio je mjesto u kojemu su u svojim kamenim kućama Rovinjci čuvali, kušali i preprodavali vino, ali i mjesto druženja, blagovanja, igranja briškule i trešete, pjevanja i zabave.</s><s>145</s>
<s>Logistika bježanja pomoć „vodiča“ ili „ilegalaca”220 trebao je sakupiti i određeni (ne baš mali) iznos novca kako bi platio bijeg.</s><s>Cijelo je planiranje moralo biti vrlo konspirativno jer je postojala opasnost da će policija za njega saznati.</s><s>Pitanje planiranja prijevoznog sredstva ovisilo je i o načinu bijega.</s><s>Bjegunci koji su se vozili vlakom ili autobusom do granice i koji nisu imali povratnu kartu za svoje putovanje bili su odmah sumnjivi i podložni policijskoj kontroli u autobusima (rjeđe) i vlakovima (češće).</s><s>Zato je trebalo proučiti vozne redove vlakova ili autobusa te odabrati najbolju stanicu za prestanak putovanja određenim prijevoznim sredstvom i nastaviti put pješice ako se bježalo kopnenim putem.</s><s>Naravno, trebalo je biti „običan“ putnik i ne izazvati pozornost organa vlasti.</s><s>Budući da mnogi bjegunci nisu imali putovnice, trebalo je razraditi i osmisliti različite izgovore za razloge putovanja.</s><s>Pri samom bijegu nije bilo uputno nositi veliku količinu novaca, hranu ili prtljagu jer se tada odmah budila sumnjičavost stvarne namjere putovanja.</s><s>Ako se bježalo morskim putem, trebalo je odabrati pogodnu luku za bijeg, pronaći prikladnu barku.221 Najčešće ih se kralo.</s><s>U to vrijeme malo tko je imao brod kojim se mogao preploviti Jadran.</s><s>Barke su se otuđivale od pojedinaca ili iz ribarskih zadruga.</s><s>Također je trebalo izraditi vesla, kompas, naučiti se orijentirati po zvijezdama, o morskim strujama.</s><s>Trebalo je voditi računa i o fizičkoj snazi i kondiciji.</s><s>Mnogi su bjegunci prije pokušaja bijega trenirali veslanje na istarskim plažama i u priobalju (ako su odlučili bježati morskim putem), ili pješačili diljem cijele Istre testirajući svoju snagu i procjenjujući udaljenost koju moraju prijeći ako su naumili bježati kopnenim putem.</s><s>Sam je čin bijega mogao biti uspješan ili neuspješan pa tako direktnu vezu s procesom bježanja imaju osobe koje su uspješno iz prvog (ili nekog kasnijeg pokušaja) uspjele pobjeći, osobe koje su uhvaćene u bijegu i više nisu pokušavale bijeg, osobe koje su odustale pri samom pokušaju bijega, osobe koje su odbile bježati, osobe čiji je član obitelji pobjegao, dvostruki prebjezi, dvovlasnici,222 reemigranti.</s><s>Potonji su uključeni državljani Jugoslavije koji se vraćaju iz inozemstva s putovnicom za povratak izdanom od susjednih država.</s><s>U inozemstvo su otišli legalno, ali su kasnije ili uništili putovnicu ili su je izgubili, prodali ili je ukradena.</s><s>Također su neki 220 Osim prebjega, organizacijom bijega i vođenjem grupa preko granice bavile su se i osobe (vodiči) koje same nisu namjeravale pobjeći, već su se time uzdržavale.</s><s>Ilegalci su bili već iskusni prebjezi koji su se nakon uspješnog bijega iz zemlje ilegalno i vratili u zemlju te se angažirali u pomaganju zainteresiranima pri bijegu na Zapad (Šarić 2015, 206 –208).</s><s>221 Na istočnojadranskoj obali već od 13. st. opći naziv za različite tipove manjih drvenih brodova (brodica), a u današnje doba za otvorene čamce na vesla, s jedrom ili pomoćnim motorom, ponegdje i za manji ribarski 222 Osobe koje imaju svoje posjede (obradiva zemlja), pašnjake ili vinograde s obje strane granice.</s><s>146</s>
<s>Logistika bježanja reemigranti i ilegalno napustili državu.</s><s>Nasuprot njima jesu osobe u službi države (Jugoslavija, Italija, Austrija – vojska, policija, službe sigurnosti) koje su sprječavale bjegove preko granice, osobe koje su za materijalnu ili drugu korist prebacivale ljude preko granice te osobe koje su prokazivale bjegunce.</s><s>Kao treća strana u ovom se procesu ističu talijanski ribari i posade stranih brodova koji su pružali pomoć bjeguncima izgubljenima na moru.</s><s>U procesu bježanja posebno se ističu pomorci,223 vozači i kondukteri;224 i sportaši kojima je bilo puno lakše pobjeći, odnosno ne vratiti se u zemlju.</s><s>Indirektno povezani s procesom bijega jesu stanovnici graničnih područja Italije i tada Jugoslavije, svjedoci uspješnih i neuspješnih bjegova i suvremenici navedenih osoba koji su bili promatrači i svjedoci društvenih mijena toga vremena.</s><s>Iz Istre nisu bježali samo tadašnji jugoslavenski državljani već i vojni zarobljenici Sila osovine koji su uhićeni ili se predali Jugoslavenskoj armiji završetkom Drugog svjetskog rata 1945. te stalno naseljeni stranci u FNRJ/SFRJ koji su pobjegli preko državne granice.225 U procesu ilegalne migracije iz Istre sudjelovali su i strani državljani koji su morali imati sličnu logistiku ako su planirali bijeg.</s><s>Strane državljane koji su ilegalno bježali preko Istre (Hrvatske/ Jugoslavije) sam vlastitim istraživanjem arhivske građe podijelio prema razdoblju i političkim događanjima.</s><s>1. Politički emigranti iz IB zemalja – prebjezi povezani s političkom situacijom vezanom uz rezoluciju Informbiroa 1948. – 1953. (iako političke prebjege s konotacijom Informbiroa možemo pratiti do kraja 1960-ih godina 20. stoljeća).</s><s>Godine 1951. bilo je na državnoj granici uhićeno 247 stranaca među kojima su bili većinom politički emigranti iz informbiroovskih država koji su pobjegli u Jugoslaviju s namjerom da pobjegnu u zapadnoeuropske države.226 Godišnje 223 Poznat je slučaj 900 istarskih, primorskih i otočkih pomoraca koji su plovili na talijanskim brodovima te su po završetku rata ostali bez posla stoga što je Jugoslavija imala malu trgovačku flotu u kojoj se nisu mogli zaposliti.</s><s>Vlasti su im zato predložile zapošljavanje u rudniku, međutim, pomorci su to odbili jer su u tršćanskoj trgovačkoj floti imali mirovinsko osiguranje i tamo su željeli nastaviti raditi.</s><s>Domaće vlasti im to nisu dopustile, smatrajući da će se uz njih u zemlju infiltrirati i neprijateljski špijuni.</s><s>Nisu dobili ni putovnice, a rezultat svega bio je odlazak tih pomoraca preko granice.</s><s>Uskoro su za njima otišle i njihove obitelji (Krizman 2018, 390).</s>
<s>224 Autobusna linija Pula – Trst otvorena je 1959.</s><s>Kretala je iz Pule ujutro u 7 sati, dolazak u Trst bio je u 11 sati sati.</s><s>Vozači i kondukteri su prolazili provjeru kod službe sigurnosti, ali su i unatoč tome bježali.</s><s>Poznat je slučaj konduktera I. Š. koji je ostao u Trstu, a također je i jedan vozač (I. T) u Trstu ostavio autobus i prijavio se talijanskoj policiji.</s><s>Ubrzo su za njim otišli i žena i djeca. (izjava Zdravka Kuftića 225 Godine 1953. osuđeno je 18 stalno naseljenih stranaca, i to većina zbog nezakonitog prijelaza granice.</s><s>226ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1951., kutija 1440. 7-8. 147</s>
<s>Logistika bježanja izvješće za 1953. navodi da je tijekom samo jednog mjeseca (lipanj) bilo uhićeno 15 političkih emigranata koji su pokušali pobjeći u Austriju, od kojih devet Bugara i četiri Mađara iz NR Srbije, jedan Mađar iz NR Hrvatske i jedan Albanac iz NR Makedonije.227</s>
<s>3. Prebjezi (većinom državljani Čehoslovačke) povezani s oružanom intervencijom vojnih postrojbi Varšavskog pakta u Čehoslovačkoj 1968.</s><s>Ovdje se, naime, govori o državljanima Čehoslovačke koji su doputovali u turističke svrhe ili bili na proputovanju u SFRJ neposredno prije oružane intervencije u kolovozu 1968.</s><s>Tijekom 1968. na jugoslavenskoj je granici prema Austriji i Italiji zbog namjere bježanja uhićeno 870 državljana istočnoeuropskih država u vezi s događajima u Čehoslovačkoj, povećao se broj državljana ČSSR koji su pokušali pobjeći.228 4. Državljani Republike Turske koji u drugoj polovici 1960-ih odlaze na rad u zapadnoeuropske zemlje, ali nemaju valjane dokumente za prijelaz granice pa ih policijske vlasti na graničnim prijelazima između Italije i Austrije ne puštaju u navedene države.</s><s>Oni pak ili organizirano ili neorganizirano pokušavaju ilegalno prijeći jugoslavensku državnu granicu.</s><s>Tako je godine 1968. na austrijskoj i talijanskoj granici odbijen ulaz u Austriju i Italiju za 3000 turskih državljana koji su krenuli na rad u zapadnoeuropske zemlje, većinom u SR Njemačku, a u prvoj polovici 1969. oko 4000 osoba nije moglo ući u Austriju ili Italiju.</s><s>Te se osobe nisu vraćale u Tursku već su na svaki način željele stići u SR Njemačku.</s><s>To su pokušavali</s>
<s>ili jugoslavensko–talijanske granice pa iz Austrije ili Italije također ilegalno u SR Njemačku.</s><s>U ljeto 1968. oko 450 Turaka uhapšeno je u pokušaju bijega većinom u Austriju, a u prvoj polovici 1969. njih 321, a godine 1970. njih 286.</s><s>Bilo je i slučajeva da je skupina turskih državljana namjeravala prisilno prijeći 228ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1968, kutija 1441. 5148</s>
<s>5. Židovske izbjeglice iz Jugoslavije koje su u prvim godinama nakon rata odlazile u Izrael.</s><s>Oni su bili jedina skupina koja je bez posebnih ograničenja imala dopuštenje za emigraciju, uključujući i muškarce stasale za vojsku i tehnička zanimanja.</s><s>Jugoslavija je na taj način samo slijedila forsiranu politiku Sovjetskog Saveza i svih istočnih zemalja.</s><s>Samo su Židovi, veterinari i liječnici, viši časnici ili inženjeri morali ostati u zemlji.</s><s>Dio je njih u prvim poratnim godinama ilegalno pokušao prijeći iz Zone B u zonu A (Jakovina 2003, 398; Karakaš Obradov 2013, 6. Svi ostali strani državljani koji su ilegalno ili legalno ušli u Jugoslaviju te tu situaciju pokušali iskoristiti za bijeg preko granice.</s><s>Broj stranih državljana koji u legalno ušli u zemlju, a nakon toga pobjegli, povezuje se s razvojem turizma u Jugoslaviji početkom šezdesetih godina 20. stoljeća.</s><s>7. Pripadnici romske manjine koji su ilegalno prelazili granicu u cijelom vremenu promatranog razdoblja.</s><s>U razdoblju 1973. – 1985. u 47,4 % slučajeva Romi koji su organizirali ilegalni prelazak državne granice.</s><s>Romi, kojima sezonski prelazak granice u ljetnim mjesecima predstavlja tradicionalni način života, a s druge strane i izvor sredstava za život.</s><s>Odlaze većinom u Italiju gdje se okupljaju u vlastitim kampovima, prose i čine kaznena djela ili preprodaju robu. koju nose preko granice (suveniri, zlato, digitalni poljski satovi itd.).</s><s>Motiv ilegalnog prelaska državne granice Roma je neposjedovanje putovnice, prevođenje djece i maloljetnika, nedostatak sredstava za život i izbjegavanje carinske kontrole.230 Granični prijelazi i režimi kontrole granice Uspostavljanjem komunističkog društvenog sustava u Jugoslaviji država je gotovo hermetički zatvorila državnu granicu,231 što je bilo u skladu sa zatvaranjem granica u 229ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1969, kutija 1441. 70230ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, Ljubljana september 1985.</s>
<s>231 Na području Slovenije državna granica je bila duga 672 km, od toga 29 km na moru (16 nautičkih milja).</s><s>Na zapadnoj granici SR Slovenija imala je s Republikom Italijom 226 km kopnene i 29 km morske granice.</s><s>Sjeverna granica s Republikom Austrijom bila je duga 315 km, a sjeverozapadna granica s Republikom 149</s>
<s>jedan turski državljanin229. ostalim europskim komunističkim zemljama koje graniče sa zapadnoeuropskim demokratskim svijetom.</s><s>U međunarodnim odnosima Jugoslavija se priklanjala komunističkim državama.</s><s>Odnosi sa SAD-om i Velikom Britanijom bili su pogoršani zbog ulaska Jugoslavenske armije u Julijsku krajinu i u Korušku (povukla se u lipnju 1945.), kojih je dijelove Jugoslavija zahtijevala pozivajući se na njihov etnički sastav (pri određivanju austrijskih granica 1949. ti zahtjevi nisu bili prihvaćeni).</s><s>Na prijepornom teritoriju sjeverozapadne Istre i Trsta savezničke sile pobjednice dogovorile su 2. srpnja 1946. stvaranje Slobodnoga Teritorija Trsta..</s><s>Mirovni ugovor s Italijom Jugoslavija je potpisala u Parizu 10. veljače 1947., a status STT-a opterećivao je međusobne odnose sve do sporazuma o njegovoj podjeli 5. listopada 1954.232 Nakon rezolucije Informbiroa i sukoba sa SSSR-om 1948., Jugoslavija se našla pod sovjetskom blokadom te su na njezinim granicama bili vrlo česti granični incidenti.233 Početkom 1960-ih Jugoslavija je postala jedina zemlja tzv. komunističkog bloka s otvorenom granicom prema zapadu.</s><s>Glavni razlog bio je odlazak na rad u inozemstvo, ali i je sve veća ilegalna emigracija koju se nije moglo suzbiti.</s>
<s>Osiguranje državne granice bio je jedan od osnovnih sigurnosnih problema u Jugoslaviji.</s><s>Elementi koji su utjecali na osiguranje državne granice i pograničnog pojasa odnosili su se na frekvenciju putnika, zemljopisni položaj granice, protok glavnih cestovnih komunikacija, blizinu izbjegličkih kampova.</s><s>Osiguranje državne granice odnosilo se na: Osiguranje i nadzor graničnih prijelaza (sredinom 1970-ih uz cijelu granicu bilo je 28 graničnih prijelaza za međunarodni te 52 stalna i 15 sezonskih graničnih prijelaza za lokalni granični promet.</s><s>Na granici s Austrijom postoji još pet tranzitnih točaka otvorenih na temelju posebnog sporazuma o planinskom turizmu između dviju zemalja;</s>
<s>Osiguranje i nadzor kretanja u pograničnom pojasu; Mađarskom bila je duga 102 km.</s><s>Cijelo pogranično područje koje se prostire od nizinske panonske ravnice preko brdovitih Alpa i krasa do mora u svim je pogledima sigurnosti i zaštite bilo važno i raznoliko. (ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, Ljubljana september 1985).</s>
<s>233 Nakon rezolucije informbiroa uslijedio je pravi "granični rat" u kojem su incidenti eskalirali.</s><s>Godine 1949. zabilježeno je 1076 graničnih incidenata, 1950. bilo je 937, 1951. broj incidenata je 1517, a 1952. čak 2 390.</s><s>Ubijeno je 18, a oko 100 vojnika KNOJ-a je ranjeno. („Stoj, streljal bom!”, neobjavljen intervju o mejni in stražarski problematiki 2020).</s><s>150</s>
<s>Osiguranje takozvanog zelenog dijela državne granice (izvan naseljenih područja i područja graničnih prijelaza) temeljilo se se na koordiniranoj i trajnoj suradnji između jedinica unutarnjih poslova, jedinica JNA te carinskih i drugih tijela i organizacija te uključivanja građana u sustav društvene samozaštite (potpuna zaštita državne granice samo s jedinicama unutarnjih poslova i jedinicama JNA bila je nemoguća te je započela gradnja sigurnosnih sustava na elementima društvene samozaštite.</s><s>Stav vlasti je bio da sigurnost države prema ustavnom poretku više nije stvar samo profesionalnih sigurnosnih tijela, već prava i odlučnosti svih građana, posebno onih koji žive i rade u pograničnim područjima).</s><s>U kontekstu sigurnosti i nadzora situacija na granicama se razlikovala.</s><s>Jugoslavija je graničila sa zemljama s različitim društveno–političkim uređenjima koje su pripadale i različitim vojnim savezima.</s><s>Austrija i Italija su pripadale NATO–paktu dok je Mađarska bila članica Varšavskog ugovora.</s><s>Jugoslavija je također u sve tri države imala nacionalne manjine.</s><s>Pitanje sigurnosti na granicama je također neizravno ovisilo o problemu raseljavanja stanovništva iz pograničnih područja.</s><s>Ona su imala slabe veze s okolnim središtima (ceste, linije, pošta, telefon, zdravstvene usluge, tržište, administrativne stvari, itd.).</s><s>U kontekstu ilegalnih bjegova iz zemlje više se bježalo prema Italiji zbog nekoliko razloga:</s>
<s>232 „Jugoslavija“ 2020. a) postojale su bolje cestovne komunikacije koje povezuju susjednu Italiju; b) uz državnu su granicu bila ravna i šumovita područja; c) u blizini granice nalazili su se izbjeglički kampovi u Italiji; d) blaži talijanski policijski postupci s izbjeglicama i veće mogućnosti za politički e) mnogi su stanovnici pograničnih područja imali rodbinu u Italiji; uz kopnenu granicu bila je morska granica prema Italiji, tako da je i tim putem bila mogućnost bijega.</s>
<s>O razlikama na granicama govori i broj graničnih prijelaza.</s><s>Tako su 1949. na (slovenskim) granicama prema Italiji, STT-u i Mađarskoj bila ukupno 43 prijelaza za dvovlasnike, i to: 12 prema STT-u, 20 prema Italiji i 11 prema Mađarskoj.</s><s>Prema Austriji 151</s>
<s>232 „Jugoslavija“ 2020. nije bilo takvih prijelaza.</s><s>Kontrolu su granice obavljali pripadnici KNOJ-a i carinici.</s><s>Policije tamo nije bilo.</s><s>Iste je godine na granici s Italijom, Austrijom, Mađarskom i STTa–om bilo šesnaest međunarodnih graničnih prijelaza.</s><s>Nadzor su provodili pripadnici policije i carinici.</s><s>Policajci su obavljali nadzor vlakova i cestovne granične prijelaze, a carinici su izvršavali svoje dužnosti.</s><s>Svi su, uz službenike graničnih povjereništava, provjeravali putne isprave.</s><s>Policajci su potpadali pod nadležnost kotarskih uprava milicije te su bili odgovorni graničnom povjereništvu i vlastima Uprave državne bezbjednosti određenog kotara (Čelik 2013, 202–210).</s><s>Od šesnaest međunarodnih graničnih prijelaza bilo ih je prema STT-u sedam, prema Italiji tri, prema Austriji pet i prema Mađarskoj jedan.</s><s>Godine 1952. bilo je šesnaest graničnih prijelaza (prema Austriji osam, prema Italiji dva, prema STT-u četiri te dva prema Mađarskoj).234 Nadzor slovenske državne granice u razdoblju od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine 1960-ih godina možemo podijeliti u nekoliko razdoblja koji su karakteristični za društveno– političku i ekonomsku situaciju toga vremena.</s><s>Prvo se razdoblje odnosi na sam završetak Drugog svjetskog rata i traje do 1954. odnosno do konačnog rješenja „Tršćanske krize“ i potpisivanja Londonskog memoranduma.</s><s>To prvo razdoblje karakterizira strogi nadzor državne granice.</s><s>Drugo se razdoblje odnosi na drugu polovicu 1950-ih235 i traje do kraja 1960-ih godina 20. stoljeća kada strogi nadzor popušta, a zapadna se granica otvara za jugoslavenske, ali i druge europske državljane.236 Nadzor se granice obavljao fizički i obavještajno.</s><s>Fizički su nadzor granice obavljale postrojbe KNOJ-a (Korpusa Narodne obrane Jugoslavije) i Narodne milicije, a obavještajni nadzor pripadnici Ministarstva unutrašnjih poslova.</s><s>KNOJ je 1953. ukinut te je nastala Komanda graničnih jedinica Jugoslavije. (Čelik 2013, 198).</s><s>Jugoslavensku su (tada i slovensku granicu) neposredno poslije rata čuvale vojne postrojbe KNOJ-a.</s><s>Odsjek za sigurnost KNOJ-a već je u ljeto 1945. izdao pravila obnašanje službe čuvanja granice.</s><s>Dužnosti su na državnoj granici bile podijeljene u tri dijela: 234 Rješenje o ustanovljenju pograničnih prijelaza 1951., 1952. 235 Godine 1953. otvorena je granica sa zapadom, zatvorena je dijelom s Mađarskom, tako se rad Udbe na granici odnosio na: Pravilno izvođenje fizičkog osiguranja granice, izvođenje svih postojećih propisa u vezi s utvrđivanjem dvovlasničkog pitanja, pograničnih incidenata, funkcioniranja službe na pograničnim povjereništvima i međunarodnim povjereništvima (ARS, SI AS, RSNZ DV, „Letno poročilo1953 a“ A-10236 Postoji i treće razdoblje nadzora državne granice koje traje do kraja 1960-ih pa do raspada SFRJ 1991., ali neće biti u fokusu ovoga rada.</s>
<s>2. Nadzirati na graničnim prijelazima protok ljudi i stoke; 3. Postaviti granične postaje i od tuda patroliranjem i zasjedama nadzirati graničnu Poseban je naputak bio da se na osobe u stometarskom graničnom pojasu koje se na prvi i jedini poziv ne zaustavljaju – treba pucati (Čelik 2013, 183).</s><s>Godine 1949. bilo je na granici s Austrijom 86 stražarnica u koje je bilo razmješteno 778 vojnika i 164 časnika i dočasnika KNOJ-a.</s><s>Sveukupno 942.</s><s>Na granici s Italijom bila je 51 stražarnica u koju je bilo raspoređeno 568 vojnika i 104 časnika i dočasnika, ukupno 672.</s><s>Na granici sa STTom bile su 34 stražarnice s 417 vojnika i 97 časnika, ukupno 514.</s><s>Ukupno je na te tri granice bila 171 stražarnica s 1763 vojnika i 365 časnika i dočasnika, ukupno 2128 ljudi (Čelik 2013, 187).</s><s>U Sloveniji je 1954. granicu čuvala 436. brigada sa sjedištem u Ljubljani.</s><s>U njezinoj je nadležnosti bila granica od Lazareta u Miljskom zaljevu preko kotara Kopar do Murske Sobote.</s><s>Od Savudrije do Lazareta granicu je čuvala 3. granična brigada sa sjedištem u Splitu.</s><s>Dio granice mursko–sobotske (od tromeđe do granice s NR Hrvatskom čuvala je 199. granična brigada sa sjedištem u Podravskoj Slatini.</s><s>Na karaulama je 1954. bilo smješteno 17 vojnika (na 1000 metara granice po jedan vojnik dok ih se 50 % odmara.</s><s>U šest pograničnih krajeva bilo je 57 postaja NM (Narodne milicije), 33 prema Italiji, 19 prema Austriji i pet prema Mađarskoj.</s><s>U tim su postajama na službi bila 603 milicajaca, ali ih nedostaje.</s><s>Od 603 je 130 graničnih milicajaca koji obavljaju tehničku kontrolu malograničnoga i dvovlasničkoga prometa na prijelazima II. i III. kategorije.</s><s>Pored tehničke kontrole milicajci obavljaju i ostale poslove na tom području, a posebno na području javne sigurnosti i operativne kontrole dvovlasništva.</s><s>Također i na 36 prijelaza II. kategorije (17 prema Italiji i prema Austriji 19), zbog nedostatka kadra milicajci obavljaju carinsku kontrolu.</s><s>Pri opravljanju blokovske službe237 pojavljuju se problemi poput pomanjkanja milicajaca, njihove tehničke opreme, prometnih sredstava, telefonskih veza, slabih zgrada, pomanjkanja mjesta stanovanja, slabe hrane i sl.</s><s>U praksi se pokazalo da konfiguracija terena i nedostatak prometnih veza 237 Dolazi od riječi posto di blocco.</s><s>Mjesto na kojem su prolaznici i vozila obvezno zaustavljeni radi provjera i nadzora od strane policije ili vojnih snaga.</s><s>Ako se postave na državne granice, nazivaju se i graničnim prijelazima i koriste se za kontrolu robe i ljudi u tranzitu, za provjeru poštivanja imigracijskih, poreznih i sanitarnih propisa („Posto di blocco“ 2021).</s><s>153</s>
<s>putnika i stoke preko državne granice; u ovoj zoni i nedostatak osoblja NM-e onemogućavaju efikasnu kontrolu sumnjivih osoba.</s><s>Stoga NM nastavlja provoditi provjere terena i svih prometnih veza u unutrašnjosti prije ukidanja zone od 15 km.</s><s>Mjere u zoni pet kilometara nad sumnjivim osobama, ali unutar 100 metara od pogranične zone.238 Potpisivanjem Sporazuma o Udinama (Vidmu) 1949. i Beču 1953. počela se uvoditi pogranična služba u NR Sloveniji.</s><s>Na 60 graničnih prijelaza II. i III. kategorije pripadnici NM-e provodili su tehnički nadzor (pregled dokumenata o graničnom prijelazu).</s><s>Na ostalih 11 prijelaza pregled dokumenata provodila je vojska.</s><s>Te su granične prijelaze uzajamni korisnici prelazili u prosjeku 1 200 000 puta godišnje, odnosno oko 40 % svih graničnih prijelaza.</s><s>Zbog nedostatka osoblja na graničnim stanicama i prijelazima, osoblje NM-e uglavnom je bilo odgovorno samo za tehnički nadzor, tako da se nije moglo govoriti o operativnim aktivnostima.</s><s>Da bi se omogućila operativna aktivnost na područjima koja posjećuju korisnici Sporazuma o granici, trebalo je zaposliti dodatna 183 milicajca (nedostajalo je 4527 nakon sistematizacije).</s><s>Značajan nedostatak osoblja i drugi uzroci razlog su što svi kotari (okruzi) nisu imali dovoljnu preventivnu aktivnost, što je nedovoljno posebno noću.</s><s>Na određenim pograničnim prelazima obavljaju kontrolu dvovlasnika pripadnici NM-e i carine.</s><s>Kontrola je bila formalna i neoperativna.</s><s>Za bolju su kontrolu bile potrebne informacije o kretanju dvovlasnika, što izjavljuju i s kim se povezuju u unutrašnjosti pograničnog pojasa u kojem se nalaze.239 U godišnjem se izvješću RSNZ za 1956. spominje da se sigurnosna i zaštita granice obavlja fizički i obavještajno.</s><s>Fizičko osiguranje obavljaju granične jedinice dislocirane uzduž granice, milicija dislocirana u postajama milicije, dvovlasnički milicajci dislocirani u pograničnom pojasu II. kategorije, službenici pograničnih povjerenstava i službenici carine.</s><s>Obavještajnu kontrolu služe pogranični povjerenici, ali i stanovnici pograničnih pojaseva s obje strane granice.</s><s>Politika, režim i način djelovanja je centraliziran i povezana je s referatom za granicu pri odjelu za inozemce i graničnu službu.</s><s>U graničnoj je službi 5398 službenika: od toga 4260 vojnika, dočasnika i časnika u graničnim jedinicama, 603 pripadnika NM-e, 151 službenik graničnih povjerenstava, 366 carinskih službenika i 18 službenika graničnih referata.240 Granična je služba reorganizirana početkom 1967., te je uključena je u službu javne sigurnosti, a kontrolu putničkog 154</s>
<s>putnika i stoke preko državne granice; prometa preko državne granice provode granične postaje milicije, koje su raspoređene u tri kategorije prema važnosti graničnih prijelaza za gospodarstvo i turizam.241 Na teritoriju Slovenskog primorja i Istre, koji je bio podijeljen na Zonu A i Zonu B, vrijedili su posebni uvjeti za prijelaz granice za službene osobe i za privatne osobe, kojih je bilo vrlo malo.</s><s>Većina njih bila je uključena u djelovanje jugoslavenskih službi sigurnosti jer je jugoslavenski dio teritorija bio pod kontrolom Vojne uprave Jugoslavenske vojske (VUJA, kasnije VUJNA), sa sjedištem u Portorožu.</s><s>Putni listovi, propusnice, dozvole ili najave izdavale su Narodna vlada Slovenije i Narodna vlada Hrvatske.</s><s>U oba slučaja nadležno je bilo Ministarstvo unutarnjih poslova.</s><s>Tekst putnih dozvola bio je identičan i vrijedio je za prijelaz u zonu B bez odobrenja ulaza u zonu A koju su kontrolirale angloameričke vojne snage.</s><s>Za ulaz u Zonu A bili su potrebni putni listovi, kao i na svim ostalim graničnim prijelazima.</s><s>Dozvole za prijelaz granice izdavali su i lokalni narodni odbori.</s><s>Bile su pisane dvojezično, na slovenskom ili hrvatskom i talijanskom jeziku.</s><s>Prije Pariške mirovne konferencije, koja se održavala od 29. srpnja do 15. listopada 1946., i tijekom Četvrtog sastanka skupine ministara vanjskih poslova, od 15. lipnja do 20. srpnja 1946., prije odluke o osnivanju Slobodnog Teritorija Trsta (STT-a), putne dozvole za povratak iz zone B izdavala je je VUJA za Julijsku krajinu Istru, Rijeku i Slovensko primorje.</s><s>Postojale su i posebne putne dozvole za pripadnike OZNA–e.242 Nadzor je granice sa zonom A STT-a nadzirala Narodna zaštita kojom je rukovodilo Zapovjedništvo narodne zaštite pri Odjelu za unutarnje poslove Istarskog okružnog narodnog odbora.</s><s>S tri voda Narodna je zaštita nadzirala tri granice.</s><s>Dvije kopnene i treću morsku granicu od Debelog rtića do ušća rijeke Mirne.</s><s>To je bila iznimka jer su takve zadatke obavljale pogranične jedinice JNA.</s><s>To je vrijedilo do 25. listopada 1954. kad su kopnenu granicu između Slovenije i Italije preuzele granične jedinice JNA.</s><s>Prestankom postojanja STT-a, prestao je i rad Narodne zaštite koja je preimenovana u Narodnu miliciju.</s><s>Granicu između FNRJ i Zone B STT-a nadzirale su postrojbe KNOJ-a do 1953. kada nadzor granice preuzima Narodna milicija.</s><s>Zapovjedništvo Narodne milicije NR Slovenije preuzelo je područje od tromeđe STT-a FNRJ do razgraničenja između postaja Narodne milicije Gračišče i Gradine, a zapovjedništvo Narodne milicije Narodne Republike Hrvatske od Gradine do Novigrada (Čelik 2013, 207–208).</s><s>241 ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1969, kutija 1441. 70242 Popović 1984, 103.</s>
<s>Pograničnu zonu sačinjavao je 1950. zemljišni pojas duž državne granice 45 km u dubinu državnog teritorija.</s><s>Unutar pogranične zone postojao je i pogranični pojas u dubinu od 15 kilometara.</s><s>Nakon ukidanja administrativne kontrole 25. travnja 1954., zbog povećanog prometa i turizma (pogranični je pojas smanjio s 15 na pet kilometara, te su ukinute i neke dozvole), pooštren je ulaz stanovništva u pogranično područje, 100–metarski granični pojas i na međunarodne i dvovlasničke prijelaze.</s><s>Osim pogranične zone, postojao je i Državni granični pojas duž državne granice 100 metara u dubinu.243 Pogranični se pojas razlikovao na sjevernoj i zapadnoj granici.</s><s>U njemu su mogli prebivati samo jugoslavenski državljani, a drugi su u pojas mogli ući samo s dozvolom.</s><s>Pogranični je pojas na sjevernoj granici (osim Štajerske i Prekmurja) u prvoj polovici 1950–ih bio rijetko naseljen.</s><s>To je vrijedilo za područje Jesenica, Kranja i Tolmina.</s><s>Drugačija je situacija bila na zapadnoj granici.</s><s>Područje Kopra, Sežane i Gorice bilo je naseljeno do same granice, tako da je i bijeg preko granice bio češći.</s><s>Zbog specifičnosti i posebne situacije koja je nastala na području Kopra nakon zaključenja Udinskog sporazuma, na pograničnom području Kopra, 1956. su privremeno su obnovljeni propisi u pograničnoj zoni.</s><s>Zbog sve većeg doseljavanja stanovništva, trajno naseljavanje i duži privremeni boravak ograničeni su na one ljude koji zbog sigurnosti na državnoj granici nisu poželjni kao stalni stanovnici koparskog graničnog pojasa.</s><s>To se posebno odnosi na talijanske optante kojima su opcije odbijene, osim bivših osuđenika, zloglasnih prekršitelja zakona i reda, kriminalnih tipova, prosjaka i osoba bez prethodnih uvjeta boravka u pograničnom području Kopra.</s><s>Glavni razlozi za ograničavanje naseljavanja negativnih elemenata u ovom dijelu pograničnog pojasa su mogućnosti za legalni prelazak državne granice prema Udinskom sporazumu, zbog blizine granice i u vezi s tim mogućnosti krijumčarenja, špekulacija, ilegalnog bijega, veze sa strancima.</s><s>To, međutim, nije pomoglo smanjenjem bjegova jer se analizom uhićenika utvrdilo da je većina prebjega imala dozvole.244 Stometarski granični pojas s Italijom se nije čistio od 1948., zarastao je, pun je šipražja i drva, što je pomagalo bjeguncima.</s><s>Formirane su bile komisije u svim kotarima koje su pregledale 100–metarski granični pojas te napravile prijedlog za čišćenje u sektorima gdje se češće bježi.</s><s>Pravilo JNA je bilo da se državna granica Jugoslavije štiti u 100metarskom pojasu čitavom kopnenom granicom.</s><s>Uzgoj tla u zoni državne granice od 100 metara obavlja se prema odredbama propisa u sjetvi kulture u graničnom pojasu od 100 metara.</s><s>Jedina iznimka je odredba kojom se zabranjuje sadnja usjeva u pojas širok tri 243 Pravilnik o pograničnoj zoni 1950.</s>
<s>156 metra duž državne granice.</s><s>Međutim, u nekim se sektorima vinogradi i voćnjaci prostiru samo do granične linije, oni nisu sječeni jer bi to nanijelo značajnu ekonomsku štetu tim ljudima, ali sjetva novih usjeva nije dopuštena.245 Za prijelaz državne granice u pograničnom području vrijedile su 1949., pogranične karte, pogranične propusnice i dvovlasničke prolaznice.246 Kasnije su se na granici prema Austriji izdavale dvovlasničke iskaznice, granične iskaznice, granične karte, trodnevne propusnice i tranzitne dozvole.</s><s>Dvovlasničke prehodnice su vrijedile za prolaze s dva traka i izdane su na poseban zahtjev pojedincima koji su s druge strane granice imali svoje posjede, vinograd, pašnjake ili slično.</s><s>Izdavane su prema potrebama nositelja, ali stroga diskrecijska pravila primjenjivana su prilikom izdavanja tih dokumenata jer su njihovi vlasnici bili pod jakim pregledom i kontrolom jugoslavenskih graničnih vlasti.247 Udinski sporazum je imao dobar odziv posebno u koparskom kraju na zapadnoj granici.</s><s>Olakšice sporazuma spriječile su iseljavanje pogotovo talijanskih državljana u Trst (stanovnici većinom iz kotara Kopar i Buje).</s><s>Izdaju se četveromjesečne i jednogodišnje propusnice, iskaznice za poljoprivredni prijelaz, dozvole za poljoprivredni prijelaz, izvanredne i tranzitne propusnice.</s><s>Izdavane su 1954. i trodnevne dozvole zbog nacionalne manjine u Koruškoj.</s><s>Bilo je na obje granice izdanih 3285 trodnevnih dozvola (1181 za Austriju i 474 za Italiju).</s><s>Također, došlo je 255 iz Italije i 1188 iz Austrije.</s><s>Njima su se služile i osobe koje su pobjegle.</s><s>To je problem, također, Austrijanci ne žele te dozvole vidirati, a neki ostaju i duže.</s><s>Godine 1956. bile su tri vrste propusnica za 100–metarski pogranični pojas: dozvole za poljoprivrednike koji borave izvan pograničnog područja i posjeduju zemljište u toj zoni, privatne dozvole izdane uglavnom zaposlenicima različitih institucija za službene, a u hitnim slučajevima pojedincima i službene dozvole kojima se lako koristi samo osoblje DSNZ–a i carinici.248</s>
<s>Nakon potpisivanja Udinskog sporazuma došlo je i do potrebe reorganizacija kontrole dvovlasnika.249 Potpisivanjem navedenih sporazuma počelo se više računa voditi i o problemima dvovlasnika, ali i o neprijateljskoj i protuzakonitoj djelatnosti koju dvovlasnici rade u tri načina: krijumčarenje, pomoć u organiziranju ilegalnih kanala za 246 Pravilnik o potnih listinah za prehod čez državno mejo 1949. 249 Dvovlasnici su državljani ugovornih stranaka s prebivalištem na pograničnom području, koji su vlasnici nekretnina koje dijeli granična crta ili su u cijelosti vlasnici nekretnina na susjednom dijelu pograničnog područja druge ugovorne stranke (Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine o pograničnom prometu i suradnji 2005).</s><s>157</s>
<s>156 bijeg preko granice, sakupljanje vojno–političkih i privrednih podataka za inozemne obavještajne službe.</s><s>Zbog potrebne kontrole tražio se prelazak iz formalne kontrole u operativnu kontrolu na pograničnim prijelazima uz pomoć NM-e.</s><s>Uz potrebe reorganizacije kontrole, tražio se i stručan kadar NM-e na pograničnim mjestima (do tada se mijenjao i bio je dirigiran najslabiji kadar za pograničnu kontrolu).</s><s>Kontrola kretanja u pograničnom području bila je vrlo stroga.</s><s>Pripadnici Ministarstva unutrašnjih poslova postupali su prema saveznim uputama, ali je prijelaz na novi sustav rada naišao na probleme zbog premalo članova osoblja ili njihove preopterećenosti administrativnim radom.</s><s>Glavni operativci terenske službe nadzora stanovništva su stanice NM-e.</s><s>Fokus njihova rada je na stanovnicima koji su u tranzitu.</s><s>Tako su identificirani mnogi slučajevi građana NRS (Narodne Republike Slovenije) bez dokumenata, ali i stranaca.</s><s>Pripadnici NM-e su legitimirali sumnjive i nepoznate osobe, posebno u pograničnom području.</s><s>O tome je svjedočilo 5176 prekršajnih djela zbog neposjedovanja osobnih karata i 3111 prekršajnih prekršaja zbog ulaska i kretanja u pograničnom području.250 Malogranični su prijelazi bili vezani uz dvovlasnike.</s><s>Granice na sjeveru prema Austriji i na zapadu prema Italiji i STT-u donijele su velike probleme osobama koje su bili vlasnici zemlje s obje strane granice.</s><s>Uslijed toga stvoreni su i problemi s ljudima dvovlasnicima koji su inače stranog državljanstva, a slovenske ili hrvatske narodnosti.</s><s>Na zapadnoj je granici među stranim dvovlasnicima bilo 95 % slovenske narodnosti i radne snage.</s><s>Na austrijskoj granici na Štajerskoj je među dvovlasnicima bilo 20,8 % slovenske i 70,2 % austrijske narodnosti.</s><s>Po socijalnom statusu većina su na obje granice bili siromašni seljaci, nešto malo srednjih seljaka, a radna snaga su većinom rođaci ili članovi njihovih obitelji, a manji broj su najamnici, i to većinom na sjevernoj granici.</s><s>Detaljna evidencija nad dvovlasnicima, njihovom radnom snagom i površinama zemlje na susjednom i slovenskom pograničnom području je bila ostvarena samo na sjevernoj granici.</s><s>Na tom je području postojala evidencija za svakog dvovlasnika.</s><s>Pored njegovih osobnih podataka bili su i ostali podaci o površini zemlje, vrsti zemlje i ostaloga imanja na osnovi ispisa iz zemljišne knjige i katastra.</s><s>Suprotna je situacija bila na zapadnoj granici.</s><s>Katastar nije postojao zato je i evidencija dvovlasnika bila nemoguća.</s><s>Evidencija i katastar za ta područja su se nalazili u Gorici i u Trstu, tako da ih je tada bilo nemoguće dobiti.</s><s>Navedeni razlozi su uzrok da je na talijanskoj granici bilo ljudi koji s dvovlasničkim dokumentima prelaze granicu kao dvovlasnici, a to nisu već su iskorištavali nesređenu 158</s>
<s>156 evidenciju.</s><s>Sukcesivno su se oduzimali ljudima takvi dokumenti, ali to je išlo sporo budući da je bilo potrebno svaki takav primjer dobro provjeriti.251 Karakteristične su za zapadnu granicu brojne obiteljske veze stanovnika s obje strane granice koje su omogućavale izvore raznih informacija i neprijateljskog djelovanja koje se odražavalo na širenju raznih parola, neprijateljske propagande i organiziranju kanala za ilegalno sprovođenje ljudi iz FNRJ u inozemstvo.</s><s>Među dvovlasnicima su evidentirani i ljudi koji su kompromitirani za vrijeme rata, koji su kao takvi i pobjegli ili su se povukli prije priključenja određenih dijelova Slovenskog primorja FNRJ u rujnu 1947.</s><s>Te osobe su na osnovi mirovnog ugovora optirale za Italiju ili se iselile na susjedna pogranična područja.</s><s>Nakon prijema talijanskog državljanstva i na osnovu Udinskog sporazuma sklopljenog u veljači 1949. te su osobe postale oni koje posjeduju u jugoslavenskim pograničnim područjima nekretnine, dvovlasnici.</s><s>Takvi su primjeri i na talijanskoj i na tršćanskoj granici.</s><s>U poslijeratnom vremenu se veliki broj ljudi iselio iz pograničnih područja iz bojazni pred kaznom za učinjena nedjela u vrijeme Drugog svjetskog rata.</s><s>Naročito na zapadnoj granici.</s><s>Na sjevernoj granici je veći broj osoba protjeranih iz pograničnih predjela, kao kolaboracionisti, folksdojčeri, itd.</s><s>Nakon uspostavljanja dvovlasničkog prometa s Austrijom 1953. primijećena je već odmah na početku tendencija austrijskih vlasti koje su protjerane osobe uključile kao radnu snagu dvovlasnicima njihovim državljanima i izdali im dokumente za prelazak granice i poslali ih jugoslavenskim graničnim službama na vidiranje.</s><s>Međutim, s jugoslavenske se strane takvi dokumenti nisu vidirali.252</s>
<s>U prosincu 1945. organiziran je unutar tadašnje OZN-e Referat za granicu koji je 1946. prešao pod okrilje Ministarstva unutrašnjih poslova te 1953. u Republički sekretarijat za unutrašnje poslove.</s><s>Godišnja izvješća referata za granicu sadržavala su podatke o stanju na granici, radu pograničnih vlasti, načinima osiguranja granice, putnim listovima, dvovlasnicima, prebjezima, ilegalcima, kanalima za krijumčarenje ljudi i robe, neprijateljskim aktivnostima, stranim obavještajnim službama, povratku izbjeglica od susjednih pograničnih vlasti, prebjezima s dokumentima ili bez dokumenata.</s><s>Odlukom Ministarstva unutrašnjih poslova FNRJ od 1. ožujka 1949., područje pogranične službe i putnih listova prešlo je iz civilnog dijela Ministarstva u sastav Uprave državne sigurnosti (Udba, UDV).</s><s>Odsjek za graničnu službu i putne listove bio je samostalan i podređen 159</s>
<s>156 neposredno pomoćniku ministra odgovornog za Upravu Državne sigurnosti.</s><s>Na nižim razinama sve je ostalo isto, samo je bilo preporučeno iz Beograda da se ojačaju kontakti s Udbom.</s><s>U prvoj polovici 1952. ustanovljena je V. uprava za strance i graničnu službu.</s><s>Godine 1959. je u okviru Udbe djelovao Odjel za graničnu službu i strance (Oddelek za obmejno službo in tujce) (Čelik 2013, 222).</s><s>Odjel je bio legalan politički ured Državnog sekretarijata za unutrašnje poslove NR Slovenije.</s><s>Ured je bio tako organiziran zbog toga jer je u ime države uređivao i osiguravao na osnovi zakonskih propisa legalne redovne propise između FNRJ i jedne strane države, vršio je politiku do jedne određene strane države u skladu s unutrašnjom i vanjskom politikom FNRJ, vodio je i uređivao pravnopolitičke odnose prema strancima, uređivao pogranična pitanja i izdavao je putne listove.</s><s>Zbog svojih političkih funkcija Odjel za strance i graničnu službu bio je strogo centraliziran i sva je pitanja provodio po suglasnosti i zapovijedima Odelenja (Odjela) za inostrance Državnog sekretarijata za unutrašnje poslove FNRJ od kojega je trebao dobivati točne upute u vezi s provođenjem pogranične službe u vezi s BledskoGlajsheburškim253 i Videmskim (Udinskim) ugovorom254 između FNRJ i Mađarske; opći pravac u vezi s dolaskom inostranaca u FNRJ (dolasci Talijana, itd.); da omogući redovnu suradnju sa stranim državama na Zapadu s kojima je FNRJ imala bolje odnose poslije rezolucije Informbiroa255.</s><s>Svu tu legalnu i političku službu obavljao je Odjel za inozemce i graničnu službu NR Slovenije/NR Hrvatske preko njezina osnovnog aparata na terenu: referenata za inostrance, referenata za granicu i graničnih povjereništava i ureda za putne dozvole čijih su svi organi što se tiče stručnog izvršavanja službe u skladu primljenih propisa Saveznog odelenja za inostrance FNRJ centralističko vezani i vođeni od republičkog Odelenja za inostrance Slovenije.</s><s>Tri su sektora unutar odjeljenja: Odsjek za inozemce; Odsjek za pograničnu službu; Odsjek za putne dozvole.256 Poslijeratno razdoblje (1945. – 1950.) u razvoju uprave i organizacije države karakterizira administrativno–centralistički način upravljanja.</s><s>Osnovne odrednice takvog upravljanja su državna tijela koja su u strogom hijerarhijskom sustavu.</s><s>Premda je prema ustavnim 253 Godine 1953.</s><s>Austrija i FNRJ su postigli sporazum o pograničnom prometu.</s><s>Područje olakšica nije određeno kilometrima unutrašnjosti dviju zemalja, već popisom općina duž granice koje su dobile takve pogodnosti, naime, njihovi stanovnici (Sporazum o uređenju graničnog prometa između FNRJ i Republike Austrije 1954.).</s>
<s>254 Prvi sporazum o malograničnom prometu s Italijom, sklopljen 3. veljače 1949. u Udinama.</s><s>Sporazumom su ugovoreni brojni pravni akti koji su uredili život u pograničnom području.</s><s>Drugi i poznatiji sporazum sklopljen je 20. kolovoza 1955. (Uredba o ratifikaciji Sporazuma između FNRJ i Republike Italije o pograničnom prometu između FNRJ i Republike Italije 1956).</s><s>160</s>
<s>156 odredbama NRS, kao i NRH kao federativna jedinica imala formalno pravo na samoorganizaciju uprave, ona je realno bila svedena na organizacijski i funkcionalni nesamostalni dio centralističkog sustava državne vlasti u hijerarhijskoj strukturi upravnopolitičkog sustava.</s><s>Time je NRS (također i NRH) odražavala organizaciju i djelovanje saveznih organa državne vlasti izvršavajući odluke donesene na saveznoj razini. (Holjevac Tuković 2002,103–114).</s>
<s>Godine 1948. osnovana su granična povjerenstva, tijela Ministarstva unutarnjih poslova FNRJ, Službenici su bili pripadnici Narodne milicije.257 U cijeloj državi bilo je devet graničnih, četiri lučka, jedno aerodromsko povjereništvo (u Beogradu) i dunavsko granično povjereništvo za Dunav i Tisu.</s><s>Granično povjereništvo Maribor je obuhvaćalo četiri cestovna granična prijelaza i tri željeznička povjereništva.</s><s>Granično povjereništvo Jesenice je nadziralo željeznički granični prijelaz Jesenice i četiri cestovna prijelaza.</s><s>Granično povjereništvo Sežana je imalo dva cestovna prijelaza i tri željeznička prijelaza.</s><s>Granično povjereništvo u Gorici se skrbilo za tri cestovna granična prijelaza, Lučko povjereništvo Kopar se sastojalo od tri luke u Sloveniji (Kopar, Piran i Izola), dvije luke u Istri u Hrvatskoj (Umag i Novigrad) i cestovni granični prijelaz Škofije (Čelik 2013, 232–233).</s><s>Na tim blokovima se obavlja kontrola putnih isprava prema zakonskim propisima i odredbama za prijelaz državne granice, a izvršavaju se zadaci i operativnog značaja.</s><s>Osnovni nedostaci u radu su: nesigurnost u radu i izvršavanju pojedinih problema i zadataka, nesnalažljivost pri kontroli, nedostatak osjećaja za obavještajni rad, nepoznavanje jezika i nedovoljna politička izgrađenost.</s><s>Pogranična povjerenstva su tehnički slabo opremljena i nemaju osnovnih tehničkih pripomoći da bi se utvrdilo krivotvorenje putnih isprava.</s><s>Među tehničke nedostatke spadaju quarz lampa, baterije, stakla za povećavanje, dobri pisaći strojevi, dvogledi, fotoaparati.258 Godine 1963. savezni sekretar za unutrašnje poslove izdao je novi pravilnik o radu i organizaciji graničnih povjereništava259.</s><s>Njime je ustrojeno osam graničnih povjerenstava: jedno za područje morskog, jedno za kontrolu riječnoga, jedno za kontrolu zračnoga međunarodnoga putničkog prometa i pet je bilo namijenjeno za kontrolu cestovnog i željezničkog prometa.</s><s>Sjedište povjereništva za kontrolu pomorskog prometa bilo je u Rijeci te je obuhvaćalo granične prijelaze ili ispostave u Kopru, Piranu, Portoroži i Izoli.</s><s>257 Pravilnik o organizaciji i djelokrugu rada graničnih, zračnih i lučkih povjereništava 1948. 259 Odluka o osnivanju graničnih, lučkih i zračnih povjereništava za unutrašnje poslove 1963. 161</s>
<s>Povjereništvo za kontrolu međunarodnoga putničkog prometa kroz jugoslavenskotalijansku granicu imalo je sjedište u Kopru, a u njegovu nadležnost su spadale tri ispostave ili željeznički granični prijelazi: Sežana, Nova Gorica i Repentabor i sedam cestovnih graničnih prijelaza: Škofije, Kozina, Fernetiči, Nova Gorica, Robič, Predel i Rateče.</s>
<s>kroz jugoslavensko–austrijsku državnu granicu bilo je u Mariboru.</s><s>Imalo je ispostave ili željezničke granične prijelaze: Maribor, Dravograd, Prevalje i Jesenice te sedam cestovnih međunarodnih prijelaza: Gornja Radgona, Šentilj, Vič, Holmec, Jezersko, Ljubelj vrh i Podkoren.</s><s>Tada još nije bilo međunarodnoga graničnog prijelaza s Mađarskom niti cestovnog niti međunarodnog.</s><s>Granični prijelaz Ljubelj (tunel) je ustanovljen krajem 1963.260 Godine 1966. napravljena je nova reorganizacija graničnih povjereništava.</s><s>Pod povjereništvo sa sjedištem u Rijeci spadao je pomorski prijelaz u Kopru, Umagu, Puli, Raši, Rovinju, Rijeci i Malom Lošinju.</s><s>Pod beogradsko Povjereništvo za zračni promet zračni granični prijelaz Brnik, pod povjerenstvo u Novom Sadu granični prijelaz Dolga Vas.</s><s>Pod povjerenstvom u Kopru su bila tri željeznička granična prijelaza: Sežana, Repentabor i Nova Gorica i devet cestovnih graničnih prijelaza: Škofije, Lazaret, Učeja, Kozina, Fernetiči, Nova Gorica, Robič, Predel i Rateče.</s><s>Povjerenstvu sa sjedištem u Mariboru su pripadala četiri željeznička granična prijelaza: Maribor, Dravograd, Prevalje i Jesenice i sedam cestovnih graničnih prijelaza: Gornja Radgona, Šentilj, Vič, Holmec, Jezersko, Ljubelj, Ljubelj vrh i Podkoren.261Unutar samih graničnih povjerenstava postojala je i podjela referenata na sjevernu granicu, zapadnu granicu,262 granične prijelaze II. kategorije i izdavanje graničnih dokumenata.</s><s>Uz granična povjerenstva postavljena je na terenu informativno–agenturna mreža koja je usmjerena na sigurnost granice, sprečavanje bjegova, kontrolu malograničnog i dvovlasničkog prometa, otkrivanje ilegalnih kanala za bježanje ljudi, krijumčarenje i slično.</s><s>Također su u pograničnom pojasu svoje izvore imali ima i Narodna milicija i KOSove granične jedinice.263</s>
<s>Početkom 1960-ih Jugoslavija se počela više otvarati svijetu.</s><s>Bilo je to vrijeme kada je započeo Pokret nesvrstanih u kojem je Jugoslavija imala jednu od vodećih uloga, također 260 Rješenje o ustanovljenju graničnog prelaza Podljubelj 1963. 261 Rješenje o povjereništvima za kontrolu putničkog saobraćaja preko državne granice i o određivanju njihovih područja 1966.</s>
<s>162 se i morao regulirati odnos prema stanovništvu koje je napustilo zemlju nakon 1941.</s><s>Novu je politiku prema migrantima najavio potpredsjednik Saveznog izvršnog vijeća Aleksandar Ranković.</s><s>Vjerovao je da je vlada FNRJ spremna pomoći svima koji žele pronaći pravi put.</s><s>Spomenuo je da je posljednjih godina došlo do pozitivnih promjena u vrstama poslijeratne emigracije, koje su rezultat velikog međunarodnog ugleda Jugoslavije, njezina ekonomskog i unutarnjopolitičkog uspjeha.</s><s>U stvari, Jugoslavija je bila sredinom 1960-ih u ozbiljnoj ekonomskoj i političkoj krizi.</s><s>Ranković je tvrdio da će svima onima koji su riješili odnos s FNRJ (regulirali odnos koji se odnosio na njihovu ulogu u Drugom svjetskom ratu te ulogu u poslijeratnoj emigraciji) biti dopušteno posjetiti Jugoslaviju, kako bi im se omogućio ponovni susret s obitelji.</s><s>Vjerovao je također da je sve manje ljudi koji zbog avanturističkih razloga bježe preko granice.</s><s>Obećao je da će posebna komisija različitog sastava unutar Saveznog izvršnog vijeća ubrzanim tempom doraditi propise kojima će se baviti pitanjem iseljavanja i useljavanja u zemlju.</s><s>Savezno izvršno vijeće odlučilo je normalizirati i regulirati položaj iseljenika, izuzevši sve one koji su "postali zagađeni teškim ratnim zločinima ili aktivno sudjelovali u neprijateljskim aktivnostima protiv SFRJ–a u inozemstvu" (Drnovšek 2010, 285–288).</s><s>Ilegalni bjegovi – statistički pokazatelji Ilegalne su (kao i ilegalne) migracije prema zapadnim zemljama globalni fenomen.</s><s>One su posljedica su gospodarskih i političkih razlika između zemalja koje se napušta i u koje se odlazi.</s><s>Unatoč zajedničkim značajkama migracijskih kretanja iz istočne Europe poput nametnutih kontrolnih mehanizama i ograničenja autokratskih vlasti, prisilnog preseljavanja pripadnika nacionalnih manjina i premještanja židovskog stanovništva, migacije su iz istočne prema zapadnoj Europi direktno povezane s Drugim svjetskim ratom i njegovim posljedicama za poratnu Europu.</s><s>Nakon Drugog svjetskog rata ograničenja iseljavanja nametnule su zemlje istočnog bloka, koji se sastojao od Sovjetskog Saveza i njegovih satelitskih država u srednjoj i istočnoj Europi.</s><s>Legalno iseljavanje u većini slučajeva bilo je moguće samo kako bi se ponovno spojile obitelji ili kako bi se pripadnicima manjinskih etničkih skupina omogućio povratak u svoje domovine.</s><s>Unatoč ograničenjima, došlo je do bježanja na Zapad.</s><s>Naoružani graničari, strogi nadzor granice i rigidna politika azila nisu u mnogo slučajeva bili prepreka za bijeg na Zapad.</s><s>Hladni rat i željezna zavjesa značajno su smanjili europsku migraciju Istok Zapad, ali taj tok nisu zaustavili u potpunosti.</s><s>Od 1950-ih ilegalne su (i legalne) migracije 163</s>
<s>162 prema zapadnoj Europi karakterizirali posebni valovi migracija direktno povezani s političkim događajima ili čak političkim pogađanjima umiješanih država.</s><s>Tipologija se tih migracija odnosi na etničke migracije prema Zapadu, izbjeglice i tražitelje azila.</s><s>Europske migracije prema Zapadu uključuju migraciju iz srednje i istočne Europe, bivšeg Sovjetskog Saveza i Balkana u zapadnu Europu.</s><s>Do 1949. godine dominantni migracijski tokovi u Europi bili su Istok – Zapad, nakon sredine 1950-ih migracije iz južne u zapadnu Europu više su dobile na značenju (Bade 2003, Fassmann i Muenz 1995, 51–87).</s><s>Egzaktnih podataka o broju ilegalnih bjegunaca Iz Istre (Hrvatske/Jugoslavije) prema Zapadu nema jer su izvori i literatura oskudni, a u postojećima se podaci razlikuju.</s><s>Brojevi pobjeglih odnosno uhićenih se ponekad odnose na sve državne granice, a ponekad na svaku posebno.</s><s>Neki su se podaci i namjerno umanjivali.</s><s>Osim toga, podaci o broju uspješnih prebjega ne predstavljaju ukupan broj uspješno pobjeglih, već je to samo dio utvrđenih nedostataka na temelju dopisa i izvještaja stranih medija.</s><s>Po nacionalnoj pripadnosti najviše su bježali Hrvati i Slovenci.</s><s>Podaci koje ću navesti u sljedećem tekstu prilog su</s>
<s>(Hrvatske/Jugoslavije) u navedenom razdoblju.</s><s>S obzirom na nedostatak izvora i različite intepretacije odnosno parcijalne podatke o broju pobjeglih vrlo je teško statistički izračunati broj pobjeglih.</s><s>Međutim ipak je potrebno postaviti određene kriterije koji će okvirno dati odgovor na pitanje o broju pobjeglih iz zemlje.</s><s>Ne želeći ulaziti u detaljniju statističku analizu, pa ću samo pregledno iznijeti brojke nekih službenih dokumenata i procjena istraživača.</s><s>Savezni zavod za statistiku procijenio je da je od 1948. do 1961. iz Jugoslavije iselilo 291 298 ljudi više no što ih je uselilo u zemlju.</s><s>Službena statistika govori da je u periodu 1953 –1963 „samo” 277 365 ljudi otišlo u inozemstvo, ali neke procjene upozoravaju na oko pola milijuna ilegalnih iseljenika u istom razdoblju (Kolakušić 2022, 8).</s><s>U literaturi se pojavljuje podatak da je od 1945. do 1963. ilegalno iz Jugoslavije pobjeglo ili otišlo legalnim putem, a zatim ostalo u inozemstvu oko 112.000 osoba, od kojih su 70% činili mladi.</s><s>To bi značilo da je u navedenom razdoblju prebjeglo oko 78.400 mladih, no ti podaci odnose se na cijelu Jugoslaviju, a ne samo na Hrvatsku.</s><s>Radić navodi podatke o 150.000 poslijeratnih ilegalnih emigranata i drugih osoba iz Jugoslavije do polovine šezdesetih navodi podatak o 17.000 osoba koje su od 1945. do 1951. pobjegle u zapadne zemlje.</s><s>Iako se navedeni podaci za ukupni broj ilegalnih emigranata razlikuju, što je najvjerojatnije posljedica 164</s>
<s>Istre nesustavne evidencije, činjenica je da su među iseljeništvom Jugoslavije najveći broj činili Hrvati – od otprilike 1.500.000 iseljenika početkom šezdesetih, 900.000 bilo je Hrvata – više nego iseljenika svih drugih republika zajedno (Šarić 2015, 208 –209).</s><s>Žerjavić navodi 30 000 ljudi koje se bez dozvole iselilo s područja koje je bilo zahvaćeno egzodusom od 1945. do 1971. (Žerjavić 1993, 642).</s><s>Među arhivskim izvorima koje sam konzultirao treba spomenuti Godišnja izvješća Republičkog sekretarijata za unutarnje poslove NR/SR Slovenije (Letna poročila Republiškog sekretariata za notranje zadeve od 1945. do 1970.).264 Godišnja izvješća referata za granicu sadržavala su podatke: o stanju na granici, radu pograničnih vlasti, načinima osiguranja granice, putnim listovima, dvovlasnicima, prebjezima, ilegalcima, kanalima za krijumčarenje ljudi i robe, neprijateljskim aktivnostima, stranim obavještajnim službama, povratku izbjeglica od susjednih pograničnih vlasti, prebjezima s dokumentima.</s><s>Bjegunci su u godišnjim izvješćima statistički odvojeni u dvije kategorije, na uspješno pobjegle i uhićene.</s><s>Svaka je kategorija (nije pravilo za svako izvješće) dodatno raščlanjena prema nacionalnosti, republikama, zanimanjima, dobi i uzrocima bijega.</s><s>Uz sadržaje godišnjih izvješća RSNZ koji su navedeni u gornjem dijelu teksta, podatke o ilegalnim bjegovima dobivamo posredno i neposredno iz nekoliko poglavlja ili potpoglavlja godišnjih izvješća.</s><s>Podaci o ilegalnim bjegovima nisu bili određeni za posebno poglavlje izvješća već ih možemo pronaći u raznim poglavljima.</s><s>To se prvenstveno odnosi na poglavlja ili dijelove poglavlja (ovisno o sadržaju izvješća) pod naslovom ili podnaslovom: Državna varnost (Državna sigurnost); Meja, tujci in potni listi (Granica, stranci i putni listovi); Tujci, putni listi in meja (Stranci, putni listovi i granica).</s><s>U tim su poglavljima ili potpoglavljima navedeni ukupni brojevi pobjeglih ili uhićenih osoba pri pokušaju bijega preko državne granice, ali i statistike o godištima prebjega, narodnosnom sastavu, zanimanju.</s><s>Posredne podatke o ilegalnim bjegovima nalazimo i poglavljima ili potpoglavljima pod nazivom: Vojni ujetniki (ratni zarobljenici), Izvrševanje kazni (Izvršavanje kazni), Potna dovoljenja (Putne dozvole), Državljanstvo, Upravno – politični posli (Upravno – politički poslovi) Tuji državljani (Tuđi državljani).</s><s>Izvješća o ratnim zarobljenicima nalazimo u godišnjim izvješćima od kraja Drugog 264 Analizirajući godišnja izvješća, Drnovšek navodi da je prema podacima Republičkog sekretarijata za unutarnje poslove Slovenije od 1945. do kraja 1959. iz Slovenije je pobjeglo 34 256 osoba, a 26 710 osoba je spriječeno u bijegu.</s><s>Između 1960. i 1. lipnja 1965. godine 10 655 osoba je pobjeglo s granice, a 6017 osoba bilo je spriječeno u bijegu.</s><s>Zanimljive su brojke o bjegovima od 1961. do listopada 1967.</s><s>Ukupno su izbjegle ili ostale u inozemstvu (s putovnicom) 9 653 osobe, pokušale su pobjeći 5 794 osobe, a vratile 165</s>
<s>Istre svjetskog rata pa do početka 1950-ih.</s><s>Izvješća osim problematike vojnih zarobljenika donose i nekoliko podataka o bježanju vojnih zarobljenika iz države.</s><s>Izdržavanje kazni je poglavlje koje donosi statističke brojeve osuđenika u Sloveniji (dob, spol, vrste kazni, zatvori, kaznionice, uvjeti života osuđenika, bjegovi iz zatvora i kaznionica).</s><s>Neki su se bjegunci iz zatvora i kaznionica odlučili na bijeg preko granice, pa statistike tih bjegova nalazima u tim izvješćima.</s><s>Državljanstvo i Upravno–politični posli su poglavlja u kojima nalazimo podatke o osobama kojima je oduzeto državljanstvo zbog bijega iz zemlje.</s><s>U godini 1947. započeo je postupak oduzimanja državljanstva osobama koje su pobjegle u inozemstvo.</s><s>Isto se odnosi i na poglavlje Potna dovoljenja u kojem možemo pronaći podatke o osobama kojima nije izdana putna dozvola zbog pokušaja bijega.</s><s>Poglavlje Tuji državljani je bilo samostalno poglavlje u godišnjim izvješćima 1940–ih i prve polovice 1950-ih.</s><s>U tom poglavlju ponekad nalazimo i podatke o stranim državljanima koji su pobjegli iz zemlje.</s><s>Godišnje izvješće za 1951. i 1952. donosi poglavlja Tiralična služba (Služba za potjeru), iz kojih se mogu iščitati podaci o ilegalnim bjegovima.</s><s>U godišnjim je izvješćima naglasak na prebjezima iz NR/SR Slovenije dok je broj pobjeglih iz ostalih republika gotovo nemoguće odrediti.</s><s>Godišnje izvješće za 1954. navodi da je broj pobjeglih preko granice stvarno veći nego je prikazano u statistici jer se bjegovi registriraju većinom u slučajevima tek nakon javljanja pobjegle osobe obitelji ili rođacima ili putem stranog tiska ili radija.</s><s>Broj pobjeglih iz ostalih republika nije poznat.</s><s>Te bjegove nije moguće utvrditi jer osobe ne žive na teritoriju Slovenije, osim kad dolaze kao izletnici ili kao radna snaga u slovenska poduzeća gdje prijave boravak, a nakon nekog vremena nestanu.</s><s>Svakako je broj bjegova iz ostalih republika velik, što se može zaključiti po broju uhićenih pri prelasku preko Slovenije ili pisanju stranog tiska.</s><s>Isto je tako bilo i u Istri jer su mnogi radnici iz Hrvatske te svih jugoslavenskih republika dolazili u Istru ili na posao ili na odmor te iskoristili priliku za bijeg.265 Posebno se ističe Letno poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve Ljudske republike Slovenije iz 1962. u kojem je analiziran broj ljudi koji su pobjegli iz države u razdoblju od 1952. do 1959.266 Sljedeći je dokument „Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji“267. u kojem sam pronašao zbirne podatke o broju pobjeglih iz Slovenije za razdoblje do 1985.</s><s>Treći dokument koji se djelomično odnosi na Istru je „Osobe koje su ilegalno pobjegle preko 266ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1962, kutija 1441. 35-40. 267 ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, Ljubljana september 1985.</s>
<s>166 demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se vratile u razdoblju od 1945.–1950.“268 Za razumijevanje procesa ilegalnih migracija potrebno je osim podataka o pobjeglim i uhićenim osobama obratiti pozornost i na druge karakteristike pomoću kojih možemo upotpuniti sliku o ilegalnim bjeguncima.</s><s>To su dob, spol, bračno stanje, zanimanje i razlozi bijega.</s><s>Također treba obratiti pozornost na destinaciju bijega.</s><s>Zbog lakše orijentacije podijeliti ću podatke o broju pobjeglih i uhićenih na granici u četiri vremenska razdoblja: razdoblje od 1945. do 1950; razdoblje Već je navedeno da su podaci za razdoblje od kraja Drugog svjetskog rata pa do 1950. vrlo oskudni i nepotpuni.</s><s>Također je 1948. i granica bila zatvorena.</s><s>Godišnja izvješća za prve poslijeratne godine donose podatke o pobjeglim i uhićenim osobama na sjevernoj granici prema Austriji.</s><s>U prosincu je 1945. u Štajerskoj pri prijelazu granice uhićeno 175 osoba.</s><s>Sljedeće su uhićene 1342 osobe.</s><s>Većina pobjeglih je u prvoj polovici godine organizirano došla iz NR Srbije i bila je (ili bi bila) osuđena „zbog suradnje s okupatorom”.</s><s>Većinom je to buržujski i poluproleterski sloj.</s><s>U drugoj polovici godine primijećen je veći broj bjegunaca vojnih obveznika.</s><s>U prvoj polovici 1947. bilo je 60 % svih ilegalnih bjegova na granici prema Austriji i 40 % prema Italiji.</s><s>Zbog pojačane kontrole na granici prema Austriji, u drugoj je polovici iste godine broj ilegalnih bjegova prema Austriji pao na 25 %.</s><s>Ukupno je uhićeno 1385 osoba.</s><s>To su većinom osobe kojima je nacionalizirana imovina, vlasnici tvornica te bivši bogataši (Božić 2010, 418–420).</s><s>Slične podatke nalazimo i kod general–majora Kranjca: „Tako je za 1946. zabilježeno, da je od 2075 bjegunaca, uhićeno njih 60 %, godine 1947. od 1087 pobjeglih uhićeno je 40 % da bi granicu 1948 skoro hermetički zatvorili“.269 Godine 1948. bilo je uhićenih 1094 osobe i to: na granici s STT-a 403 osobe, s Italijom 332, s Austrijom 330 te Mađarskom 29.</s><s>Po socijalnoj strukturi najviše je bilo uhićenih radnika, pa seljaka, intelektualaca, vojnih obveznika.</s><s>Pri pokušaju bijega bilo je 1949. na granici s Austrijom, Italijom, STT-om i Mađarskom uhićenih ukupno 1091, a sljedeće 268 Odnosi se na kotare Kopar i Buje – Letno poročilo upravnega oddelka VUJNA po delu po upravnoj liniji za leto 1951.</s><s>Sadržaj: Letno poročilo za leto 1951, Statistični podatki, Statistični podatki o emigrantih, seznam društva. (ARS 1931; kutija br. 1440).</s><s>269 Podaci preuzeti iz intervjua s general-majorom u mirovini Marijanom F. Kranjcem: („Stoj, streljal bom!“.</s><s>Neobjavljen intervju o mejni in stražarski problematiki 2020).</s><s>167</s>
<s>166 godine uhićene su 2443 osobe.</s><s>Konačno, 1950. je pobjegla 121 osoba, a uhićeno je njih 469.</s><s>Od pobjeglih je gotovo 80 % bilo mlađih (između 16 i 20) godina (Božić, 420).</s><s>Godine 1950. se prema statistikama odjela za izvršavanje kazni broj bjegova iz zatvora smanjio sa 115 slučajeva 1949. na 83 slučaja 1950.</s><s>Smanjenje je uglavnom zbog budnosti čuvara.</s><s>Od onih koji su pobjegli osam je bilo u inozemstvu, a 39 je uhićeno.</s><s>Prilikom analize bjegova iz prijašnjih godina došlo se do zaključka da su trenutno (1950.) u inozemstvu bila 43 osuđenika.270</s>
<s>Tablica 10: Osobe koje su s područja kotara Kopar ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se vratile u razdoblju 1945.–1950. (Izvor podataka: ARS, 4).</s><s>270 ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1950, kutija 1440. 14-19. 168</s>
<s>Tablica 11: Osobe koje su s područja kotara Buje ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se vratile u razdoblju 1945.–1950. (Izvor podataka: ARS 4).</s>
<s>Tablica 12: Ukupan broj osoba koje su s područja Istarskog okruga ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se vratile u razdoblju 1945. – 1950. ( Izvor podataka: ARS, 4).</s><s>169</s>
<s>Tablica 13: Ukupni podaci o bjegovima iz istarskih kotara i grada Rijeke 1948.–1952.</s><s>Za vremensko prvo razdoblje od 1945. do 1950. kraktarerističan je bijeg osoba koje su povezane s događajima vezanim uz Drugi svjetski rat.</s><s>U ilegalne bjegunce se uz one koji su fizički pobjegli iz zemlje, ubrajaju i bivši ratni zarobljenici i internirci koji su ostali živjeti u inozemstvu potom emigranti koji su napustili zemlju pri kraju rata.</s><s>Oni su predstavljali tzv. političku emigraciju koja je brojala oko 100 000 ljudi (Radić 1999, 145).</s><s>U prvom se i u drugom vremenskom razdoblju bježi ne samo iz Jugoslavije, nego i iz 1954.).</s><s>Na relativno mali broj ilegalnih bjegova utječe stroga kontrola na granicama vezano uz političku situaciju Informbiroom kada je granica bila gotovo pa zatvorena.</s><s>Drugo i najdinamičnije razdoblje ilegalnih migracija iz Jugoslavije (Istre) traje od 1951. pa do 1960.</s><s>Podatke o bjegovima za 1951. donosi služba za potjeru.</s><s>Te su godine zbog pokušaja bijega preko granice uhićene 2664 osobe.</s><s>Od kojih: 928 Slovenaca, 465 Srba, 910 Hrvata, 61 iz BiH, 17 Makedonaca, 16 Crnogoraca i 247 stranaca Među uhićenim strancima uglavnom su politički emigranti iz zemalja Informbiroa koji pobjegli u našu zemlju kako bi uspjeli pobjeći u zapadnoeuropske zemlje.</s><s>Većina ljudi pokušava pobjeći kroz okrug Sežana.</s><s>Bijeg preko državne granice uspio je za 1628 osoba.</s><s>Navedeni broj uglavnom pokriva osobe koje su pobjegle s prostora NR Slovenije.</s><s>Uspješne bjegove iz drugih republika nije moguće utvrditi.</s><s>Međutim, broj uhićenih pri pokušaju bijega 170</s>
<s>1174/1234 pokazuje da je broj pobjeglih poprilično velik.</s><s>Najviše su izbjegle osobe u dobi od 14 do 25 godina.</s><s>U listopadu i studenome je pobjeglo 128 vojnih obveznika.</s><s>Također je KNOJ ubio četiri bjegunca iz zatvora koji su htjeli pobjeći preko granice.</s><s>Većina Slovenaca uhićenih zbog pokušaja bijega potječe iz unutrašnjosti republike koji pokušavaju pobjeći bez posebnih veza ili kanala.</s><s>Većina ljudi koji su uspješno pobjegli jesu iz pograničnih područja.271 Godine 1952. godine na području Republike Slovenije uhićeno je 2159 osoba zbog planiranog bijega preko granice.</s><s>U potjerama je poginula 21 osoba, najviše na državnoj granici.</s><s>Istodobno je 1206 osoba pobjeglo preko granice, 573 u Austriju, 322 u Italiju i 311 u STT.</s><s>Među pobjeglim osobama bilo je i 19 članova KPJ, 26 članova JNA i četiri člana NM-e.</s><s>Prema saznanjima RSNZ, 351 je osoba pobjegla iz političkih razloga, 28 nakon izvršenja zatvorske kazne, 15 prije izvršenja zatvorske kazne, 53 pred odlazak na odsluženje vojnog roka, početka vojne službe, a 538 zbog obiteljskih veza u inozemstvu i avanturizma.272 Godine 1953. preko granice su pobjegle 1183 osobe.</s><s>Što je broj manji nego 1952.</s><s>Najviše je bjegova bilo koncentrirano na sjevernu granicu prema Austriji jer je u Trstu i Italiji režim prema emigrantima stroži prilikom zapošljavanja i strogih kontrola za putovanje u prekomorske zemlje.</s><s>U Austriji su mogućnosti za zaposlenje pogodniji.</s><s>Zbog namjeravanog bijega uhićeno je 1740 osoba te ubijeno njih pet.</s><s>Uzroci bjegova su uglavnom: avanturizam, utjecaj neprijateljske propagande, obiteljske veze, kriminal, obiteljske nesuglasice, bojazni pred služenjem vojnog roka.</s><s>Najviše je omladinaca između 18 i 25 godina.</s><s>Primjer propagande i bježanja zbog dolaska stranaca.</s><s>Stranci šire propagandu.</s><s>Propaganda (zapadna i istočna) odnosi se na usporedbu životnog standarda u Jugoslaviji sa standardom u visokorazvijenim industrijskim državama; usporedbu našeg jednoobraznog sustava s totalitarnim sustavima, sumnja o istinitosti spora sa SSSR-om, nepovjerenje u sposobnost radničkog samoupravljanja bez privatne inicijative, pa ustavotvorna pitanja, sustav naše demokracije, političke slobode, samoupravljanje u privredi, jednopartijski sustav, razvoj naše privrede, životni standard, vjerska sloboda, plaće radnika, socijalno osiguranje, besposlenost, zadruge.</s><s>Diskreditacija državnih izvoznih proizvoda (nemaju „komercijalnu sposobnost“ jer su vođeni od radničkih kolektiva).</s><s>Propaganda nalazi uspjeha u malograđanskim slojevima u gradu i na selu i širi se u buržujskim krugovima, među deklasiranim, nacionaliziranim trgovcima i sl.</s><s>U tim slojevima ima uspjeha jer organizirano bježe.</s><s>Nakon posjeta dvije Amerikanke pobjeglo je iz kotara Murska Sobota 18, a iz sreza Ljubljana tri osobe, nakon 271ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1951, kutija 1440. 7 –15 272ARS, SI AS 1931, Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1952, kutija 1440. 8 –16. 171</s>
<s>1174/1234 posjeta francuske državljanke u Savinjskoj dolini tri osobe.</s><s>Odvraćaju naše ljude koji putuju u inozemstvo da se ne vrate, nagovaraju da putuju u inozemstvo, pričaju protiv kolektivizacije, poreznog sustava.</s><s>Istočna propaganda djelomice je onemogućena potpunom izolacijom zemalja IB–a, ali se preuveličava Crvena armija, standard u IB državama, klevetanje naše vanjske politike.273 Vrlo je detaljno izvješće za godinu 1954. u kojoj Odjel za strance ima 20 svojih ureda koji se nalaze u svim kotarevima u NRS.</s><s>Godine 1954. bila su registrirana 2062 uspjela bijega iz NR Slovenije, od toga je u Austriju pobjeglo 1186 osoba, u STT 957 osoba, a u Italiju 319 osoba.</s><s>Od pobjeglih je 949 radnika, 24 seljaka, 428 obrtnika, 63 obrtnička šegrta, 19 intelektualaca, 46 učenika, 43 namještenika, 14 državnih službenika, 14 vojnika, sedam pripadnika NM-e i 474 ostalih.</s><s>Među njima su 64 osobe stare do 14 godina, 209 osoba između 14 i 18 godina, 987 osoba od 18 do 25, 479 osoba je bilo staro između 25 i 30 godina i 523 od 30 godina naviše.</s><s>Čitavih obitelji je pobjeglo 25.</s><s>Broj pobjeglih preko granice stvarno je veći nego je prikazano u statistici jer se bjekstva registriraju većinom u slučajevima tek nakon javljanja pobjegle osobe obitelji ili rođacima ili putem strane reakcionarnog tiska ili radija.</s><s>Broj pobjeglih iz ostalih republika nije poznat.</s><s>Bjegunce iz drugih republika nije moguće utvrditi jer osobe ne žive na teritoriju Slovenije, osim kad dolaze kao izletnici ili kao radna snaga u poduzeća gdje prijave boravak, a nakon nekog vremena nestanu.</s><s>Svakako je broj bjegunaca iz ostalih republika velik, što se može zaključiti po broju uhapšenih pri prelasku preko granice ili prema pisanju stranog tiska.</s><s>Zbog namjeravanog bijega bilo je na granici NRS uhićena 3161 osoba.</s><s>Od toga 1108 Slovenaca, 585 Srba, 1255 Hrvata, 27 iz BiH, 28 Makedonaca, 17 Crnogoraca i 129 stranaca.</s><s>Od ukupnog broja pobjeglih i uhapšenih u NR Sloveniji 104 ih je ili 3,34 % pobjeglo zbog služenja kazni ili slično.</s><s>Iz istražnih zatvora ili kaznionica pobjeglo ih je četvero, pred služenje zatvorske kazne 42, nakon izvršenih kaznenih djela kriminalnog značaja 30, iz političkih razloga 22, iz JNA 11 iz NM-e jedna osoba.</s><s>Svi ostali ili 2998 osoba ili 96,66 % pobjegli su ili namjeravali pobjeći zbog ekonomskih razloga, avanturizma, utjecaja neprijateljske propagande, na nagovaranje rođaka ili prijatelja koji su već pobjegli, pred izvršenje vojnog roka, zbog ljubavi, obiteljskih nesuglasica itd.</s><s>Njih je 1364 ili 43, 89 % radnika (763 ih je kvalificiranih radnika – tvorničkih radnika ili zanatlija – vrlo veliki broj) i 137 šegrta.</s><s>Prema starosti pobjeglih i uhapšenih je 490 maloljetnika u starosti do 18 godina, 1131 ih je od 18 do 25 273ARS, SI AS, RSNZ DV, „Letno poročilo1953a“ A-10-9.</s><s>172</s>
<s>1174/1234 godina), veliki je broj žena, 741, a uglavnom su mlađe žene.</s><s>Veći je broj bjegova – 106,7 % nego u 1953.</s><s>Razlozi su drugačiji nakon rata kada su u prvom redu bježali razni kapitalistički elementi, suradnici okupatora, konfiscirani trgovci, vlasnici i slično.</s><s>Danas se većinom bježi zbog ekonomskih razloga, avanturizma, nepromišljenosti ili zbog neprijateljske propagande koje utječe na socijalno slabije slojeve.</s><s>Propagandu širi neprijateljska emigracija, oni koji su pobjegli za vrijeme ili nakon rata pa putem svojih rođaka prikazuju lažno stanje u inozemstvu.</s><s>Šalju pakete koji namamljuju naše državljane.</s><s>Potom turisti koji dolaze u posjet FNRJ.</s><s>Ima ih npr. iz Austrije bivših vojnika koji posjećuju poznanike.</s><s>Treća su kategorija naši bivši državljani koji su odseljeni i dolaze u posjet kao strani državljani.</s><s>Njihov dolazak štetno utječe na pojedine krajeve Štajerske i Prekmurja, a slične pojave dolaze i iz Trsta na područje Primorske, Notranjske i Istre gdje stanovnici Trsta rado posjećuju sve te krajeve, pa do Ljubljane.274 Na pomorskom području kotara Kopar od 25. listopada 1954. djeluje nova jedinica graničnih vojnika koja pripada bataljunu (bojni) u Puli, odnosno splitskoj pomorskoj obalnoj brigadi.</s><s>Četa (satnija) ima sjedište u Piranu, a karaule se nalaze na Debelom rtu, Izoli i Piranu i broje 11 vojnika.</s><s>U Izoli su dislocirana dva plovna objekta s 11 vojnika i dvama časnicima.</s><s>Pored toga, NM u Kopru ima jedan čamac.</s><s>Za dobro osiguranje obale je premalo plovnih objekata jer se mora kontrolirati i pomorsku granicu u kotaru Buje.</s><s>Život vojnika u karauli teče prema vojnom dnevnom redu.</s><s>U prvom redu to se odnosi na odgoj kojega se vojnici moraju pridržavati.</s><s>Uslijed toga dolazi do šablonskog osiguranja granice što neprijateljski elementi znaju dobro iskoristiti.</s><s>Izmjena vojnika na granici obavlja se dva puta godišnje, a posljedica toga je da novim vojnicima nije poznat teren na granici, kao ni prilike u kotaru.</s><s>Svaku godinu pobjegne nekoliko vojnika.</s><s>Godine 1954. pobjeglo ih je devet i dva dočasnika.</s><s>Prilikom smjene vojnika povećavaju se bjegovi u susjedne države.</s><s>Regrutaciji za granične vojnike se ne polaže dovoljno pozornosti te su uvjeti isti kao i za ostale rodove osim toga da vojnici moraju imati neke tjelesne i zdravstvene prednosti.</s><s>Primjećuje se i od nadređenih faktora pomanjkanje i nesustavna provjera vojnika pri njihovu obavljanju službe.</s><s>Premalo je koordinacije sa susjednim karaulama i slabo korištenje i rukovanje tehničkim sredstvima.</s><s>Koordinacija graničnih organa s graničnim jedinicama zadovoljavajuća je jedino u pojedinim sektorima.</s><s>Slabosti su se pokazale pogotovo pri zajedničkim akcijama prema pobjeglim licima, i to zbog šablonskog osiguranja granice jer se ne vodi računa o trenutnoj ugroženosti sektora.</s><s>274ARS, SI AS 1931, RSNZ DV, „Letno poročilo 1954a“ A-10-10.</s><s>173</s>
<s>Pojedini podoficiri (dočasnici) i oficiri (časnici) pokazuju samovolju prema susjednom stanovništvu i graničnim organima tako da je već došlo do diplomatskih intervencija.</s><s>Isto tako, one ne obavještavaju o svemu naše granične referente.</s><s>Neki dopuštaju ulazak u 100metarski granični pojas bez dozvole što su neki uspjeli i iskoristiti za bijeg.</s><s>Bjegovi preko granice su različiti.</s><s>Većina ih je samoinicijativna i uhićena zbog nepoznavanja terena.</s><s>Drugi potraže vezu kod graničnog stanovništva koji im omogući bijeg za velike novčane iznose.</s><s>Treći pokušavaju pobjeći preko ilegalaca koje se ilegalno vraćaju s namjerom prebacivanja pojedinaca ili većih skupina ljudi u inozemstvo.</s><s>Uzroci bjegova državljana STT-a Zone B preko granice su prije svega nedostatak pozornosti poduzeća uslijed preslabe brige za njihovu opskrbu i standard života kao da im država nije mogla osigurati slanje novca.275</s>
<s>U godini 1955. bilo je registriranih 1627 bjegova.</s><s>U Austriju je pobjeglo 1108 i u Italiju 519 osoba.</s><s>Od njih je 538 radnika, 118 namještenika, 75 učenika, 46 šegrta 18 intelektualaca, 13 zemljoradnika, 12 državnih službenika, sedam obrtnika, dva pripadnika LM–a, jedan vojnik i 181 ostali.</s><s>Cijelih je obitelji pobjeglo devet.</s><s>Uhićenih su bila 2942.</s><s>Po narodnosti bilo je 908 Slovenaca, 1155 Hrvata, 625 Srba, 225 iz BiH, 42 Makedonca, devet Crnogoraca.</s><s>Po starosti uhićenih do 14 godina bilo je 36, od 14 do 18 bilo je 407, od 18 do 25 njih 1224, od 25 do 30 bilo je 459 i preko 30 godina njih 409.</s><s>Uzroci: od ukupno pobjeglih i uhićenih: 84 ili 3,31 % pobjeglo zbog služenja kazni ili slično.</s><s>Iz istražnih zatvora ili kaznionica pobjegla su dvojica, ispred nastupa kazne 47, nakon izvršenih kaznenih djela kriminalnog značaja 25, iz političkih razloga osam, iz LM-e (Ljudska - Narodna Milicija) 2. Svi ostali ili 2451 osoba ili 96,79 % pobjegli su ili namjeravali pobjeći iz ekonomskih razloga, avanturizma, utjecaja neprijateljske propagande, na nagovaranje rođaka ili prijatelja koji su već pobjegli, ispred vojne obveze, zbog ljubavi, obiteljskih nesuglasica itd.</s><s>Bjegova je 16,01 % manje nego 1954., ali 56 % više nego 1953.</s><s>Analizirajući motive bijega, nalazimo da nijedan posto ne predstavlja bijeg u svrhu neprijateljske akcije protiv FNRJ.</s><s>Glavni obrasci bijega su zablude o stranim zemljama, avanture, obiteljski sporovi, odnosi u inozemstvu, strana propaganda, loše ocjene u školi, ljubavni problemi, itd.276 276 ARS, SI AS 1931 RSNZ DV, „Letno poročilo 1955a“ A-10-11.</s><s>174</s>
<s>Posebna je godina bila 1956. u kojoj su do 20. prosinca 1956. registrirana 4644 uspjela bijega iz NR Slovenije preko državne granice.</s><s>Od toga je u Austriju pobjeglo 2527, a u Italiju 2113 i četvero u Mađarsku.</s><s>Iz kotara Kopar pobjeglo je 1530, kotara Gorica 542.</s><s>Od toga 4575 Slovenaca, 13 Srba, 46 Hrvata, 2 iz BiH, 4 iz Crne Gore, 4 inozemca.</s><s>Po spolu je bilo 3598 muških i 1046 ženskih osoba (do 14 godina njih 194, od 14 do 18 bilo nadalje njih 63).</s><s>Prebjezi do 14 godina starosti su pobjegli s roditeljima.</s><s>Po zanimanjima je bilo radnika: 1982 obična, 1040 kvalificiranih, 12 visokokvalificiranih, 565 zemljoradnika, 38 samostojnih kmetov, 142 kmečkih sinov in hčer, 112 službenika iz državnih, javnih i gospodarskih ustanova, 111 učenika u gospodarstvu, 8 obrtnika, 4 samostalna zanimanja, 124 domaćice, 58 učenika i studenata, 9 pripadnika NM, 3 vojnika, 436 ostalih i nepoznatih zanimanja.</s><s>Zbog namjere bijega preko granice bile su uhićene 5953 osobe, u Austriju je namjeravalo pobjeći 3585, a u Italiju 2369 osoba.</s><s>Po narodnosti bilo je 1837 Slovenaca, 751 Srbin, 3068 Hrvata, 233 iz BiH, 34 Makedonca, 24 Crnogorca, 6 ostalih narodnosti – državljana FNRJ.</s><s>Granične jedinice uhitile su 2242 osobe, NM (Narodna Milicija) je uhitila 3695 i raznih civila 16.</s><s>Uhićeni su po starosti (do 14 godina 18, od 14 do 18 godina 372, od 18 do 25 godina 1060, od 25 do 30 godina 256, od 30 do 50 godina 117, od 50 nadalje 14 osoba).</s><s>Po zanimanju bilo je 986 običnih, 432 kvalificirana, 4 visokokvalificirana i 126 zemljoradnika, 11 kmetov, 49 kmečkih sinov in hčer, 6 službenika iz državnih i javnih ustanova, 67 učenika u gospodarstvu, 3 obrtnika, 36 domaćica, 15 učenika i studenata, 2 vojnika, 17 ostalih i 73 nepoznatih zanimanja.</s><s>Ukupno je bilo 185, 44 % više bjegova nego 1955. te uhićenih 102, 35 % iz Slovenije, ali i ostalih republika.277</s>
<s>Okolnosti bijega bile su: zablude o boljem životu u stranim zemljama, avanturizam, obiteljski sporovi, srodstvo u inozemstvu, strana propaganda, loš uspjeh u školi itd.</s><s>Navedene su okolnosti najčešći uzroci bjegova.</s><s>Glavni su razlozi bjegova ekonomske prirode i bilo ih je 32,9 %, što je zahtijevalo bijeg od legalnog zaposlenja u inozemstvu što je prije moguće.</s><s>Vrlo je zanimljiv dio izvješća iz 1956. koji govori o vanjskim i unutrašnjim razlozima bjegova iz Jugoslavije.</s><s>Vanjski se utjecaji odnose na rad i utjecaj stranih obavještajnih službi na ilegalan odlazak jugoslavenskih državljana u inozemstvo.</s><s>U Austriji i Italiji je priljev jugoslavenskih državljana stalan te putuju u te zemlje iz privatnih ili službenih razloga.</s><s>Pozornost su na te državljane obratile zapadne 277ARS, SI AS, RSNZ DV, „Letno poročilo1956a“ A-10-12.</s><s>175</s>
<s>1174/1234 obavještajne službe koje jugoslavenskim državljanima nude razne usluge te ih nagovaraju da ostanu u inozemstvu.</s><s>Nakon uspostave kontakata raznim obećanjima, obavještajne službe nagovaraju jugoslavenske državljane za davanje obavještajnih podataka o FNRJ.</s><s>Zapadne obavještajne službe imaju veći broj emigranata koji pripadaju mlađoj generaciji i koji dobro poznaju granicu i stanje na granici, pa onda za novce prelaze granicu ilegalno i dolaze u Jugoslaviju i traže određene osobe za koje su zainteresirane zapadne obavještajne službe.</s><s>Uspostavljaju kontakte te ih pripremaju za ilegalan prelazak granice te ih nakon toga predaju direktno u ruke obavještajne službe koja je organizirala bijeg.</s><s>Također se strane obavještajne službe koriste i repatrircima za vođenje pojedinaca preko granice.</s><s>Pojedinci koji su repatrirani i koji su manje važni emigranti zadržali su se u zemlji kratko vrijeme, okupili zainteresirane koji su namjeravali pobjeći i izveli snažnu neprijateljsku propagandu, a zatim ponovo pobjegli preko granice s grupom.</s><s>Talijanska se obavještajna služba u svom poslu služi deportircima za prevođenje osoba koje su legalno vraćali u Jugoslaviju kao neželjene u Italiji.</s><s>Također je i primjetna propaganda od industrijalaca iz Rurskog bazena koji traže radnike i stručnjake.</s><s>Ta je propaganda raširena preko repatriraca, radija, tiska.</s><s>Tu veliku ulogu imaju ekonomski emigranti, stranci, turisti.</s><s>Unutarnji razlozi bjegova se odnose na reakcionarne i kolebljive elemente (osobe) koji razvijaju neprijateljsku djelatnost za materijalnu korist.</s><s>Uz navedene motive vrlo su prisutni i motivi kao što je avanturizam, bijeg od izvršavanja zatvorske kazne, neiskustvo i nerasuđivanje mladeži.</s><s>Kako bi se prevenirali bjegovi, traži se da se kod uhićenih prebjega uzme u obzir: ekonomsko stanje, maloljetnost, mladost i uopće razlog bijega, kako bi se sustav pokazao humaniji i odvojio uhićene od kriminalaca i ilegalaca u zatvorima.</s><s>Uz prevenciju dolazi i do financijske uštede.278 Godine 1957. pobjegla je 8551 osoba što je za 91,5 % više nego u 1956.</s><s>Istodobno je zbog pokušaja bijega uhićeno 15 817 osoba od kojih je 3813 iz NRS, što je 165,5 % više u odnosu na 1956.</s><s>Pri analizi uzroka bijega ističe se da su iz političkih razloga pobjegle 33 osobe, iz razloga vezanih uz kriminal 124, zbog izbjegavanja vojnog roka 232, avanturizma 1777, zbog nemogućnosti pronalaska posla 322, ekonomskih razloga 3912 te zbog ostalih razloga 2184 osobe.</s><s>Iz zanimanja se pobjeglih osoba može zaključiti da su ih činilo 4212 običnih radnika, 1729 kvalificiranih i 6 visokokvalificiranih radnika.</s><s>Iz navedenog proizlazi da je želja za boljim standardom jedan od glavnih razloga ilegalnih bjegova.</s><s>Također je i razlog nedostatak mogućnosti sezonske i ekonomske emigracije u 176</s>
<s>1174/1234 inozemstvo.279 Sljedeće su 1958. godine registrirane 12 633 osobe ili 44 % manje u odnosu na 1957., koje su na nezakonit način prešle ili pokušale prijeći državnu granicu.</s><s>U inozemstvu su ostale 4493 osobe.</s><s>Od ostalih u inozemstvu 73 % je ostalo u Austriji i 26 % u Italiji.</s><s>Neki su otišli u Mađarsku i Albaniju (prvi se put u izvješću spominje Albanija).280</s>
<s>Godine 1959. bilo je znatno manje bjegova iz Slovenije nego 1958. godine.</s><s>Tako je navedene godine pobjegla 1641 osoba.</s><s>Uz njih ostalo je u inozemstvu 695 osoba s pograničnim propusnicama, što je tek nešto malo više nego 1958.</s><s>Tako je 9165 osoba pokušalo pobjeći 1958., a godine 1959. taj je broj iznosio 6450.</s><s>Na smanjenje bjegova uglavnom je utjecalo poboljšanje ekonomskih uvjeta u Jugoslaviji, ali i deportacije bjegunaca od susjednih policijskih vlasti.</s><s>Posebna je pozornost dana bjegovima mladeži.</s><s>Godišnje izvješće za 1959. ističe da su se uz koordinirani rad i pomoć svih naših službi posebno ispitali uzroci bjegova adolescenata s radnih mjesta te je ustanovljeno da se pomoću administracije i represije neće postići željeni uspjesi i da se posebno u slučaju adolescenata trebaju poduzeti mjere opreza.</s><s>Rješenja su se pronalazila u pomoći mladeži pri zapošljavanju uz potporu državnih, društvenih tijela i organizacija.</s><s>Na primjer, u kotaru Kopar 244 adolescenta su svoje probleme riješila bez administrativnih mjera, što je pokazalo vrlo pozitivne rezultate.</s><s>Takve mjere sprečavaju mlade da postanu zločinci ili spadaju u kategoriju zanemarene mladeži.</s><s>281 Godine 1960. je 2387 osoba pobjeglo s područja NRS (1867 ilegalno, a 520 ih je ostalo u inozemstvu s propusnicama pograničnog prometa).</s><s>Nekvalificirani radnici (669), pa kvalificirani (549), seljački sinovi i kćeri (174), 50 % je starijih od 25 godina.</s><s>U 1960. zabilježeno je 12,7 % više bjegova s teritorija NR Slovenije u odnosu na prethodnu godinu.</s><s>Evidentirano je 9909 slučajeva bijega ili pokušaja bijega.</s><s>Bjegovi ili pokušaji bijega su evidentirani: na talijanskoj granici 4408, na austrijskoj granici 5501 te 15 na mađarskoj granici.</s><s>U sprječavanju bijega uhićeno je 1514 Slovenaca, 1358 Srba, 3953 Hrvata, 68 Makedonaca, 46 Crnogoraca i 601 iz BiH.</s><s>Pri proučavanju uzroka ilegalnih bjegova preko državne granice pozitivnu je ulogu odigrala Komisija za sprječavanje 279ARS,SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1957, kutija 1440. 5–9. 280ARS,SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1958, kutija 1440. 11–17. 281ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1959. kutija 1441. 177</s>
<s>1174/1234 bjegova DSNZ koja je poduzela niz mjera za smanjivanje bjegova i rehabilitaciju deportiranih osoba te osoba koje su pokušavale pobjeći.282 Broj pobjeglih</s>
<s>Tablica 14: Osobe koje su s područja kotara Kopar i Buje ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i 282ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1960. kutija 1441. 178</s>
<s>Tablica 15: Ilegalni bjegunci iz jugoslavenskih republika u razdoblju 1951.–1960.</s><s>Za razumijevanje procesa ilegalnih migracija potrebno je osim podataka o pobjeglim i uhićenim osobama obraditi pozornost i na druge karakteristike pomoću kojih možemo upotpuniti sliku o ilegalnim bjeguncima.</s><s>To su dob, spol, bračno stanje, zanimanje i razlozi bijega.</s><s>Također treba obratiti pozornost na destinaciju bijega.</s><s>Slika 2: Broj ilegalnih bjegunaca s područja Kotar i Buje 1945.–1950. ( Izvor podataka: 179</s>
<s>Među ilegalnim bjeguncima sredinom pedesetih (iz Jugoslavije, pa i iz Istre) bilo je po zanimanju najviše radnika, zatim zemljoradnika te učenika škola u privredi, službenika, učenika i studenata, pomoraca, obrtnika i drugih zanimanja.</s><s>Razlozi bježanja radnika bili su vrlo jednostavni.</s><s>Od svoje plaće nisu mogli živjeti i tražili su bolje životne uvjete.</s><s>To se prije svega odnosi na mlade radnike početnike te one nekvalificirane, čije su plaće bile znatno manje od onih starijih, iskusnijih i kvalificiranih radnika.</s><s>Osim male zarade, mladi radnici samci nisu mogli riješiti ni stambeno pitanje jer su stanovi dodjeljivani samo oženjenima.</s><s>Samci su tako bili prepušteni samovolji stanodavaca koji su određivali stanarine.</s><s>Bilo je slučajeva da su mladi osim zbog teških ekonomskih prilika bježali i zbog nedjelotvornosti sustava.</s><s>U izvorima nailazimo na slučajeve učenika škola u privredi koji su također bili dijelom „radničke klase“ zbog tipa školovanja – uz redovnu školu obvezno su prolazili i naukovanje, tj. stručnu praksu u poduzećima ili kod privatnika.</s><s>Ta je grupacija mladih zbog teških uvjeta života i rada ionako bila jedna od najugroženijih, a njihovu lošem položaju pridonosile su i situacije kada bi bezrazložno bivali izbačeni iz učeničkih domova u kojima su bili smješteni te bi ostajali na ulici, pri čemu im ni nadležne organizacije nisu pomagale u rješavanju problema.</s><s>Bilo je i mnogo primjera ljudi koji su ostali bez posla, a imali su obitelj koju su trebali uzdržavati (Šarić 2005, 195–220).</s><s>U takvim slučajevima ilegalna emigracija bila je jedna od opcija.</s><s>Jedan od razloga za bijeg bio je i izbjegavanje kaznene odgovornosti za počinjena djela, a kod djevojaka, pogotovo s otokâ, u dosta slučajeva razlog bijega bila je želja za udajom jer u svojim krajevima nisu imale velik izbor potencijalnih ženika.</s><s>Ponekad su pojedinci bježali i zbog neslaganja u braku, pri čemu im je bilo jednostavnije emigrirati nego tražiti razvod.</s><s>Ne treba zanemariti ni činjenicu da je mladima od 18 do 25 godina koji su u većini slučajeva bježali bilo puno lakše donijeti takvu odluku nego starijima, vezanima drugim obvezama uz domovinu.</s><s>Mladi, najčešće bez vlastite obitelji, nisu imali spone koje bi ih zadržale u „starom kraju”, dok su od inozemstva imali velika očekivanja.</s><s>Najčešća tranzitna inozemna odredišta bjegunaca bila su Italija za 69,2 % i Austrija za 28, 9% (Šarić 2005, 195–220).</s><s>Promjena je jedino u destinaciji bijega jer se iz Hrvatske češće bježi u Italiju.</s>
<s>Pored svega navedenoga, iz arhivskog je gradiva vidljivo da u ilegalnim migracijama prednjače Slovenci i Hrvati.</s><s>Tu činjenicu možemo objasniti s blizinom granice, jer je u velikom postotku bježalo stanovništvo iz pograničnih krajeva koje je također i poznavalo teren.</s><s>Područje kotara Pula bilo specifično jer je potpisivanjem Udinskih sporazuma, 181</s>
<s>24341 dijelu stanovništva uz granicu bio dozvoljen „malogranični promet“ – legalni odlasci u Italiju do četiri puta mjesečno.</s><s>Tim su se olakšicama mnogi koristili, a dio ih je nakon legalnog prelaska granice i ostajao u Italiji.</s><s>Osim blizine granice postoje i drugi razlozi velikog ilegalnog iseljavanja Hrvata i Slovenaca.</s><s>Naime u Hrvatskoj je (pogotovo u Istri te na jadranskoj obali) i Sloveniji desetljećima bio prisutan proces iseljavanja koji je zatvaranjem granica bio zaustavljen.</s><s>Također su ilegalni bjegunci iz Hrvatske i Slovenije koji su dolazili s područja pod talijanskom okupacijom dobijali i talijansko državljanstvo.</s><s>Napomenuto je da ljudi bježe iz ekonomskih razloga i to prvenstveno mladi ljudi između 18 i 25 godina starosti.</s><s>Dakle to su ljudi u naponu radne snage, koji vjerojatno nisu politički opterećeni jer su 1945. imali između 8 i 15 godina.</s><s>Što nas navodi na zaključak da su vjerojatno bili motivirani prije svega idejom o boljem materijalnom životu na zapadu.</s><s>Dobar dio njih su vjerojatno i siročad ili bez majke ili oca, možda su im roditelji ratni invalidi.</s><s>Najviše bjegunaca bili su nekvalificirani radnici, dakle bez škole, zanata, pa je njima bilo najteže naći dobro plaćen posao, koji je vjerojatno bio i jako težak i to ih je motiviralo za odlaskom u potragu za boljim životom.</s><s>Vladala je besparica, ali je i uz nedostatak posla veliku ulogu u odlasku imala i potplaćenost.</s><s>Prije Drugoga svjetskog rata dijelom su se radnici (pogotovo iz Istre i Slovenskog primorja) zapošljavali u Italiji kao vozači, željezničari, kućne pomoćnice.</s><s>Također su radili i u brodogradilištima u Trstu i Monfalconeu (Radić 1999, 149).</s><s>Nakon kraja Drugoga svjetskog rata to više nije bilo moguće.</s><s>Također više nije bilo moguće otići na sezonske poljoprivredne poslove u Njemačku ili druge zapadnoeuropske zemlje.</s><s>To se prvenstveno odnosilo na Slovence.</s><s>Poslije rata su odlazili na sezonske poljoprivredne radove u Baranju, Bačku i Banat, ali je zarada bila loša (Radić 1999, 149).</s>
<s>Iz navedenih je podataka vidljivo da se brojevi ilegalnih bjegova bjegova povećavaju u drugoj polovici 1950-ih. s tim da je vrhunac ilegalne migracije bio 1956.</s><s>Nekoliko je razloga tome.</s><s>Prvenstveno, popustila je stroga kontrola na granicama, ali i slabi pogranična kontrola.</s><s>Rad graničnih obezbjeđenja i graničnih sekretarijata unutrašnjih poslova bio je nejedinstven i tehnički su bili loše opremljeni.</s><s>Slično je bilo i u vojsci odnosno u graničnim jedinicama.</s><s>Premalo je bilo koordinacije sa susjednim karaulama i slabo korištenje i rukovanje tehničkim sredstvima.</s><s>Prije je navedeno da je i slaba suradnja između vojske i graničnih referenata te da su vojni graničari loše obučeni.</s><s>Također za dobro osiguranje obale bilo je premalo plovnih objekata.</s><s>Slovenija je izgradila posebnu službu kotarskih graničnih referenata koji su obavljali rad na povezivanju informatičke 182</s>
<s>24341 službe, koordinaciju s ostalim službama, ali takav je način rada zaživio samo u samo u Sloveniji, ne i u drugim republikama. (Radić 1999, 153).</s><s>Godine 1956. bježi i puno više ljudi iz unutrašnjosti Jugoslavije, a ne samo iz pograničnih krajeva.</s><s>Druga se polovica 1950-ih također poklapa sa završnom fazom egzodusa iz bivše zone B STT-a.</s><s>Taj je proces potakao i ilegalne migracije iz toga područja.</s><s>Stanovnici su tih krajeva uvidjeli da će bivša zona B STT – a konačno pripasti Jugoslaviji pa su oni stanovnici koji su čekali rasplet događaja i kalkulirali morali odlučiti hoće li otići ili će ostati.</s><s>Oni koji nisu dobili mogućnost optacije, morali su bježati.</s><s>Mijenjaju se motivi odlaska u odnosu na prvo razdoblje.</s><s>Počinju dominirati ekonomski razlozi odlaska umjesto političkih.</s><s>Zanimljivo je da arhivska građa bilježi i odlaske cijelih obitelji.</s><s>To je dokaz siromaštva.</s><s>Neki nisu niti imali vlastite nekretnine niti zemlje koja bi ih mogla prehraniti.</s><s>Konačno, na veliki broj ilegalnih bjegova utječe velika potražnja za radnom snagom u zemljama Zapadne Europe te Sjevernoj Americi i Australiji.</s><s>Najviše je bjegova bilo koncentrirano na sjevernu granicu prema Austriji jer je u Trstu i Italiji režim prema emigrantima stroži prilikom zapošljavanja i strogih kontrola za putovanje u prekomorske zemlje.</s><s>U Austriji su mogućnosti za zaposlenje pogodniji, a i iz Austrije se lakše (putem preko Salzburga) moglo stići u tada Zapadnu Njemačku kamo je odlazila većina Hrvata (osim Istrana).</s><s>Prije je napomenuto da je (pogotovo u Istri i u Sloveniji) jedan od motiva za bijeg bila obveza služenja vojnog roka).</s><s>To je vidljivo i iz arhivske građe.</s><s>JNA se 1950-ih služila poprilično dugo.</s><s>Mornarica je služila tri godine, a kopnena vojska dvije.</s><s>To je za mlade ljude bilo vrlo dugo vremensko razdoblje te za mnoge i gubljenje vremena.</s><s>Obuka je bila vrlo stroga i ideologizirana.</s><s>Postojao je i kulturološki moment pogotovo za ljude iz Istre.</s><s>Oni bi bili poslani diljem Jugoslavije, često u Makedoniju, što dalje od kuće.</s><s>Do mjesta služenja vojnog roka putovalo ne najčešće vlakom i to po dva do tri dana pa nisu niti mogli iskoristiti mogućnost redovnog odsustva odnosno Postojao je problem razumijevanja (mnogi su slabo govorili hrvatski jer su školu polazili na talijanskom jeziku ili su pričali čakavskim dijalektom), prilagodbe.</s><s>Također su se i širile priče o strogoći, lošoj hrani.</s><s>To je bio razlog za bijeg, ali su također mnogi i iskoristili odlazak u JNA da bi pobjegli.</s><s>Pogotovo se to odnosilo na vojnike koji su služili blizu granice ili u graničnim jedinicama.</s><s>Nakon godine 1956. bilježi se pad broja bjegunaca.</s><s>Poslije 1957. na smanjenje broja bjegova utječu i bolji ekonomski uvjeti, ali i vraćanje id strane policije susjednih zemalja.</s><s>183</s>
<s>Pad broja bjegunaca od 1957. vlasti su objasnile provedbom velike akcije društvenopolitičkih organizacija na sprečavanju bjegova, što je uključivalo poboljšanje životnih uvjeta na ugroženim područjima, gospodarski rast i otvaranje radnih mjesta. (Šarić 2015, Posebna je pozornost dana bjegovima mladeži.</s><s>Godišnje izvješće za 1959. ističe da su se uz koordinirani rad i pomoć ostalih službi posebno ispitali uzroci bjegova adolescenata s radnih mjesta te je ustanovljeno da se pomoću administracije i represije neće postići željeni uspjesi i da se posebno u slučaju adolescenata trebaju poduzeti mjere opreza.</s><s>Rješenja su se pronalazila u pomoći mladeži pri zapošljavanju uz potporu državnih, društvenih tijela i organizacija.</s><s>Na primjer, u kotaru Kopar 244 adolescenta su svoje probleme riješila bez administrativnih mjera, što je pokazalo vrlo pozitivne rezultate.</s><s>Takve mjere sprečavaju mlade da postanu zločinci ili spadaju u kategoriju zanemarene mladeži.</s>
<s>U trećem razdoblju od 1961. do 1970. primjetna tendencija pada ilegalnih bjegova iz države.</s><s>U inozemstvo je 1961. pobjeglo 1600 osoba što je za 69 % manje nego godine 1960.</s><s>Broj osoba koje su ostale u inozemstvu s propusnicama pograničnog prometa bio je 380, što je za 96 % manje nego 1960.</s><s>Zbog namjeravanog bijega uhićeno je 6970 osoba.283 Godina 1962. donijela je Zakon o amnestiji koji je liberalizirao odlaske jugoslavenskih državljana u inozemstvo.</s><s>1962.</s><s>To se odrazilo i ilegalne odlaske preko granice tako da broj bjegova i uhapšenih prilikom pokušaja bijega pao za 14 % u odnosu na 1961.</s><s>Pri pokušaju bijega uhićeno je 5956 osoba.</s><s>Ostale su u inozemstvu 572 osobe s propusnicama pograničnog prometa što je više u odnosu na 1961.</s><s>Većina njih koji su ostali s propusnicama su nekvalificirani i kvalificirani radnici.</s><s>Liberalizacija je donijela i neke negativne strane koje se odnose na odlazak kvalificirane radne snage u inozemstvo, pogotovo u Njemačku.</s><s>Strana poduzeća putem oglasa ili slanja ponuda za posao direktno nagovaraju radnike na odlazak u inozemstvo.</s><s>Do konca lipnja 1961. bilo je zaposlenih u SR Njemačkoj 13 000 Jugoslavena, a broj je stalno rastao.</s><s>U prvih 10 mjeseci 1962. otišlo je 7848 radnika, dok ih je godinu dana prije otišlo 3250.284 Godine 1963. u SR Sloveniji razmatrana su 7464 nedozvoljena i spriječena prelaska preko državne granice bez 283ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1961, kutija 1441. 6 –19. 284ARS, SI AS 1931, Poročilo Državnega sekretariata za notranje zadeve za leto 1962, kutija 1441. 5 –11. 184</s>
<s>24341 odgovarajućih putnih isprava, što je 5 % manje nego 1962.</s><s>Od toga su spriječena 5494 pokušaja iz svih republika.</s><s>S područja SR Slovenije uspjelo je pobjeći 1970 osoba.</s><s>Među njima otišlo ih je bez dokumenata u Austriju 650, u Italiju 300 te u Mađarsku dvoje ljudi.</s><s>S propusnicama pograničnog prometa ostalo je u Italiji 995 osoba i u Austriji 25.285 Ilegalno je preko državne granice u 1964. otišlo 1955 osoba.</s><s>Od navedenog su broja 1314 osobe otišle u Italiju (922 je ostalo s propusnicama pograničnog prometa), a 640 osoba otišlo je u Austriju (36 ih je ostalo s propusnicama pograničnog prometa), a jedna osoba u Mađarsku.</s><s>Po socijalnom sastavu državu su napustila 352 kvalificirana radnika, 449 običnih radnika, 53 zemljoradnika, 32 učenika u gospodarstvu, 19 učenika i studenata, 20 sinova i kćeri seljaka i kćeri vlasnika gospodarskih imanja.</s><s>Razlozi odlaska bili su: ekonomski razlozi za 921 osobu, avanturizam za 285, zbog nezaposlenosti ih je otišlo 73, zbog izbjegavanja vojne obveze 52, također su i obiteljski sporovi bili razlog kod 52 osobe, zbog izbjegavanja zatvorske kazne otišlo ih je 51, u fazi istrage njih 10, itd.</s><s>U istom su razdoblju spriječena 864 prijelaza osoba preko državne granice s područja Republike Slovenije koje su pokušale prijeći bez odgovarajućih putnih isprava.</s><s>Godine 1963. spriječeno je 856 osoba.</s><s>Od navedenog su broja 442 osobe planirale otići u Austriju te 440 u Italiju.</s><s>Po socijalnom sastavu bila su 332 kvalificirana radnika, 382 obična radnika, 9 zemljoradnika, 48 učenika u gospodarstvu, 29 učenika i studenata, 17 službenika itd.</s><s>Razlozi odlaska su ekonomski za 271 osobu, avanturizam za 169 osoba, besposlenost za 37, obiteljski sporovi za 62, izbjegavanje služenja vojnog roka 17, tijekom istrage za 11, ispred nastupa kazne za 4 osobe itd.</s><s>Kao što se može vidjeti iz Statističkog istraživanja o socijalnom statusu osoba koje su pobjegle ili su spriječene u bijegu, to su uglavnom kvalificirani i nekvalificirani radnici (uspjela su pobjeći 352 kvalificirana i 449 nekvalificiranih radnika, a spriječen je bijeg za 321 kvalificiranog i 382 nekvalificirana radnika).</s><s>Njihov je ukupan broj 2819.</s><s>Zaključak je da te osobe bježe zbog zaposlenja u inozemstvu.</s><s>Nije bio poznat broj radnika koji su zatražili putne isprave prije bijega.</s><s>Kriterij za dobivanje putnih isprava je liberaliziran i lakše se mogu dobiti putne isprave.</s><s>Problem može biti u zavodima za zapošljavanje jer je odlazak radnika u inozemstvo vezan uz suglasnost zavoda koji su opet vezani uz komplicirane upute i potrebe gospodarskih organizacija.286 Na nedopušten je način 1965. iz SRS otišlo preko 285 ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1963, kutija 1441. 8 286ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1964, kutija 1441. 20 185</s>
<s>24341 države granice 1337 osoba.</s><s>U Italiju je otišlo 812 osoba (od toga je 320 ostalo s propusnicama pograničnog prometa), u Austriju 525 osoba (od toga 58 je ostalo s propusnicama pograničnog prometa).</s><s>Po socijalnom sastavu je otišlo je 365 kvalificiranih radnika, 547 nekvalificiranih radnika, 40 zemljoradnika, 37 učenika u gospodarstvu, 61 učenik i student, 34 kmečkih sinov in hčera itd.</s><s>Od toga su iz ekonomskih razloga otišle 373 osobe, iz avanturizma 209, zbog nezaposlenosti 158, pred služenje vojnog roka 40, zbog obiteljskih nesuglasica 99, pred izvršenje zatvorske kazne 15, u trenutku istrage 18, itd.</s><s>U istom je razdoblju 1160 Slovenaca bilo spriječeno u namjeri prelaska državne granice bez odgovarajućih putnih listova (godine 1964. bilo ih je 864).</s><s>Od toga je 530 osoba planiralo otići u Italiju, 629 u Austriju i 1 u Mađarsku.</s><s>Prema socijalnoj strukturi bilo je 349 kvalificiranih radnika, 558 nekvalificiranih radnika, 17 zemljoradnika, 77 učenika u gospodarstvu, 59 učenika i studenata, 22 službenika itd.</s><s>Od toga, iz ekonomskih razloga, 226, zbog avanture, 230, zbog nezaposlenosti 396, zbog obiteljskih sporova 44, prije vojne službe 6, u vrijeme istrage 4, prije kazne 7, itd.287 U 1966. je na nedopušten način otišlo iz SR Slovenije preko državne granice 669 osoba.</s><s>U Italiju je otišlo 339 osoba, u Austriju 265 i u Mađarsku 5 osoba.</s><s>Istovremeno je bio spriječen ilegalan prelazak granice za 3357 osoba iz Jugoslavije.</s><s>Od toga 385 Slovenaca (1965. ih je bilo 1160).</s><s>Od kojih je 133 namjeravalo pobjeći u Italiju, 250 u Austriju i 2 u Mađarsku.288 Izvješće za 1969. donosi podatak da su granične jedinice JNA spriječile 1442 ( dok ih je 1968. bilo 1412) osobe prilikom nedozvoljenog prelaska državne granice, od kojih je 14 % bilo iz SRS.</s><s>Svi su uhićeni u pokušaju bijega kažnjeni kod suca za prekršaje, ali je problem nastao u sprovođenju kažnjenih osoba u njihovo mjesto prebivanja.289 Potpuno je različito koncipirano izvješće za 1970. u kojem piše da je otkriveno 639 putovnica za koje se smatra da su krivotvorene ili se sumnja.</s><s>Također je 12 374 putnika namjeravalo prijeći granicu s nevažećim putovnicama.</s><s>Iz različitih je razloga putni list oduzet za 15 jugoslavenskih državljana pa su tako spriječeni u odlasku iz zemlje.290 287ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1965, kutija 1441.15288ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1966, kutija 1441. 6 289 ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1969, kutija 1441. 70 290 ARS, SI AS 1931, Poročilo Republiškega sekretariata za notranje zadeve za leto 1970, kutija 1441. 11 186</s>
<s>Prema podacima Republičkog sekretarijata za unutarnje poslove Slovenije, od 1945. do kraja 1959. godine s područja Slovenije pobjeglo je 34 256 ljudi, dok je 26 710 ljudi bilo spriječeno u bijegu.</s><s>Od 1960. do 1. lipnja 1965. godine preko granice je pobjeglo 10 655 ljudi, a 6017 ljudi je spriječeno u bijegu.</s><s>Pobjegla su 2792 visokokvalificirana i kvalificirana radnika, 4312 nekvalificiranih, 542 poljoprivrednika, seljačkih sinova i kćeri, 46 obrtnika i 2955 drugih pobjeglo je, tj. studenti, domaćice, domaćice, zaposlenici u gospodarstvu itd. 725.</s><s>Zanimljive su brojke bijega od 1961. do listopada 1967.</s><s>Ukupno 9653 ljudi je pobjeglo ili ostalo u inozemstvu (s putovnicom), 5794 ljudi pokušalo je pobjeći i vratiti se 2472 osobe (Drnovšek 2010, 282).</s><s>Oštri kriteriji za izdavanje putnih listova koji su vrijedili do sredine 1960-ih bili su jedan od razloga ilegalnog prijelaza državne granice.</s><s>U razdoblju 1961. – 1969. uspješno je pobjeglo 8 162 osobe iz Slovenije.</s><s>Podaci o starosti, zanimanju i uzroku bjegunaca govore da je većina pobjegla zbog društveno–ekonomskog položaja ili standarda ili zbog nezaposlenosti.</s><s>71,3 % onih koji su pobjegli bili su na vrhuncu svojih radnih i psihofizičkih sposobnosti. odnosno bili su stari između 19 i 30 godina i većinom samci i muški.</s><s>Pobjeglo je 78,2 % radnika.</s><s>Prevladavajući motivi bijega su ekonomski, 36,6 % pa avanturizam 24 %.</s><s>U trećem razdoblju ilegalnih migracija ponavljaju se neki obrasci bjekstava koji su povezani s prvim i drugim razdobljem migracija.</s><s>I dalje bježe mladi ljudi, pretežno muški, neoženjeni radnici i to većinom iz ekonomskih razloga.</s><s>Muškima i pogotovo samcima bilo je lakše pobjeći jer ih je malo toga vezivalo za zavičaj.</s><s>Također je bilo specifično pitanje nasljeđivanja obradivih površina na istarskom selu.</s><s>U istarskoj obitelji s puno muške djece, najviše bi naslijedio prvorođeni sin.</s><s>Ta je činjenica također utjecala na bijeg istarskih mladića.</s><s>Ženski su članovi obitelji odlazili u obitelj supruga.</s><s>Iako se manje bježi iz države, problem nije nestao.</s><s>Država je već 1961. pokrenula liberalizaciju pasoškog režima, ukinute su ulazno izlazne vize za Jugoslavene, smanjen je broj papira potrebnih za prelazak granice, te se ukidaju i razna ograničenja.</s><s>Gospodarske reforme 1961. i 1965. predviđaju organizirano zapošljavanje u zemljama zapadne Europe.</s><s>Dolazi i do amnestije U drugoj polovici 1960-ih dolazi do pada ilegalnih bjegova.</s><s>Broj bjegova je svaku godinu padao za 26,5 % jer se otvorila državna granica, ukinute zapreke putovanja u inozemstvo, i značaj gospodarske reforme koja je predviđala organizirano zapošljavanje radnika u državama zapadne Europe.</s><s>Zbog toga se mijenjaju i uzroci bjegova.</s><s>Sve više pada 190</s>
<s>Razdoblje 1971. – 1975. ekonomski uzrok bijega, a više se registriraju bjegovi zbog avanturizma, kriminalnih aktivnosti, odnosa u obitelji.</s><s>Ilegalni bjegunci općenito i dalje više bježe u Austriju, ali raste i broj ilegalnih bjegova u Italiju, ali to se ne odnosi na stanovnike Istre i Slovenskog primorja koji i dalje prvenstveno bježe u Italiju zbrog razloga koji su već prije napomenuti (blizina granice, rodbinske veze, mogućnost dobivanja državljanstva).</s>
<s>Završno razdoblje promatranog procesa ilegalnih migracija od 1971.do 1975. donosi manji broj bjegova.</s><s>Međutim za razumijevanje ovoga kratkog statističkog razdoblja potrebno je sagledati malo šire vremensko radoblje. proširiti za još nekoliko godina odnosno šire vremensko razdoblje.</s><s>Važno je uočiti, da su se promijenile društveno političke okolnosti u Jugoslaviji, Europi i svijetu, međutim fenomen ilegalnih migracija i dalje prisutan, ali s drugačijim karakteristikama.</s><s>Iako sam razmatrano razdoblje fenomena ilegalnih migracija ograničio na 1975. i potpisivanje Osimskih sporazuma odnosno ratifikaciju tih sporazuma 1977., navest ću dostupne podatke koje će zahvatiti razdoblje do sredine 1980.-ih odnosno do 1985. , a koji se odnose na procese u fenomenu ilegalnih migracija koji su započeli već sredinom 1960-ih, o odnose se na: 1. Promjenu metodologije odnosno pisanja izvješća o pobjeglim osobama.</s><s>2. Promjene u narodnosnom sastavu bjegunaca (državljana Jugoslavije, tako i stranih državljanja).</s>
<s>3. Promjene u destinaciji i načinu bijega.</s><s>4. Promjene u motivima bijega i pad broja ilegalnih bjegunaca iz SFRJ.</s><s>1. Već početkom 1960-ih, a kasnije još i uočljivije, mijenja se način pisanja izvješća o pobjeglim osobama.</s><s>Godišnja izvješća RSNZ iako imaju gotovo iste nazive poglavlja (Državna varnost, Meja, tujci i putni listi, Državne zadeve..), postaju detaljnija i opširnija.</s><s>U izvješćima se analiziraju i uspoređuju podaci o prometu s inozemstvom, broju putnika (domaćih i stranih), frekvenciji vozila na granicama prema Italiji, Austriji i Mađarskoj, izdavanju turističkih propusnica, viza, dozvola pograničnog prometa.</s><s>Također se piše o pozitivnim i negativnim posljedicama liberalizacije putovanja.</s><s>Kada je riječ o bjeguncima, veći je naglasak na bjegovima stranih državljana nega državljana Jugoslavije.</s><s>Također se više obrađuju podaci o broju uhićenih nego pobjeglih osoba.</s><s>Tu možemo zaključiti da je lakše bilo uhititi strane državljane koji su manje poznavali teren, 191</s>
<s>2. Promjena u narodnosnom sastavu bjegunaca je proces koji također započinje sredinom 1960-ih i nastavlja se ne samo do vremena zadanog u ovom radu nego se proteže ne samo do raspada Jugoslavije početkom 1990-ih nego i do dan danas iako su političke okolnosti i uzroci ilegalnih migracija u potpunosti drugačiji.</s><s>Već je prije napomenuto da je stanovništvo zemalja Istočne Europe masovno bježalo na zapad u godinama Hladnog rata te tako bježalo i preko jugoslavenskih granica.</s><s>Međutim promjena koja je započela sredinom 1960-ih obuhvaća i bjegunce iz Afrike i Azije, iako i dalje bježe stanovnici zemalja Istočne Europe.</s><s>Tako je među 1081 osobom koja je ilegalno s prostora SR Slovenije pokušala pobjeći u inozemstvo od 1973. pa do 1985. je 627 (58 %) Turaka.</s><s>Slijede državljani Šri Lanke s 10,1 %, Egipta sa 7,4 % i Rumunjske s 4,3 %.291 Prilog tomu je podatak iz istog izvora da je u istom razdoblju pokušalo pobjeći 65, 6% Jugoslavena, 32.3% stranih državljana te 2.1% nepoznatog državljanstva.292 Što se tiče bjegova državljana Jugoslavije promjenu u narodnosnom sastavu zorno pokazuje naredna tablica.</s>
<s>Nakon gotovo trideset godina i ilegalnih bjegova u kojima su prednjačili Slovenci i Hrvati, oni sredinom 1970-ih više nisu većinski bjegunci.</s><s>Razlog tome je liberalizacija putovanja odnosno legalno zapošljavanje u zemljama Zapadne Europe, poboljšanje ekonomskog stanja u državi pogotovo razvojem turizma u Sloveniji, Istri i Dalmaciji.</s><s>Proces koji je započeo sredinom 1950-ih odnosno bjegovi ne samo iz pograničnih krajeva nego i iz unutrašnjosti, vidljiv je i po postotku narodnosti državljana SFRJ koji su pobjegli u navedenom razdoblju.</s><s>U bjegovima prednjače Romi, što je i objašnjeno u prethodnim poglavljima.</s>
<s>3. Promjene u destinaciji i načinu bijega također počinju krajem 1960-ih.</s><s>Više se ne bježi masovno u Austriju već u Italiju.</s><s>To nam pokazuju podaci i u broju uhićenih na granicama.</s><s>Od 1973. do 1975. bilo je 1112 pokušaja ilegalnog prijelaza granice, a uhapšeno je 3 348 ljudi i to: 96.9% na talijanskoj i 3.1% na austrijskoj granici.293 Bijeg je u Italiju bio olakšan otvaranjem granica, razvojem turizma, cestovnom infrastrukturom, potreba za radnom snagom u talijanskoj industriji, ali povezanošću Italije s ostalim zemljama Zapadne Europe.</s><s>Način bjega je također povezan i s cestovnom infrastrukturom jer mnogi bjegunci sada koriste osobni prijevoz (automobili i kombiji) ili usluge osobnog prijevoza kako bi pobjegli preko granice.</s><s>4. Motivi se bjegova također mjenjaju, ali samo za državljane SFRJ jer oni 1970-ih bježe većinom zbog avanturizma ili rodbinskih veza ili izbjegavanja kazni dok kod stranih državljana i dalje predvladavaju politički i ekonomski motivi.</s><s>Konačno, nakon obilja raznih statističkih podataka možemo zaključiti da je osoba koja je u razdoblju od sredine 1950-ih do početka 1970-ih ilegalno pobjegla iz Istre ( posredno iz Jugoslavije), bila vrlo mlada, do 25 godina starosti, u najboljim godinama za rad.</s><s>Većinom je to bila muška osoba koja je završila osnovnu školu, (a od 1960-ih) i srednju školu odnosno neko zanatsko zanimanje.</s><s>Često nezaposlena ili zaposlena, ali slabo plaćena.</s>
<s>Osoba je bila većinom neoženjena bez zasnovane obitelji te je bježala iz većinom ekonomskih razloga želeći steći bolje uvjete za život i rad.</s><s>Ta je osoba bježala prvenstveno u Italiju (Iz Istre), sama ii u malim skupinama do četvero ljudi.</s><s>Ako je živjela 293 ARS, SI AS 1931, Zavarovanje državne meje 4000-1, Kutija 1181, Ilegalni kanali čez državno mejo v SR Sloveniji, Ljubljana september 1985.</s>
<s>193 u središnjem dijelu Istre osoba je bježala većinom kopnenim putem i to pješice prema Trstu, a ako je živjela na obali bježala je morskim putem (što je često bilo uspješnije) i to pravcem prema Veneciji ili Chioggi.</s>
<s>Bez obzira na prirodu kaznenog djela, iskustvo zatvora je izuzetno zahtjevno i teško i za osobu kojoj je izrečena kazna zatvora, kao i za njegovu obitelj.</s><s>S takvim su se iskustvom susretali deseci tisuća ljudi koji su uhićeni prilikom bijega preko granice.</s><s>Umjesto početka novoga života zbog kojeg su se i odlučili na bijeg, mnogi su završili u zatvoru suočavajući se s posljedicama svoga čina.</s><s>Uhićenih je na granici bilo jako puno.</s><s>U razdoblju od 1953. pa do 1969. prema nepotpunim podacima RNSZ Slovenije (nedostaju podaci za 1960., 1961. i 1962.), prilikom bijega je u navedenom razdoblju uhićeno 68 510 osoba.</s><s>Također je veliki broj i uhićenih stranih državljana krajem 1960-ih.</s><s>Za Narodnu Republiku Hrvatsku navodi se broj od 31 986 osoba uhvaćenih i odvraćenih od razdoblje</s>
<s>Tablica 18: Broj uhićenih jugoslavenskih bjegunaca na zapadnoj jugoslavenskoj granici Tablica 19: Broj uhićenih stranih državljana na zapadnoj jugoslavenskoj granici 1967.godina</s>
<s>Svaka uhićena osoba prošla je policijsku „obradu”.</s><s>Ispitivali su ih o razlozima i načinu bijega te o organizatorima i pomagačima.</s><s>Kazne su ovisile o njihovoj ulozi u bijegu, razlozima te eventualnom ponavljanju bijega.</s><s>Za individualne pokušaje bijega kažnjavalo se samo prekršajno, no ako bi se pokušaji bijega ponovili, onda i kazneno putem Kotarskog suda.</s><s>Kazne su bile od jednoga do nekoliko mjeseci zatvora.</s><s>Osobe koje su bile u povratu ili one koje su uhvaćene u stometarskome graničnom pojasu također se optuživalo prekršajno.</s><s>Redovito se, međutim, kazneno progonilo organizatore grupa za bijeg, organizatore za prebacivanje preko granice koji to čine za novac ili iz drugih pobuda, zatim osobe koje su bježale od služenja u JNA294 te osobe koje su optužene za protupravno oduzimanje brodova pri bijegu.</s><s>One su kažnjavane i s p nekoliko godina zatvora.</s><s>I dok su prije Drugog svjetskog rata svi ilegalni prijelazi granice tretirani samo kao prekršaji, u poratnoj Jugoslaviji postojala je gradacija – od prekršaja do kaznenog djela s predviđenim zatvorskim kaznama (Šarić 2015, 208).</s><s>Godine 1947. donesen je Zakon o kretanju na granici.</s><s>U prvom članku definirano je da se državna granica može prijeći samo na službenom graničnom prijelazu uz predočenje važeće putne isprave.</s><s>Deveti članak Kaznene odredbe Zakona određuje da ”povreda odredbi ovoga Zakona i propisa koje donosi ministar unutarnjih poslova na temelju Zakona FNRJ i međunarodnih ugovora, kažnjava počinitelja pritvorom do tri mjeseca ili odgojnim radom ili novčanom kaznom od 3.000 dinara ukoliko nije kažnjavan po Kaznenom zakonu (Vidmar 2015, 129).</s><s>Također se sudilo i po Zakonu o kaznenom djelovanju protiv naroda i države koji je donesen 1946.</s><s>Po tom zakonu ljude se optuživalo za neprijateljsku propagandu, za špijunažu i rad protiv države.</s><s>Međutim, taj se zakon primjenjivao i za pokušaje ilegalnog prelaska granice.</s><s>U primorskim se mjestima kategorizirao kao kazneno političko djelo jer se bjegunce povezivalo sa špijunažom i zapadnim obavještajnim službama kojima se prenose informacije o vojnom i ekonomskom stanju u Jugoslaviji, a sve s ciljem nanošenja štete zemlji i društvenom uređenju, iako je kazna bila lišavanje slobode do tri mjeseca, odgojni rad ili novčana kazna.</s><s>Bjegunci bi postali politički kriminalci, a bilo je i slučajeva protjerivanja iz mjesta boravišta, oduzimanja civilnog prava i cjelokupne imovine, prisilnog rada, pa čak i smrtnih kazni.</s><s>Često su optužbe bile politički motivirane bez stvarnih dokaza (Vidmar 294 Poslije primitka poziva za vojsku pokušaj prelaska granice se tretirao kao dezertiranje.</s><s>Uhvaćeni bjegunci su bili osuđivani na zatvorsku kaznu u vojnom zatvoru.</s><s>Nakon zatvora odmah se odlazilo na odsluženje vojnog roka (Pauletta 2005, 33).</s><s>195</s>
<s>2015, 129).</s><s>Početkom pedesetih godina 20. stoljeća u Jugoslaviji tako dolazi do određenog ublažavanja dotadašnje stege upravnog i partijskog aparata i dopuštanja više sloboda stanovništvu, no unatoč tomu dio je stanovništva ostao nezadovoljan političkom i gospodarskom klimom u zemlji.</s><s>Veliki se dio stanovništva, doduše, priklonio uvjetima življenja u takvu obliku države i društvenog uređenja, no bilo je i onih koji nisu mogli ili željeli pristati na život u takvim uvjetima.</s><s>Šesti kongres KPJ (Komunističke partije Jugoslavije) potvrdio je novi smjer samoupravnog socijalizma i deetatizacije, a na njemu je radikalizirana kritika staljinizma i sovjetskog režima te verificiran novi smjer jugoslavenske politike.</s><s>Jugoslavija se od tada više otvara Zapadu, putovnice se izdaju u većem broju, a slobodnija su i putovanja u inozemstvo određenim skupinama stanovništva (sportaši, pisci, studenti) (Šarić 2015, 211).</s><s>Političke promjene donose i liberalnije kazneno pravo.</s><s>U srpnju 1951. stupio je na snagu Kazneni zakon koji je u općem dijelu ograničio neke nezakonitosti.</s><s>Za razliku od starog Kaznenog zakona pridodan je i popis zabranjenih aktivnosti i predviđene kazne za njih.</s><s>Ukinuta je kazna gubitka državljanstva.</s><s>Godine 1953. donesen je novi Zakon o kaznenom postupku u kojem se ograničava svemoć javnih tužitelja u istražnom postupku i prenosi se istraga u djelokrug sudova, proširuju se prava optuženika na pravično suđenje, ograničava se trajanje pritvora, zabranjuje se uplitanje lokalnih vlasti u rad sudova što dovodi do neovisnosti sudova.</s><s>O pravoj neovisnosti sudova još nema govora jer moraju suditi u skladu s politikom Komunističke partije.</s><s>Ilegalni prelazak državne granice sudovi više ne tretiraju kao čin protiv naroda i države (Vidmar 2015, 130).</s><s>Ilegalan bijeg nije više političko djelo osim ako se radi o „bijegu radi neprijateljske djelatnosti“ koji donosi član 110.</s><s>Kaznenog zakona u kojem piše:</s>
<s>1. Građanin Federativne Narodne Republike Jugoslavije koji radi vršenja neprijateljske djelatnosti protiv svoje domovine pobjegne u inozemstvo ili priprema bijeg, ili neovlašteno ostane u inozemstvu, kaznit će se strogim zatvorom do dvanaest godina.</s>
<s>2. Tko stvara grupu radi prebacivanja bjegunaca u inozemstvo ili tko postane član takve grupe, kaznit će se strogim zatvorom najmanje dvije godine.295 295 Kazneni zakon 1961.</s>
<s>Velika se zakonska promjena dogodila i 1959. s izmjenama i dopunama Zakona iz koji je ograničen na progon kaznenih djela iz člana 303. u kojem se spominje samo nedopušten bijeg (Hadalin 2016).</s>
<s>3. Tko organizira mrežu za nedopušteno prelaženje granice Federativne Narodne Republike Jugoslavije ili na drugi način sistematski pomaže drugima da nedopušteno prelaze granicu, kaznit će se strogim zatvorom do pet godina.296 Te su promjene u Zakonu rezultirale padom broja pritvorenika koji su tijekom prve polovice pedesetih godina bili osuđeni po članu 303. (Hadalin 2016).</s><s>Zanimljivo je kako su se kasnijim godinama mijenjale formulacije za „nedopušten prijelaz preko državne granice.</s><s>Tako Kazneni zakon iz 1976. o nedopuštenom prijelazu državne granice u članu (1) Tko bez propisne dozvole prijeđe ili pokuša prijeći preko granice SFRJ u organiziranoj skupini, naoružan ili primijenivši nasilje, kaznit će se zatvorom do jedne godine.</s>
<s>(2) Tko se bavi nedopuštenim prebacivanjem drugih ljudi preko granice SFRJ ili tko iz koristoljublja omogući drugome nedopušten prijelaz preko granice, kaznit će se zatvorom od šest mjeseci do pet godina, a može se kazniti i konfiskacijom imovine.297</s>
<s>(3) Primjećujemo kako se i smanjila kazna zatvora u članu 1., ali i u članu koji govori o krijumčarenju ljudi preko državne granice.</s><s>Iz svega možemo zaključiti da je proces ilegalnog bježanja iz zemlje opao u šezdesetim i sedamdesetim godinama 20. stoljeća.</s><s>Tome je pomogao i Zakon o amnestiji iz 1962.</s><s>U kojem se 297 Kazneni zakon 1976.</s>
<s>197 dekriminaliziraju bivši ilegalni ekonomski migranti (Rolandi 2015, 573), ali i bilateralni ekonomski sporazumi o potražnji radne snage koje je Jugoslavija u drugoj polovici šezdesetih godina dvadesetog stoljeća potpisivala sa zemljama zapadne Europe.</s><s>298</s>
<s>U sljedećem ću tekstu pokazati kako je to izgledalo u praksi.</s><s>Kazne zbog šverca ljudi bile su vrlo stroge: „Nedozvoljeno prebacivanje osoba izvan dohvata naših vlasti'' – uhvaćena je skupina od 5 ljudi, a kazne koju su dobili su sljedeće: 5 godina zatvora + 5 godina gubitka građanskih prava, 2 godine zatvora, 1 godina zatvora, 1 godina zatvora i 6 mjeseci zatvora.</s><s>299 Josipa Križmanića iz Gologorice 1948. šalju na odsluženje vojnog roka iako je proveo 17. mjeseci u koncentracijskom logoru.</s><s>S još nekoliko prijatelja u ljeto 1948. upada u zamku lažnog vodiča koji umjesto da ih odvede do granice predaje ih tajnoj policiji.</s><s>Za kaznu odrađuje još dvije godine u kažnjeničkom bataljonu JNA.300</s>
<s>Nicolo Zivisi iz Rovinja je da bi izbjegao kontrole i represiju koje su ga zadesile zbog javnog iznošenja mišljenja o dobrovoljnim radovima, u veljači 1949. pažljivo isplanirao svoj bijeg morem.</s><s>U ovu situaciju našao se upleten i njegov prijatelj Silvano Venier, koji o Zivisovoj namjeri nije znao ništa.</s><s>Akcija je završila sramotno za lokalne vlasti koje su osudile ribara Silvana, njegovu majku i sestre na tri mjeseca zatvora.</s><s>Žene su kasnije pomilovane iz zdravstvenih razloga dok je Venier morao odslužiti punu kaznu.</s><s>Silvano Venier (Rovinj): „Završio sam čak i u zatvoru, znate li?</s><s>Trećeg ožujka 1949. rekao sam im da sam bio u noćnom ribolovu.</s><s>A oni: „Oni su bili tvoji prijatelji, ti si bio njihov suučesnik!“ Ma kakve ja veze imam s njima?</s><s>Otišao sam raditi noću, a oni me nisu ni vidjeli.</s><s>Samo zato što smo ponekad zajedno popili koju čašicu vina, jer smo se družili… rekli su mi “Bili su tvoji prijatelji i ti si znao što smjeraju!“ Što su učinili ti Vaši prijatelji?</s><s>Prebjegli su brodom u Italiju!</s><s>Bio je tu neki Toni… neki Nicolò i još jedan… bilo ih je četvero, nisu bili ribari… među njima je jedino Toni bio ribar.</s><s>Ovdje se našao neki lik iz UDBA-e… vrlo zao… bojali su ga se još kao partizana, rekli su mi da sam bio suučesnik 298 Godine 1965. potpisan je sporazum s Francuskom pa s Austrijom i Švedskom te konačno 1968. sa Saveznom Republikom Njemačkom.</s><s>Ti su sporazumi omogućili tisućama jugoslavenskih državljana odlazak na rad inozemstvo (Rolandi 2015; 574, Bade 2003, 242).</s><s>299 HR-DAPA-907, Okružni Narodni sud za Istru, 1945/1949Š1950Ć, kazneni odjel 1945-1949, Evidencija osuđenih lica za god 1945 –1947., kutija br. 2. 300 Križmanić 2007.</s>
<s>198 i morao sam odguliti 90 dana u nekoj vrsti koncentracijskog logora u Zagrebu“. (Nemec Godine 1952. na zatvorsku kaznu u trajanju od jedne godine kažnjen je Persiko Blaž, zemljoradnik iz Vrnjaka (pored Grožnjana), zato što je prebacivao ljude preko demarkacijske linije u Zonu A. Njegov je otac Bortulo uložio molbu za pomilovanjem.</s><s>Nadalje se izvješćuje da eventualno smanjenje kazne ne bi na narod činilo loših utisaka.301 U studenome 1952. prilikom bijega brodom u Italiju uhićeni su Krešimir Herceg, radiotehničar, Mihajlo Miškulin, student tehnike, Josip Jandrić, krojač i Ivica Kovačević, krojački pomoćnik.</s><s>Osuđeni su na sudu u Splitu; Herceg na 14, a ostala trojica na godinu dana zatvora uz konfiskaciju broda.302</s>
<s>Godine 1952. pobjegao je iz Premanture Rudi P., ali se nakon uspješnog bijega vratio u zemlju pa je uhićen.</s><s>Budući da je pobjegao iz države u uniformi, bio je priveden pred vojni sud i osuđen je na sedam godina zatvora (Pauletta 2005, 143–144).</s><s>Zbog nedopuštenog prelaza preko granice osuđeni su u ožujku 1955. pred krivičnim vijećem Kotarskog suda u Splitu Mate Tomić (26), po zanimanju motorist, Dank Štrbić prvooptuženih koji su uglavnom organizirali bijeg sud je kaznio s po sedam mjeseci zatvora, a ostale optužene s manjim kaznama.303 Ivan Blažev i Ivan Anđelov, obojica iz Vodica, odgovarali su pred Kotarskim sudom u Šibeniku zbog bijega preko granice.</s><s>Prvi je optužen na 14 mjeseci, a drugi na 10 mjeseci zatvora.304</s>
<s>Ivan Mičić, stolar nastanjem u Zenici, uz pomoć svojih prijatelja u Zatonu kod Šibenika ilegalno je prešao granicu dospjevši u Italiju.</s><s>Tamošnja ga je policija, međutim, predala našim (jugoslavenskim) vlastima pa je prošlog tjedna odgovarao pred Kotarskim sudom u Šibeniku koji ga je osudio na 15 mjeseci zatvora.305 Marko Ercegović u namjeri da 301DAPA, HR-DAPA-474, Narodni odbor općine Grožnjan, 1952 –1955, 3, Unutrašnji poslovi Š1951Ć 302 „Osuđeni zbog pokušaja bijega“ 1952. 303 „Osuđeni zbog bijega preko granice“ 1955. 304 „Osuđeni zbog bijega preko granice“ 1955. 305 „Iz sudnice – kažnjeni zbog bijega“ 1955. 199</s>
<s>198 ilegalno pređe granicu, a u čemu je od naših (jugoslavenskih) vlasti bio spriječen, kažnjen je od kotarskih vlasti u Šibeniku na šest mjeseci zatvora.306 Velija Tikveša iz Šurmanovaca, općina Čapljina, ukrao je u rujnu 1958. ispred kuća u dolini Neretve 680 kilograma suhih smokava, prodao ih te pokušao ilegalno prijeći granicu da bi izbjegao odgovornost i kaznu za izvršene krađe, ali je pri pokušaju bio uhvaćen.</s><s>Pred Kotarskim sudom u Metkoviću osuđen je na osam mjeseci zatvora za izvršene krađe i pokušaj bijega.307</s>
<s>Pietro Varljen iz Opatije pokušao je pobjeći 1954.: „Moja teta mi je napisala: ‘Piero, dođi u Trst, platit ću ti put u Australiju.’ Shvaćate?</s><s>Ah!</s><s>Platim ti put!</s><s>Imao sam tada oko 1819 godina…</s><s>Smjesta su nas odveli u Kopar, u zatvor.</s><s>U početku smo bili sami u ćeliji, u izolaciji, a nakon 15 dana odveli su nas na suđenje.</s><s>Pokazao sam im pismo svoje tete, koje sam nosio sa sobom: „Evo gledajte, ovo je pismo koje mi je poslala moja teta, iz Trsta idem za Australiju.’ A ovaj glupi lole od mog prijatelja rekao je: ‘Namjeravao sam otići do Trsta, do kasina malo, a zatim opet natrag.’ Na to su mu odgovorili: ‘Ti ćeš dobiti dodatnih mjesec dana jer lažeš!’ Meni su rekli: ‘Ti govoriš istinu pa ti evo šest mjeseci.’ To je onda bila minimalna kazna: meni šest, a njemu mjesec dana više jer je pričao laži“.</s><s>Tonina Santulin (Cres): „Moj rođak završio je u zatvoru u Lepoglavi zato jer se dvoje mladih, kojima nisu dali opciju obratilo njemu zapomoć pri bijegu.</s><s>Moj rođak je imao prekrasnu lađu!</s><s>Vidi se još i danas s trga…</s><s>Dakle, bilo je dvoje mladih koji su se htjeli oženiti,otići kod rodbine u Trst, a zatim u Ameriku.</s><s>Moj rođak im je rekao:’Ja bih vas rado odveo svojom lađom, ali sam za odlazak na pecanje morao potpisati ovima iz UDBA-e.</s><s>Ako pobjegnete, završit ćemo svi skupa u zatvoru, ja, moja supruga, moja djeca pa čak i moji roditelji.’ Zatim im je zaželio lijepo vrijeme, mirno more i da nađu kakav maleni čamac.</s><s>Objasnio im je da trebaju stalno ploviti ravno i da bi nakon nekog vremena trebali naletjeti na neki brod iz Riminija, koji će ih prebaciti dalje do Italije.</s><s>Međutim dogodilo se to da su otišli po ružnom vremenu i da su završili u nekoj luci blizu Pule.</s><s>Čuvar luke javio je policiji da vidi neki brod, nakon čega je stigla policija i privela ih.</s><s>Kad su ovi vidjeli čamac, upitali su ih: ‘Pa zar ste zaista namjeravali pobjeći u ovim čamcem?’ A oni: ‘Ah, samo zato jer nas Nicolò – moj rođak – nije htio odvesti u svojoj 307 „Osam mjeseci zatvora zbog krađe smokava i pokušaja bijega preko granice“ 1958. 200</s>
<s>198 velikoj lađi.’ Zamislite što su rekli!</s><s>Moj rođak je bio osuđen na četiri i pol godine zatvora, Dana 12. svibnja 1956. odlukom Narodnog odbora Kotara Pula mladići Sergio, Pino i Toio osuđeni su na tri, a Enio na četiri mjeseca zatvora zbog pokušaja bijega.</s><s>Enio je dobio mjesec dana više jer je ponovno uhvaćen u bijegu (Pauletta 205, 31).</s><s>Ivan Šuran koji je pobjegao 1956. vratio se 1958. jer je njegovoj supruzi bila odbijena molba za preseljenje u Italiju.</s><s>Pri povratku kažnjen je s tri mjeseca zatvora.308 Stanislav Vale je pobjegao 1956., ali se ubrzo vratio u zemlju.</s><s>U Divači je čekao vlak za Ljubljanu gdje je susreo još neke bjegunce koji su mu savjetovali da se prvo uputi u Pulu i pozdravi rodbinu jer da ga na ispitivanju mogu zadržati tko zna koliko dana.</s><s>Skoro u isti čas došao je vlak koji je išao prema Puli i bez novca i dokumenata uputio se kući.</s><s>Ujutro oko 6 sati došao je do kuće roditelja svoje žene, a uskoro je došla i policija.</s><s>Kada su pozvonili na vrata, njegov punac je potvrdio njegovu nazočnost i on se pojavio pred vratima i pojasnio policiji: „Bijesan, gladan i umoran, išao sam prvo doma.</s><s>Radite sa mnom što hoćete.</s><s>Ja sam obitelj morao vidjeti.</s><s>Javit ću se na policiju kasnije…” Njegov punac je jamčio da će ga on dovesti na policiju kasnije.</s><s>Drugi dan vratio se u Ljubljanu gdje su ga zadržali tri, četiri dana i pustili ga jer nije imao nikakvih problema sa zakonom.309</s>
<s>Zvonimir Radolović je 1964. za pokušaj bijega osuđen na 20 dana zatvora u kojem je Ferenc Kočiš je 1970. uhićen pri pokušaju bijega s još tri prijatelja.</s><s>Noć su proveli u zatvoru u Sežani gdje su jeli, sjeća se da je jedan pas lajao cijelu noć.</s><s>Policijskom „maricom” su ih sproveli na vlak za Pulu gdje ih je čekala pulska policija i sprovela ih u popravni dom.</s><s>Majka je došla po njega, dobio je pljusku, dvije.311 Bio je srpanj 1966. kada je s prijateljem bijeg pokušao Milorad Krivičić.</s><s>Završila je školska godina.</s><s>Sjeli su bez ikakvih saznanja u autobus u Rovinju.</s><s>Vozili se do Kopra pa pješice na Črni Kal gdje ih je zaustavila patrola i odmah privela.</s><s>Nisu imali dokumente i 308 Izjava Alda Šurana autoru 11. 2. 2021. 309 Vale 2008.</s>
<s>201 nisu znali odgovor na pitanje kamo idu.</s><s>Znao je da se s Črnog Kala vidi Trst.</s><s>Odveli su ih u Kopar u policijsku stanicu koja se nalazila na rivi.</s><s>Dobili su nekoliko pljuski na ispitivanju i vraćeni su kući.312</s>
<s>Osim kazni zatvora, postojale su i druge kazne i metode za maloljetne bjegunce.</s><s>Šišanje „na nulericu” bilo je vrlo raširena metoda, što je doživjela Marija Prossina.</s><s>Također su uhićene maloljetnike gurali u stočne ili teretne vagone pa ih vozili od „Vardara do Triglava“.</s><s>Jednom dnevno vagon se nakratko otvarao, tek toliko da se prebroje putnici, dali bi im malo vode i zalogaj hrane.</s><s>U vagonu nije bilo ničega, čak ni obične slame.</s><s>Vozikanje je znalo trajati do sedam dana (Pauletta 2005, 156).</s><s>Krajem 1950-ih i početkom 1960-ih, kazne su bile blaže za bjegunce koji su pobjegli, ali su odslužili vojni rok.</s><s>313Jednog su dana bjegunci nepoznatog podrijetla pokušavali pješice preko livada i šuma Ćićarije stići do Italije te susreli Jakova Grpca koji je na paši čuvao ovce (sredinom 1950-ih).</s><s>Pitali su ga ima li što za jelo za prodaju.</s><s>On im je ponudio domaći sir.</s><s>Bjegunci su mu platili i nastavili svoj put prema Italiji.</s><s>Na granici s Italijom bili su uhvaćeni te zapitani za podrijetlo sira te su spomenuli Jakova.</s><s>Isti je dan došla policija koja ga je odvela u zatvor u Split.</s><s>Tamo je odslužio tri mjeseca nakon te se vratio u Lanišće.314</s>
<s>Bez ilegalnih migracija ne možemo razumjeti prošlost 20. stoljeća istarskog poluotoka.</s><s>One su posljedica složenog društveno - političkog razvitka koji je oblikovao svakodnevni život u Istri tijekom druge polovice 20. stoljeća.</s><s>Ilegalne su migracije složene prema motivima, zamršene prema smjerovima, velike prema prostornom opsegu i raznolike prema trajanju.</s><s>One su u uskoj povezanosti s društveno–ekonomskim razvojem i imaju svoje posebnosti uvjetovane društveno–političkim razlozima, geografskim položajem, kulturno–povijesnom tradicijom, naslijeđenom privrednom strukturom i drugim čimbenicima.</s><s>Svi su oni utjecali na neujednačenu dinamiku ilegalnih migracija iz Istre od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine sedamdesetih godina 20. stoljeća.</s><s>Također, ilegalne migracije imaju i dugoročne posljedice.</s><s>Na ilegalne (ali i legalne) migracije stanovništva Istre utjecao je i njezin ekonomski razvoj.</s><s>Istra je nakon rata predstavljala privredno razvijeno područje, međutim, razvojna politika dovela je do njena relativnog zaostajanja u ekonomskom razvoju prema drugim krajevima.</s><s>To se posebno odnosi na središnji dio poluotoka.</s><s>Tek se od 1960-ih pokazuje izmjena privredne strukture unutar pojedinih dijelova Istre.</s><s>Pogotovo u priobalnim dijelovima, i to razvojem turizma i ostalih pratećih djelatnosti.</s><s>Ilegalne migracije nisu izolirani proces već utječu i na kretanje stanovništva te na gospodarske procese.</s><s>Dinamika je ilegalnih migracija bila neujednačena i ovisila je o političkoj situaciji.</s><s>Proučavanje poslijeratnog ilegalnog iseljavanja iz Istre pomaže da se približimo „duhu” onoga vremena.</s><s>Nekoliko je osnovnih elemenata ilegalnih migracija iz Istre koji se mogu neposredno iščitati iz ovoga rada.</s><s>To su uzroci i motivi bijega, načini bjegova, faze ilegalnih migracija, njihova dinamika te tipologija bjegunaca (prema nacionalnim, ideološkim i socijalnim kriterijima).</s><s>Neposredno se može pretpostaviti broj pobjeglih.</s><s>Krajem Drugog svjetskog rata željezna je zavjesa podijelila Europu na dva dijela, na istočni i zapadni blok.</s><s>Uvelike je utjecala na obične, „male“ ljude koji su boreći se za „bolji život“ tražili načine njezina prelaska.</s><s>Iz tadašnje su Jugoslavije pogotovo nakon kraja Drugog svjetskog rata bjegovi bili nužni ako se željela napustiti zemlja.</s><s>Legalno se moglo emigrirati na dva načina: otpustom iz jugoslavenskog državljanstva uz određene uvjete te optiranjem za Italiju, što je uzrokovalo i masovno iseljavanje talijanskog, ali i slavenskog (hrvatskog i slovenskog) stanovništva.</s><s>U početku je slobodno putovanje bilo gotovo isključeno.</s><s>Kretanje preko granice se smatralo nepoželjnim.</s><s>Razlozi masovnog 203</s>
<s>ZAKLJUČAK bijega iz Istre bili su politički, gospodarski, ideološki, nacionalni, psihološki i osobni, ali najčešće složeni i povezani s političkom i gospodarskom situacijom u poslijeratnom razdoblju.</s><s>Prebjezi su bili različitog socijalnog sastava.</s><s>Većina su bili mladi i radnici.</s><s>Bježali su svi: radnici, poljoprivrednici, studenti, svećenici, obrazovani, bogatiji i siromašniji, vojna lica i mlade djevojke suočene s nedostatkom životnih prilika, a posebnost je masovnih bjegova iz Istre bijeg od vojne obveze.</s><s>Kao i stoljećima ranije, jugoslavenski (istarski) prostor je u smislu iseljavanja, useljavanja i premještanja stanovništva iz pasivnih u poljodjelski razvijena područja bio iznimno dinamičan.</s><s>Pridoda li se tome zapošljavanje putem dekreta i kažnjavanja slanjem na rad u udaljene dijelove zemlje, Jugoslavija (Istra) je u prvim godinama mira nudila sliku koja se rijetko sretala u Europi.</s><s>Okolnosti u kojima je veliki dio stanovništva odlazio ili se vraćao u zemlju bile su daleko od uobičajenih i stoga su strasti ostale uzburkane još godinama (Jakovina 2003, 402).</s><s>Stanovnici su se novoga društvenog poretka i novih vlasti iz ideoloških, političkih i vjerskih razloga bojali ili su bili žrtve represije koja je već prevladavala tijekom rata, koji se nastavio i nakon oslobođenja; bogatiji su željeli osigurati svoju imovinu, obrazovani su željeli slobodu, ostali su željeli „bolji život“.</s><s>Ilegalna emigracija je iz Istre (Hrvatske/Jugoslavije) bila prisutna od završetka Drugog svjetskog rata i trajala je do početka 1970-ih.</s><s>Država se prvo branila vrlo restriktivnim zakonima po kojima bi često kriminalizirala svoje stanovnike koji bi postajali politički delikventi, izdajice i narodni neprijatelji, a često je istina bila sasvim drugačija.</s><s>Ljudi su bježali tražeći „bolji život.“ Pedesetih se godina nakon rezolucije Informbiroa, a posebno šezdesetih godina, situacija promijenila.</s><s>Jugoslavija izlazi iz okvira totalitarne države, uvodi se postupna liberalizacija i demokratizacija života.</s><s>Postupno se otvaraju granice i ona se lakše može prijeći zbog liberalizacije putnih isprava.</s><s>Stvarni broj ilegalnih prebjega bilo iz Istre, bilo iz Hrvatske ili Jugoslavije nemamo.</s><s>Podaci se razlikuju od autora do autora, a niti u arhivima nisu potpuni.</s><s>Dostupni su vrlo različiti podaci o ilegalnim migracijama što pokazuje pomanjkanje ozbiljnog pristupa toj temi, ali i njezinu osjetljivost te nedostupnost izvora za znanstvena istraživanja.</s><s>Bježalo se kopnenim i morskim putem, što je bilo i mnogo uspješnije.</s><s>Najčešće odredišne zemlje, koje su većinom bile tranzitnoga karaktera, bile su Italija, Austrija i Njemačka.</s><s>Država se od bijega u inozemstvo branila metodama nadzora granice i zatvorskim kaznama za organizatore i ponavljače u bijegu, ali i pokušajima osiguravanja boljih 204</s>
<s>ZAKLJUČAK ekonomskih uvjeta i života u područjima u kojima je emigriranje poprimilo veće razmjere.</s><s>Budući da te mjere nisu dale željene rezultate, ali i zbog početaka gospodarske krize te pojave nezaposlenosti, vlasti su liberalizirale postupke iseljavanja i otvorile granice potencijalnim iseljenicima, što je dovelo do novog vala ekonomske emigracije od šezdesetih godina 20. stoljeća.</s><s>Politički su uvjeti bili tek jedan od ključnih faktora, u smislu generatora ekonomskih (sustavnih) i demografskih promjena u Istri, što je imalo presudan utjecaj u dinamici ilegalnih migracija.</s><s>Iz konzultiranih se svjedočanstava pokušaja ilegalne migracije iz Istre u promatranom razdoblju može zaključiti kako su izrazito subjektivna i prikazuju razmišljanja „običnih“ ljudi u kolopletu društveno–političkih mijena druge polovice prošlog stoljeća.</s><s>Navedeni su ispitanici različitih nacionalnosti, spola, godišta i zanimanja koji su se iz različitih razloga, u različito vrijeme i na različite načine odlučili na bijeg iz Istre.</s><s>Različiti pogledi na ispričane priče pokazuju nam kompleksnost ilegalnih migracija kao fenomena uzrokovanoga društveno - političkom situacijom u Istri nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>Individualna sjećanja koja sam naveo u tekstu podijeljena su u dva diskursa: sam čin bijega i razlog, odnosno motive bijega.</s><s>Primjetno je da su u prve dvije faze ilegalnih migracija razlozi bjegova bili uvjetovani i političkim, ali i ekonomskim prilikama u Istri dok kod sljedeće dvije faze ilegalne migracije prevladavaju različiti motivi jer se sredinom pedesetih godina promijenila i struktura bjegunaca iz Jugoslavije.</s><s>Nisu više bili okarakterizirani kao politički bjegunci, već većina nije niti imala veze s politikom.</s><s>Međutim, većini su gospodarski motivi glavni razlog za bijeg.</s><s>Prilog kompleksnosti procesu bježanja preko granice koju sam nazvao „logistika bježanja“ daju kategorije istarskih stanovnika koji su posredno ili neposredno bili povezani s ilegalnim migracijama.</s>
<s>Usmena povijest i mikroanalitički pristup bili su moj glavni metodološki pristup pri razumijevanju i objašnjavanju modaliteta i motiva ilegalnih migracijskih tokova u Istri od kraja Drugog svjetskog rata pa do sredine 70–ih godina 20. stoljeća.</s><s>Metodom usmene povijesti želio sam opisati dio društvene atmosfere koja je vladala u Istri u navedenom vremenskom razdoblju.</s><s>Atmosfere koja je Istrane navodila na bijeg.</s><s>U potvrđivanju spoznaja do kojih sam došao radom na terenu koristio sam se i arhivskom građom koja je upotpunila i potvrdila dobivena saznanja vezana za motive bjegova, pogotovo u prvoj fazi ilegalnih migracija.</s><s>Ilegalne migracije, odnosno bjegovi preko granice vrlo su kompleksan 205</s>
<s>ZAKLJUČAK fenomen koji se protivi generalizaciji i pojednostavljenju prikazanih povijesnih procesa u Istri, ali i šire.</s><s>Neupitna je težina povijesnih događaja i procesa koji su takvu vrstu migracija uvjetovali.</s>
<s>Ilegalna emigracija iz Istre fenomen je o kojem se vrlo malo i pisalo i govorilo u hrvatskoj historiografiji u drugoj polovici 20. stoljeća.</s><s>Iako se o toj temi daje puno više pozornosti početkom 21. stoljeća, literatura je vrlo oskudna, a arhivska građa još uvelike neistražena.</s><s>Često se ilegalna emigracija poistovjećivala s procesom egzodusa ili se smatrala njegovim dijelom.</s><s>Međutim, to su dva paralelna procesa koja su se odvijala nezavisno jedan od drugoga.</s><s>Faze egzodusa i ilegalne emigracije međusobno se prepliću, a da pritom zadržavaju svoje karakteristike.</s><s>Budući da se u Hrvatskoj se slabo istražuje povijest ilegalnih migracija, ovim sam radom pokušao dati prilog toj važnoj, ali zanemarenoj temi.</s><s>206</s>
<s>ARS, 1 – Arhiv Republike Slovenije (ARS) fond 1931.</s><s>Republiški sekretariat za notranje zadeve Socialistične republike Slovenije (SI AS 1931), Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1949. kutija 1440 ARS, 2 – Arhiv Republike Slovenije (ARS) fond 1931.</s><s>Republiški sekretariat za notranje zadeve Socialistične republike Slovenije (SI AS 1931),Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1950. kutija 1440.</s><s>ARS, 3 – Arhiv Republike Slovenije (ARS) fond 1931.</s><s>Republiški sekretariat za notranje zadeve Socialistične republike Slovenije (SI AS 1931),Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1951. kutija 1440.</s><s>ARS, 4 – Arhiv Republike Slovenije (ARS) fond 1931.</s><s>Republiški sekretariat za notranje zadeve Socialistične republike Slovenije (SI AS 1931), Poročilo Ministarstva za notranje zadeve za leto 1951. kutija 1440. – Letno poročilo upravnega oddelka VUJNA po delu po upravnoj liniji za leto 1951. kutija br. 1440.</s><s>Letno poročilo upravnega oddelka VUJNA po delu po upravnoj liniji za leto 1951.</s><s>Sadržaj: Letno poročilo za leto 1951,Statistični podatki, Statistični podatki o emigrantih, seznam društva.</s>
<s>Karakaš Obradov, Marica.</s><s>2013.</s><s>„Emigracije talijanskog stanovništva s hrvatskog područja tijekom Drugog svjetskog rata i poraća“.</s><s>Radovi za povijesne znanosti Karakaš Obradov, Marica.</s><s>2014.</s><s>Novi mozaici nacija u „novim poredcima.</s><s>Zagreb: Hrvatski institut za povijest.</s>
<s>Karakaš Obradov, Marica.</s><s>2016.</s><s>„Migracije stanovništva na hrvatskom području neposredno prije i nakon završetka Drugoga svjetskog rata“.</s><s>Časopis za suvremenu povijest 48 (3): 653–672.</s>
<s>Merku, Pietro.</s><s>2000.</s><s>„Primerjava med eksodusoma iz Istre in Sudetov po drugi svetovni vojni.</s><s>Comparazione fra l'esodo dall'lstria e quello dai Sudeti dopo la seconda guerra mondiale“.</s><s>Annales.</s><s>Anali za istrske in mediteranske študije.</s><s>Series Historia et Mesarić Žabčić, Rebeka.</s><s>2014.</s><s>„Fenomen prekooceanske lančane migracije i lokalni/regionalni identitet“.</s><s>Hrvatsko iseljeništvo i domovina, razvojne perspektive, ur.</s><s>Caroline Honstein Tomić i suradnici, 77–87.</s><s>Zagreb: Institut društvenih znanosti Ivo Pilar.</s>
<s>Mihaljević, Josip.</s><s>2015.</s><s>„Liberalizacija i razvoj medija u komunističkoj Hrvatskoj 1960ih i na početku 1970–ih“.</s><s>Društvena istraživanja : časopis za opća društvena 222</s>
<s>Milharčič Hladnik, Miriam.</s><s>2021.</s><s>„Subjektivni pogledi na selitve in prebežništvo v goriškem prostoru v kontekstu nastanka Nove Gorice“.</s><s>Nadzor migracij na Slovenskem od liberalizma do socializma, ur.</s><s>Aleksej Kalc, 222–243.</s><s>Ljubljana: Založba ZRC.</s>
<s>Https://www.rtvslo.si/tv/dokumentarni/pricevalci/o–nas/503599.</s><s>„Narodni odbor kotara Buzet (fond)“.</s><s>2022.</s><s>Http://arhinet.arhiv.hr/details.aspx?ItemId=1_10347.</s><s>Nejašmić, Ivica.</s><s>1980.</s><s>Migracija kao faktor demografskih promjena u Pazinštini.</s><s>Teme o iseljeništvu br. 9. Zagreb: Centar za istraživanje migracija.</s><s>Nejašmić, Ivo.</s><s>2003. “Iseljavanje iz Hrvatske od 1900. do 2001.: demografske posljedice stoljetnog procesa“.</s><s>Migracijske i etničke teme god. 30 (3): 405–435.</s><s>Nemec, Gloria.</s><s>2007. “Il ruolo delle fonti orali in una ricerca sulle trasformazioni sociali delle comunità italiane nel dopoguerra (1945–1965)”. (Uloga usmenih izvora u istraživanjima o društvenim promjenama talijanske zajednice u poratnom razdoblju (1945–1965))“.</s><s>La Ricerca Rovigno 52:16–20.</s><s>Nemec, Gloria.</s><s>2012a. Nascita di una minoranza.</s><s>Istria 1947-1965: storia e memoria degli italiani rimasti nell’area istro-quarnerina.</s><s>Rovigno – Fiume –Trieste: Centro di ricerche storiche – Rovigno: Unione italiana – Fiume: Università popolare di Trieste, Università degli studi – Dipartimento studi umanistici Trieste.</s>
<s>Pavić, Hrvoslav.</s><s>2017.</s><s>„Egzodus mladih iz Hrvatske: Evo kako se bježalo nekad šestorica Tišnjanja 1960. ukrala brod i pobjegla u Italiju“.</s><s>Rudinapress, Https://www.rudinapress.hr/index.php/2017/10/27/egzodus–mladih–izhrvatske–evo–se–bjezalo–nekad–sestorica–tisnjanja–1960–ukrala–brodpobjegla–italiju/.</s>
<s>Prinčič, Jože.</s><s>2007.</s><s>„Gospodarstvo cone B: približevanje jugoslovanski ureditvi in iskanje dodatnih virov v coni A (1945–1954)“.</s><s>Dopoguerra di confine.</s><s>Povojni čas ob meji, ur.</s><s>Tullia Catalan i suradnici, 425–432.</s><s>Trieste: Istituto regionale per la storia del movimento di liberazione nel Friuli Venezia Giulia, Università di Trieste, Dipartimento di Scienze Geografiche e Storiche; Deželni inštitut za zgodovino osvobodilnega gibanja v Furlaniji Julijski krajini, Univerza v Trstu, Oddelek za geografske in zgodovinske vede.</s><s>„Pròfugo“.</s><s>2022.</s><s>Treccani Https://www.treccani.it/vocabolario/profugo/.</s><s>„Prognanik“.</s><s>2022.</s><s>Wikipedija.</s><s>Slobodna encikopedija.</s><s>Https://hr.wikipedia.org/wiki/Prognanik.</s><s>226</s>
<s>„Stoj, streljal bom!“ Neobjavljen intervju o mejni in stražarski problematiki.</s><s>2020.</s><s>Https://freeweb.t–2.net/Vojastvo/dok/stoj–streljal–bom.pdf.</s><s>Strle, Urška.</s><s>2014: „Le migrazioni illegali della valle dell'Isonzo verso l'Italia: le questione dell' eredita materiale“. (sažetak): Http://www.provincia.trieste.it/opencms/opencms/it/provincia/rapporti istituzionali/memoria/.</s>
<s>Svoljšak, Petra. ur.</s><s>2017.</s><s>Istra u Velikom ratu: glad, bolesti, smrt / LʼIstria nella Grande guerra: fame, malattie, morte / Istra v Veliki vojni: glad, bolezni, smrt.</s>
<s>Šarić, Tatjana.</s><s>2005.</s><s>„Bijeg iz socijalističke Jugoslavije – ilegalna emigracija iz Hrvatske od 1945. do početka šezdesetih godina 20. stoljeća“.</s><s>Migracijske i etničke teme Šarić, Tatjana.</s><s>2015a. „Pregled života mladih na dalmatinskim otocima Hvaru, Braču, Korčuli i Visu kroz utjecaj i rad omladinskih organizacija u razdoblju 1945. 1954“.</s><s>Radovi Zavoda za povijesne znanosti HAZU u Zadru 57: 359–387.</s><s>Šarić, Tatjana.</s><s>2015b. „Život mladih u poratnom Zagrebu 1945. – 1953“.</s><s>Časopis za suvremenu povijest 2: 243–274.</s>
<s>Pravilnik o organizaciji i djelokrugu rada graničnih, zračnih i lučkih povjereništava Pravilnik o putnim ispravama za prijelaz preko državne granice 1949.</s><s>Službeni list FNRJ Rješenje o povjereništvima za kontrolu putničkog saobraćaja preko državne granice i o određivanju njihovih područja 1966.</s><s>Službeni list SFRJ (1966). br. 43.</s><s>Beograd.</s><s>Rješenje o ustanovljenju graničnog prelaza Podljubelj 1963.</s><s>Službeni list SFRJ (1963).</s><s>Rješenje o ustanovljenu pograničnih prijelaza 1951.</s><s>Službeni list FNRJ (1951). br.38/52.</s>
<s>Sporazum o uređenju graničnog prometa između FNRJ i Republike Austrije 1954.</s><s>Uputstvo o postupku u slučaju bijega sa broda trgovačke mornarice FNRJ u inozemstvu i člana posade broda inozemne zastave u lukama Federativne Narodne Republike Jugoslavije 1953.</s><s>Službeni list FNRJ (1953). br. 80/49.</s><s>Beograd.</s><s>Uredba o ratifikaciji Sporazuma između FNRJ i Republike Italije o pograničnom prometu između FNRJ i Republike Italije 1956.</s><s>Službeni list FNRJ–MP (1956). br. 7/56.</s>
<s>Uredba o ratifikaciji Sporazuma između Jugoslavije i Italije o regulisanju nerešenih slučajeva opcija za italijansko državljanstvo 1965.</s><s>Službeni list –MUIDS (1965).</s><s>Tekst Konvencije o statusu izbjeglica iz 1951. godine.</s><s>2010.</s><s>Konvencija i protokol o statusu izbjeglica.</s><s>Https://www.unhcr.org/hr/wp content/uploads/sites/19/2018/11/konvencija_1951.pdf.</s><s>Zakon o državljanstvu FNRJ 1946.</s><s>Službeni list FNRJ (1946). br. 54.</s><s>Beograd.</s><s>Zakon o jugoslavenskom državljanstvu 1964.</s><s>Službeni list SFRJ (1964). br. 38.</s><s>Beograd.</s><s>Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine o pograničnom prometu i suradnji 2005.</s><s>Narodne novine (2005). br. 3/2005.</s>
<s>Tablica 8: Bjegovi iz Hrvatske po zanimanjima 1952. (Preuzeto iz: Šarić 2005, 195–220) Tablica 9: Motivi odlaska iz Istre nakon Drugoga svjetskog rata…………………....</s><s>136 Tablica 10: Osobe koje su s područja kotara Kopar ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se Tablica 11: Osobe koje su s područja kotara Buje ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se Tablica 12: Ukupan broj osoba koje su s područja Istarskog okruga ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku liniju i nisu se vratile u razdoblju 1945. – 1950. ( Izvor podataka: Tablica 13: Ukupni podaci o bjegovima iz istarskih kotara i grada Rijeke 1948.–1952.</s><s>Tablica 14: Osobe koje su s područja kotara Kopar i Buje ilegalno pobjegle preko demarkacijske linije ili se iselile bez odobrenja ili legalno prešle demarkacijsku Tablica 15: Ilegalni bjegunci iz jugoslavenskih republika u razdoblju 1951.–1960. (Izvor Tablica 16: Destinacija pobjeglih u inozemstvo u razdoblju 1952.–1960. (Izvor podataka: Tablica 17: Broj pobjeglih državljana SFRJ 1978. – 1985. (Izvor podataka: ARS, 26)..191 Tablica 18: Broj uhićenih jugoslavenskih bjegunaca na zapadnoj jugoslavenskoj granici Tablica 19: Broj uhićenih stranih državljana na zapadnoj jugoslavenskoj granici 1967.237</s>
<s>Fenomen migracij je prisoten že od prazgodovine.</s><s>Migracije so prisotne v vseh družbah in so povezane z zgodovino človeške družbe.</s><s>Skozi čas so se potrdili in razvili številni razlogi migracij, ki so izhajali iz raznoličnih motivov ter časovnih in prostorskih kriterijev, kar je povzročilo različne oblike migracij.</s><s>Vojne in spremembe meja v Evropi po obeh svetovnih vojnah so povzročile množične pregone, migracije in prisilno izseljevanje prebivalstva.</s><s>Hladna vojna in železna zavesa sta močno zmanjšali evropske migracije na Zahod, vendar se niso povsem zaustavile.</s><s>Podoben vzorec migracij se pojavlja v Jugoslaviji (Istra).</s><s>Ob koncu druge svetovne vojne in takoj po vojni je prišlo do velikega odseljevanja iz jugoslovanskega ozemlja.</s><s>Najštevilčnejši so bili pripadniki manjšinskih narodnih skupin, ki niso bile več »zaželene«, zlasti Nemcev in vojakov v vojni poražene strani.</s><s>Skupaj z njimi iz države bežijo tudi nasprotniki novega režima, katerih motivi so izrazito politični.</s><s>Komunistični režim je tovrstne begunce uvrščal med politično emigracijo.</s><s>Po drugi svetovni vojni je jugoslovanska oblast ločevala izseljence od začasnih delavcev v tujini med katere so se uvrščali ekonomski emigranti zahodnoevropskih držav.</s><s>Ločili so tudi pojem izseljenca od emigranta.</s><s>Osnovna hipoteza te disertacije je predvsem predpostavka, da so bile politične razmere le eden od ključnih dejavnikov, v smislu generatorja ekonomskih (sistemskih) in demografskih ter socialnih sprememb v Istri, kar je lahko imelo odločilen vpliv v dinamiki ilegalnih migracij.</s><s>Ilegalna migracija iz Istre je vključevala skupine ljudi z različnimi nacionalnimi in političnimi nazori, medtem ko bi ekonomski dejavnik iskanja »za boljšim življenjem« lahko predstavljal pogost motiv za odhod iz Istre.</s><s>Ilegalne migracije iz hrvaškega dela Istre so se začele takoj po drugi svetovni vojni in so trajale do sredine 70. let 20. stoletja.</s><s>Časovni okvir je determiniran z političnimi razmerami v Jugoslaviji (Istri) po letu 1945, ki so imele svoje neposredne implikacije na migracijske procese.</s><s>Iz nekdanje Jugoslavije (Istre) so bili zlasti po koncu druge svetovne vojne prebegi nujni, če se je želelo zapustiti državo.</s><s>Legalno se je bilo mogoče izseliti na dva načina: z odrekanjem jugoslovanskemu državljanstvu pod določenimi pogoji in z optiranjem za Italijo, kar je povzročilo množično izseljevanje tako italijanskega kot tudi slovanskega (hrvaškega in slovenskega) 238</s>
<s>DO OSIMSKIH SPORAZUMOV prebivalstva.</s><s>Na začetku svobodno potovanja skoraj ni prišlo v poštev.</s><s>Prehod čez mejo je veljal za nezaželenega.</s><s>Razlogi za množični beg iz Istre so bili politični, ekonomski, ideološki, nacionalni, psihološki in osebni, največkrat pa kompleksni in povezani s političnimi in gospodarskimi razmerami v povojnem času.</s><s>Prebežniki so bili različne socialne sestave.</s><s>Ilegalne migracije so se z naraščajočo intenzivnostjo nadaljevale vse do sredine 70. let 20. stoletja.</s><s>Nadaljujejo se tudi po omenjenem obdobju, vendar so precej manjše intenzivnosti.</s><s>Jugoslavija je namreč šele konec 60. let 20. stoletja začela izdajati potne liste, tako da ni bilo več (razen pri kriminalcih in pri izogibanju služenja vojaškega roka) tolikšne potrebe po ilegalnih prebegih.</s><s>Kot zadnje leto pojava ilegalnega izseljevanja bom omenil leto 1975, oziroma podpis Osimskih sporazumov, s katerimi je bila končno uradno vzpostavljena meja med Italijo in nekdanjo Jugoslavijo.</s><s>O ilegalnih migracijah iz hrvaškega dela Istre po drugi svetovni vojni se je zelo malo govorilo, še manj pa pisalo, saj socialistična ureditev kot pravilna in pravična ni smela biti pod vprašajem.</s><s>Čeprav se tej tematiki v začetku 21. stoletja posveča več pozornosti, je literatura zelo skromna, arhivsko gradivo pa še vedno precej neraziskano.</s><s>Dejanskega števila ilegalnih prebežnikov iz Istre, Hrvaške ali Jugoslavije nimamo.</s><s>Podatki se razlikujejo od avtorja do avtorja, tudi arhivski podatki niso popolni.</s><s>O ilegalnih migracijah je na voljo zelo veliko različnih podatkov, kar kaže na pomanjkanje resnega pristopa k tej temi, pa tudi na njeno občutljivost in nedostopnost virov za znanstveno raziskovanje.</s><s>Bežalo se je po kopnem in po morju, kar je bilo tudi precej uspešneje.</s><s>Najpogostejše ciljne države, ki so bile večinoma tranzitne narave, so bile Italija, Avstrija in Nemčija.</s><s>Država se je pred begom v tujino branila z metodami mejnega nadzora in zapornimi kaznimi za organizatorje in prebežnike–povratnike, pa tudi s poskusi zagotavljanja boljših gospodarskih razmer in življenja na območjih, kjer je izseljevanje dobilo večje razsežnosti.</s>
<s>Istra ni le prostor srečevanja različnih etničnih skupin in kultur, ampak tudi poligon človeških usod, ki se izmuznejo nacionalnim, človeškim dramam.</s><s>Zato sem se odločil za mikroanalitični pristop, ki se ukvarja z majhnim, dinamičnim Istrskim prostorom.</s><s>Istra je prostor, kjer je nekatere pojave lažje opazovati.</s><s>S preučevanjem istrskega mikrosveta ilegalnih migracij je mogoče vzpostaviti teze, ki bi lahko veljale tudi v širšem kontekstu.</s><s>Fokus raziskave je osredotočen na določen prostor, čas in dogajanje.</s><s>Ta mikrosvet poudarja individualno življenje in dogajanje, ne zavrača pa možnosti splošnih sklepov in odkrivanja splošnejših pojavov.</s><s>Ključne teme izbranega pristopa se dotikajo vprašanja 239</s>
<s>DO OSIMSKIH SPORAZUMOV izbire posameznika (pobegniti ali ostati), njegovega odnosa do tedanje družbe, skupin in skupnosti, dinamike družbenih skupin ter pomena socialnega in družbenega konteksta, kako lahko življenje posamezne skupnosti ali posameznika v kratkem časovnem obdobju vpliva oziroma je pomemben za širši kontekst družbenih in političnih dogodkov.</s><s>Metoda ustne zgodovine mi je omogočila dostop do osebnih spominov.</s><s>Za preučevanje ilegalnih migracij je metoda ustne zgodovine pomemben vir, ki priča o tem, kako pomemben je bil beg ubežnikom.</s><s>Ustna zgodovina prinaša informacije o razlogih za pobeg (odhod), načinu pobega, obvladovanju novonastalih situacij.</s><s>Zgodovinska raziskava je bila izvedena v širši perspektivi z namenom uvida v splošne politične in geopolitične procese ter spreminjanju meja nasprotujočih si političnih ideologij.</s><s>Tako je bil opazovani pojav ilegalnih migracij prostorsko in časovno razmejen.</s><s>Junija 1945 je bilo obmejno območje Jugoslavije in Italije razdeljeno z »Morganovo linijo« na cono A s Puljem in Trstom pod anglo–ameriško vojaško upravo in cono B pod jugoslovansko vojaško upravo (VUJA), ki je je imela sedež v Opatiji.</s><s>Z mirovno pogodbo septembra 1947 je Jugoslavija poleg cone B dobila še del cone A, Pulj z okolico, ustanovljeno Svobodno tržaško ozemlje (STT) pa je bilo razdeljeno tudi na zavezniški (cona A STT) in Jugoslovanski del (CONA B STT).</s><s>S tripartitno deklaracijo (ZDA, Velika Britanija in Francija) marca 1948 je območje prepuščeno Italiji.</s><s>Leta 1954 je bil v Londonu podpisan sporazumni protokol, s katerim je skoraj celotna CONA A STT pripadla Italiji, CONA B STT pa Jugoslaviji.</s><s>To razmejitev bodo potrdili Osimski sporazumi leta 1975.</s><s>Razdelitev istrskega ozemlja na cono A in cono B v letih 19451947 in na cono A STT in cono B STT v letih 1947–1954 je upočasnila gospodarski razvoj tega dela Istre.</s><s>Ustanovitev okupacijskih con s posebno upravno in gospodarsko ureditvijo je pomenila izolacijo in resen pretres gospodarskega življenja slovenskega primorja cone B (Primorska) zaradi njene usmerjenosti v zaledje.</s><s>Ločila jo je od Jugoslavije, Morganova linija pa jo je ločila še od cone A in tako prekinila ustaljene trgovske tokove s Trstom in Gorico.</s><s>Tako je bil del Istre izločen iz italijanskega ozemlja, vendar ni bil vključen v jugoslovansko gospodarstvo.</s><s>Ob splošnem povojnem pomanjkanju se je ta del Istre moral soočiti s prekinitvijo tradicionalno ustaljenih blagovnih tokov, kar je pripeljalo do »kroničnega« pomanjkanja surovin, reprodukcijskega materiala in celo najosnovnejših življenjskih potrebščin.</s><s>V neugodnih notranje in zunanje družbeno političnih okoliščinah (administrativna delitev, eksodus, resolucija IB, kolektivizacija itd.) so v Istri (tako v hrvaškem kot v slovenskem delu) 240</s>
<s>DO OSIMSKIH SPORAZUMOV poskušali obnoviti od vojne opustošeno gospodarstvo.</s><s>Po povojni obnovi v obdobju od 1950 do sredine 1970–ih let 20. stoletja je Istra doživela zelo intenziven, a neenakomeren gospodarski razvoj.</s>
<s>V obdobju po drugi svetovni vojni je istrska družba poleg političnih in gospodarskih sprememb doživljala tudi velike kulturne in družbene spremembe.</s><s>Celotna istrska družba se v kratkem času prestrukturira.</s><s>Meje med nekaterimi, nekdaj nasprotnimi, družbenimi sloji in skupinami izginjajo, nekatere skupine in razredi pa bodo popolnoma izginili.</s><s>Zaradi eksodusa se je italijanski del prebivalstva, ki je imel do takrat politično, gospodarsko in kulturno oblast na tem območju, spremenil v manjšino oziroma v narodno skupino brez vsakršnih političnih in gospodarskih pristojnosti.</s><s>Praznino, ki je nastala zaradi izseljevanja ene nacionalne komponente, je zapolnilo močno priseljevanje iz različnih delov Jugoslavije.</s><s>Prevladujejo prostovoljne ilegalne migracije pogojene z različnimi neekonomskimi vzroki.</s><s>Posebnost istrskega preseljevanja lahko razdelimo na več tipov, ki so povezani s vsesplošnim političnim in gospodarskim stanjem na istrskem polotoku v obdobju iz naslova disertacije, torej od leta 1945 do leta 1975.</s><s>Osnovna delitev se nanaša na legalne in ilegalne migracije iz in v Istro, saj so migracije dvosmeren in dolgotrajen proces.</s><s>Nadaljnjo delitev migracij lahko razdelimo na narode, ki živijo v Istri, ter časovno obdobje in posebne geografske pozicije.</s><s>Po drugi svetovni vojni so bili v Istri močni procesi izseljevanja in priseljevanja.</s><s>Enako velja tudi za nezakonite migracije.</s><s>Bežalo se je iz Istre (Jugoslavije) in v Istro (Jugoslavijo) zaradi raznih subjektivnih ali objektivnih okoliščin.</s><s>Terminologija nezakonitih migracij je zelo različna.</s><s>V današnji strokovni literaturi prevladujejo izrazi nezakonite migracije, neregularne migracije, migracije brez dokumentov.</s><s>Pojem nezakonitih migracij se nanaša predvsem na nezakonit vstop migrantov v tujo državo bodisi z izogibanjem mejni kontroli, bodisi s ponarejanjem potnih listin.</s><s>Za osebe, ki so pribežale iz Istre, uporabljam izraz begunec.</s><s>Ta samostalnik sem izbral iz več razlogov.</s><s>V prvi vrsti so se ljudje odločali za beg, ki ni bil pogojen z vojnimi dogodki.</s><s>Razlogov za pobeg je bilo več.</s><s>Poleg političnih so prevladovali tako ekonomski, kot tudi osebni motivi.</s><s>Zaradi kompleksnosti fenomena sem ilegalne migracije iz Istre po drugi svetovni vojni kronološko razdelil na pet faz, časovno omejenih na obdobje od konca druge svetovne vojne do podpisa Osimskih sporazumov oziroma od leta 1945 do leta 1975.</s><s>Delitev sem temeljil na analizi dosedanjih znanstvenih spoznanj z uporabo arhivskih gradiv, predvsem pa na ugotovitvah s terena, 241</s>
<s>DO OSIMSKIH SPORAZUMOV pridobljenih z metodo ustne zgodovine.</s><s>Vsaka od faz ima svojo notranjo logiko, ki je zaznamovana z političnimi in družbenimi razmerami v Istri in njeni okolici.</s><s>Skozi faze ilegalnih migracij pa se prepletajo različni motivi, metode in dinamika bega.</s><s>Prva faza ilegalnih migracij se nanaša na obdobje od konca druge svetovne vojne maja 1945 do deželnih volitev v aprilu 1950.</s><s>Pri ilegalnem izseljevanju sta odločilno vlogo odigrala še dva pomembna segmenta.</s><s>Prvi se nanaša na izseljevanje z pravico optiranja,, drugi pa na politične posledice, povezane z razrešitvijo Informbiroja oziroma obračunom z informbirojevci.</s><s>Zanimivo je, da je izseljevanje preko možnosti optiranja dalo velik zagon ilegalnemu izseljevanju.</s><s>Leta 1948 je namreč prebivalstvo Istre na podlagi optiranja dobilo zakonsko možnost odhoda v Italijo.</s><s>Za pridobitev Odločbe o optiranju je bilo potrebno v prisotnosti okrožnega organa podati izjavo, da je zainteresirana oseba italijanske narodnosti.</s><s>Ministrstvo za notranje zadeve Republike Hrvaške je na podlagi svojih virov preverilo podana dejstva, navedena v zahtevi, in izdalo odločbo, s katero je potrdilo ali zavrnilo navedbo prosilca za državljanstvo.</s><s>Edino merilo je bila uporaba jezika.</s><s>Če bi se ugotovilo, da je prosilčev materni jezik hrvaščina, bi bila zahteva za optiranje zavrnjena.</s><s>Glede na družbenopolitične razmere v Istri lahko prvo fazo ilegalnih migracij razdelimo na dva dela: a) neposredno pred in po koncu druge svetovne vojne maja 1945 do podpisa resolucije Informbiroja junija 1948 in b) od resolucije Informbiroja junija 1948 do deželnih volitev aprila 1950.</s><s>Druga faza ilegalnega izseljevanja je sledila od leta 1950 do konca leta 1954, torej do podpisa Londonskega memoranduma in odprave Svobodnega tržaškega ozemlja.</s><s>Drugi fazi ilegalnega izseljevanja sledi legalno izseljevanje italijanskega in slovanskega prebivalstva, vendar se izseljevanje nadaljuje z odrekanjem jugoslovanskega državljanstva.</s><s>Drugo fazo ilegalnih migracij lahko razdelimo na dva dela: a) po okrajnih volitvah v coni B leta 1950 do anglo–ameriške napovedi predaje cone A oktobra 1953 in b) od oktobra 1953 do oktobra 1954 oz. ukinitev Svobodnega tržaškega ozemlja.</s><s>Tretja, morda najbolj dinamična faza ilegalnega izseljevanja se začne po oktobru 1954, ko se vzpostavi državna meja med Jugoslavijo in Italijo in sprosti strog mejni nadzor.</s><s>Konča se s podpisom Videmskega sporazuma oktobra 1962.</s><s>Po preostalem delu Istre, tj. cone B Svobodnega Trsta, je jeseni 1954 ozemlje formalno prešlo pod jugoslovansko upravo, čeprav je z njim upravljala nova komunistična oblast že od maja 1945.</s><s>Medtem ko se je eksodus na preostalem istrskem ozemlju končal le nekaj let .po vojni so imeli tamkajšnji prebivalci čas do sredine petdesetih let.</s><s>V coni B STT je eksodus dosegel vrhunec sredi petdesetih let 20. stoletja 242</s>
<s>DO OSIMSKIH SPORAZUMOV po parafiranju Londonskega memoranduma.</s><s>V okviru tretje faze ilegalnih migracij je najintenzivnejše legalno izseljevanje z optiranjem in izseljevanje z odrekanjem jugoslovanskega državljanstva.</s><s>Ilegalne migracije so bile še posebej razširjene v letih 1956 in 1957.</s><s>Četrta faza se nanaša na obdobje od leta 1963 in sprejetjem Videmskega sporazuma do oktobra 1968, ko sta ZRN in SFRJ podpisali gospodarski sporazum o izmenjavi delavcev.</s><s>Peta faza ilegalnih migracij se nanaša na obdobje od leta 1968 do leta 1975 in podpisom osimskih sporazumov.</s><s>Ilegalno izseljevanje ne preneha, je pa veliko manj pogosto kot v prejšnjih desetletjih, drugačne pa so tudi zgodovinske okoliščine.</s>
<s>Skupno, znanstveno utemeljeno, zanesljivo in kolikor je le možno dokončno število ilegalnih prebežnikov, bodisi iz Istre, Hrvaške ali Jugoslavije, do danes ni ugotovljeno.</s><s>Podatki se razlikujejo od avtorja do avtorja glede na obdobje, medtem ko so arhivski dokumenti v veliki meri neraziskani – policijski podatki so nenatančni in nepopolni, policijski viri pa nedostopni.</s><s>Po dosedanjih podatkih o tem vprašanju ni ponujena popolna statistika.</s><s>O številu beguncev je tako v virih kot v literaturi razmeroma malo podatkov, zlasti za obdobje do leta 1950.</s><s>Podatki za tista prva leta nove države so skopi, sporadični in nepopolni.</s><s>Od leta 1951 so nekoliko bolj popolni, vendar ne obstajajo za vsa leta.</s><s>O ilegalnih migracijah so na voljo zelo različni podatki, kar kaže na pomanjkanje resnega pristopa k temi, pa tudi na njeno občutljivost in nedostopnost virov za znanstveno raziskovanje.</s><s>Koliko ljudi je v proučevanem obdobju uspelo ali poskušalo pobegniti iz Hrvaške?</s><s>V literaturi se pojavlja podatek, da je od leta 1945 do leta 1963 iz Jugoslavije ilegalno ali legalno zapustilo in nato ostalo v tujini okoli 112.000 ljudi, od tega 70 % mladih.</s><s>Do začetka šestdesetih let je izseljevanje iz Hrvaške potekalo v okoliščinah zaprtih meja.</s><s>Kljub temu je izseljevanje iz Istre in Dalmacije po letu 1948 dobilo velike razsežnosti, predvsem ilegalno.</s><s>Z optiranjem, odpovedjo državljanstvu in nezakonitim izseljevanjem se je v Italijo in prek nje v številne druge države priselilo še 110.000 ljudi.</s><s>Po letu 1960 se je začel nov val odhodov.</s><s>Sodobno množično izseljevanje iz Hrvaške v šestdesetih in sedemdesetih letih dvajsetega stoletja je bilo odraz nerešenih gospodarskih in političnih težav, v katerih se je znašla jugoslovanska samoupravna družba.</s><s>Takratna jugoslovanska oblast je trdila, da je to izseljevanje pravzaprav »odhod na začasno delo v tujino« le del prizadevanj za zmanjšanje števila brezposelnih v državi.</s><s>Te izseljence so popularno imenovali »pasošari«.</s>
<s>Istra kot celota, ne glede na to, da pripada hrvaškemu etničnemu prostoru, politično in gospodarsko nikoli ni bila del matičnega zaledja Hrvaške.</s><s>Družbeno–ekonomski razvoj Istre je takoj po koncu vojne, do tedaj zgrajen na avstro–ogrskih in italijanskih kapitalističnih temeljih, doživel močan preobrat in spremembo.</s><s>Odpravljajo se kapitalistični in vzpostavljajo socialistični odnosi.</s><s>Iz te glavne in najpomembnejše spremembe so izhajale tudi vse druge spremembe – gospodarske in družbene (podružbljanje proizvodnih sredstev, kreditno–monetarne institucije, izenačevanje državljanov pred zakonom itd.).</s><s>Ilegalni prebegi iz Istre so bili aktualni že od konca druge svetovne vojne.</s><s>Razlogov za beg je bilo več, v večini primerov pa je bila odločitev za beg posledica kombinacije več razlogov, med katerimi izstopata dva osnovna.</s><s>To sta politični in gospodarski.</s><s>Dodamo jim lahko še ideološke, nacionalne, psihološke in geografske razloge.</s>
<s>Ilegalen prehod državne meje je bil še posebej aktualen takoj po drugi svetovni vojni, ko je število uspešnih ali neuspešnih pobegov v tujino doseglo velike razsežnosti.</s><s>Visok delež je bil zabeležen predvsem do leta 1951, ko je bil prehod državne meje kazenskopravno kriminaliziran.</s><s>Veliko njih ostane do sredine šestdesetih let prejšnjega stoletja, ko je prišlo do liberalizacije odhajanja v tujino.</s><s>Za pobeg v tujino so se uporabljala vsa možna sredstva (avtomobili, čolni) in metode (kanali, podkupnine, napadi na pripadnike JNA), kar se je še posebej pokazalo v primerih pobegov politične narave (l.1945 in l.1948).</s><s>Lažje je bilo pobegniti po morju, saj morske meje ni bilo mogoče tako zavarovati kot kopenske, vendar je tudi ta način bega prinašal velika tveganja.</s><s>Beg po kopnem je bil bolj nevaren, a tudi bolj zapleten zaradi številnih policijskih patrulj na cestah, v prevoznih sredstvih (vlake in avtobuse so spremljale uradne osebe, ki so nadzorovale potnike) in na obmejnih območjih.</s><s>Preučevanje nezakonitih migracij se ne more osredotočiti samo na begunca.</s><s>Analiza tega fenomena in politike za boj proti njemu, morajo poleg ubežnika upoštevati še mnogo drugih udeležencev: posrednika, ki pomaga pri prehodu meje ali nastanitve, organizatorje ilegalnih prehodov ali kriminalne združbe, podjetje za katerega dela begunec.</s><s>Vendar je treba vedeti, da imajo nezakonite migracije zelo različno poreklo in da vse ne moremo povezovati z organiziranim kriminalom.</s><s>Za popolno sliko procesa, ki sem ga poimenoval »logistika bega«, bom navedel priče časa, ki sem jih srečal pri svojem delu na terenu in jih povezal s procesom ilegalnih migracij, torej begov iz Istre v opazovanem obdobju. od 1945–1975, ki jih lahko 244</s>
<s>243 razdelimo na pričevalce časa, ki so neposredno ali posredno povezani s procesom bega.</s><s>Različni pogledi in izkušnje teh prič bodo služile dokazovanju ali zavračanju hipoteze, da so ilegalne migracije iz Istre vključevale skupine ljudi z različnimi nacionalnimi in političnimi nazori, medtem ko bi ekonomski dejavnik iskanja boljšega življenja lahko predstavljal skupni motiv za odhod iz Istre.</s><s>Iz Istre pa niso bežali samo ljudje, ki so v Istri živeli od rojstva, ampak tudi ljudje, ki so se v Istro preselili zaradi dela in kasneje zbežali, ter ljudje, ki so se v Istro preselili z namenom, da bi lažje pobegnili.</s><s>Ob njih so priložnost za beg izkoristili tudi vojaki na meji, ki so priložnost za beg izkoristili med služenjem vojaškega roka.</s><s>Z vzpostavitvijo komunističnega družbenega sistema v Jugoslaviji je država skoraj hermetično zaprla državno mejo, kar je bilo v skladu z zapiranjem meja v drugih evropskih komunističnih državah, ki mejijo na zahodnoevropski demokratični svet.</s><s>Varovanje državne meje je bilo eden temeljnih varnostnih problemov v Jugoslaviji.</s><s>Elementi, ki so vplivali na varnost državne meje in obmejnega pasu, so se nanašali na frekvenco potnikov, geografsko lego meje, pretočnostjo glavnih cestnih komunikacij, bližino begunskih taborišč.</s><s>Nadzorovanje slovenske državne meje v obdobju od konca druge svetovne vojne do srede šestdesetih let 20. stoletja lahko razdelimo na več obdobij, ki so značilna za takratne družbenopolitične in gospodarske razmere.</s><s>Prvo obdobje se nanaša na sam konec druge svetovne vojne in traja do leta 1954, oziroma do dokončne rešitve »tržaške krize« in podpisa Londonskega memoranduma.</s><s>Za prvo obdobje je značilen poostren nadzor državne meje.</s><s>Drugo obdobje se nanaša na drugo polovico 50. let in traja do konca 60. let 20. stoletja, ko se omili strogi nadzor in odpre zahodna meja za jugoslovanske in druge evropske državljane.</s><s>Nadzor meje je potekal fizično in obveščevalno.</s><s>Fizični nadzor meje so izvajale enote KNOJ-a (Korpus narodne obrambe Jugoslavije) in Ljudske milice, obveščevalni nadzor pa pripadniki Ministrstva za notranje zadeve.</s><s>KNOJ je bil leta 1953 ukinjen in ustanovljeno je bilo poveljstvo mejne enote Jugoslavije.</s>
<s>(Hrvaška/Jugoslavija) proti Zahodu ni, ker so viri in literatura skopi, obstoječi podatki pa se razlikujejo.</s><s>Število pobeglih ali aretiranih se včasih nanaša na vse državne meje, včasih pa na vsako posebej.</s><s>Nekateri podatki so namerno okrnjeni.</s><s>Poleg tega podatki o številu uspešnih prebežnikov ne predstavljajo celotnega števila uspešnih pobegov, temveč gre le za del ugotovljenih pomanjkljivosti na podlagi korespondence in poročanja tujih medijev.</s><s>Po nacionalni pripadnosti so največ bežali Hrvati in Slovenci.</s><s>Leta 1953 je bil sprejet nov zakon o kazenskem postopku, ki omejuje vsemogočnost državnih tožilcev v preiskovalnem postopku in preiskava prehaja v pristojnost sodišč, širi pravice obdolženca 245</s>
<s>Istre do poštenega sojenja, omejuje trajanje pripora, omejuje dolžino pripora in širi pravice obdolženca do poštenega sojenja in prepoveduje vmešavanje lokalnih oblasti v delo sodišč, kar vodi v neodvisnost sodišč.</s>