hrvatska književnost;novela;infantilni pripovjedač;vrijeme događaja;prostor događaja;književni liki;Vjekoslav Majer;hrvaška književnost;novela;infantilni pripovedovalec;dogajalni čas;dogajalni prostor;literarne osebe;Vjekoslav Majer;info:eu-repo/classification/udc/821.163.42-32.09Majer V.

<s>Karakterizacija književnih likova u noveli Dnevnik malog Perice Karakterizacija literarnih oseb v noveli Dnevnik malog Perice Magistrsko delo</s>
<s>Početak svog rada sam posvetila biografiji autora Vjekoslava Majera, budući da je njegov privatni život uvelike utjecao na njegovo književno djelo, pa je poznavanje njegove biografije važno za razumijevanje novele čije sam likove odlučila analizirati.</s><s>U trećem poglavlju pisala sam o noveli u Hrvatskoj između dva rata jer je to bilo posebno razdoblje u svim sferama života, uključujući i književnu umjetnost.</s><s>U četvrtom poglavlju upoznajemo se s novelom čiji su likovi predmet mog magistarskog rada.</s><s>Na početku predstavljam kratak sadržaj radi lakšeg razumijevanja, zatim govorim o kronotopu, infantilnom pripovjedaču po kome je ova novela posebna, jeziku koji se koristi u noveli, dnevniku kao književnoj vrsti i najzad o likovima.</s><s>U slijedećem poglavlju</s>
<s>Ključne karakterizacijom likova Ane, Franje, Mine, Fulira i Perice.</s><s>Likove sam pokušala predstaviti kroz njihovo ponašanje, misli, osjećaje, položaj u društvu, njihove odnose s drugim likovima na temelju njihovih dijaloga i Peričinih zapažanja.</s>
<s>Začetek svoje magistrske naloge sem posvetila avtorju Vjekoslavu Majerju, saj je njegovo zasebno življenje močno vplivalo na njegovo literarno delo in je zato poznavanje njegove biografije pomembno za razumevanje novele, katere litararne osebe bom analizirala.</s><s>V tretjem poglavju sem pisala o noveli na Hrvaškem med dvema svetovnima vojnama, saj je to bilo posebno obdobje na vseh področjih življenja in tudi v književnosti.</s><s>V četrtem poglavju se seznanimo z novelo, katere literarne osebe so predmet mojega magistrskega dela.</s><s>Na začetku na kratko predstavim vsebin o za lažje razumevanje, nato govorim o dogajalnem času in prostoru, infantilnem pripovedovalcu, po katerem je ta novela posebna, jeziku, ki se uporablja v noveli, dnevniku kot literarni zvrsti in nazadnje o literarnih osebah.</s><s>V naslednjem poglavju predstavljam teoretični okvir karakterizacije, nato se pa začnem ukvarjati s karakterizacijo literarnih oseb Ane, Franja, Mine, Fulirja in Perice.</s><s>Literarne osebe sem poskušala predstaviti skozi njihovo vedenje, misli, občutke, položaj v družbi, odnose z drugimi literarnimi osebami, na podlagi njihovih dialogov in Peričevih opažanj.</s><s>Ključne besede: Vjekoslav Majer, hrvaška novela, infantilni pripovedovalec, karakterizacija literarnih oseb, literarna oseba 1 UVOD</s>
<s>Vjekoslav Majer (1900–1975) pripada generaciji međuratnih književnika, među kojima se ističe skromnošću i ljubavlju prema rodnom Zagrebu i njegovim stanovnicima.</s><s>Književnu karijeru započeo je kao pjesnik, zatim uređivao i pisao za razne časopise i revije, a proslavio se i zahvaljujući svojoj prozi kroz koju suptilno i nenametljivo, a opet tako jasno i živo dočarava duh vremena u kojem je živio i stvarao.</s><s>Među njegovim djelima najveću simpatiju sam osjetila prema noveli Dnevnik malog Perice, koja je prvi put objavljena u časopisu Hrvatsko kolo, 1935. godine u Zagrebu.</s><s>Novela je posebna zbog dnevničkog oblika i zbog infantilnog pripovjedača, malog Perice.</s><s>Mali Perica na naivan i šaljiv način prikazuje događaje u svojoj obitelji.</s><s>Obitelj Šafranek je tipična građanska obitelj iz Zagreba iz tridesetih godina prošlog stoljeća.</s>
<s>U svom magistarskom radu željela sam predstaviti načine kojima je autor izravno i neizravno karakterizirao svoje likove.</s><s>U noveli ima najviše zajedničkih motiva koji dolaze do izražaja kroz odnose među likovima i njihovim funkcijama u društvu i u obitelji.</s><s>Umjesto tumačenja događaja, pisac daje samo mogućnost viđenja i promatranja.</s><s>Analiza likova stoga nije bila jednostavna jer je novela skromna kako po opsegu tako i po opisima, prostorno i vremenski ograničena na tjedan dana i na zbivanja unutar obitelji.</s><s>Likovi ne govore puno o sebi već se novela sastoji od kratkih i jednostavnih rečenica, prepričavanja dijaloga i Peričinih trenutačnih zapažanja.</s><s>Međutim, ako pažljivo čitamo između redova, naći ćemo neke riječi koje nam puno govore.</s><s>Tako se likovi u ovoj noveli postupno 'razgaljuju', jer Majerov cilj nije bio pisati o događajima koji bi svojim intenzitetom odmah privukli pažnju čitatelja .</s><s>Analizi sam pristupila parcijalno i komparativno, analizirajući svaki lik posebice kao i u odnosu sa drugim likovima, uzimajući u obzir vrijeme i prostor radnje, koji su zasigurno utjecali na život likova, odnosno stvarnih 'malih' ljudi s kojima nas Majer upoznaje.</s>
<s>I prije nego što počnemo s analizom, imajmo na umu riječi Branimira Donata, koji je napisao: „Majer je ironičar i baš zbog ove osobine njegovu prozu je potrebno čitati s više povjerenja nego mnoge druge hrvatske međuratne proze.</s><s>Njegova naime vjera zahtijeva nužno vjerovanje u dječja čuda i čarolije i magičnu moć mijenjanja i imenovanja osjetilnog doživljaja.“ (1972: 200).</s><s>2 O AUTORU</s>
<s>Vjekoslav Majer rođen je 27. travnja 1900. godine u Streljačkoj ulici na Tuškancu, nedaleko od Griča u Zagrebu.</s><s>Za taj dio grada ga vežu uspomene iz djetinjstva, kao i njihov kasniji odraz u njegovom književnom djelu.</s><s>Majerova majka bila je rodom iz Beča, pa je od malih nogu slušao njemački jezik, što objašnjava njegov odnos prema tom gradu i prema austrijskoj kulturi općenito .</s><s>Njegovo porijeklo s majčine strane objašnjava književnu orijentaciju djela u kojima su prisutni tragovi njemačke i austrijske kulture.</s><s>Školovao se u Zagrebu u gornjogradskoj osnovnoj školi, a potom je pohađao Trgovačku akademiju i kasnije studirao glazbu.</s><s>Unatoč komercijalnom obrazovanju, možemo reći da nije bio dobar trgovac jer je kao nasljednik i vlasnik dviju kuća, kasnije živio kao podstanar, sustanar, pa čak i beskućnik na Gornjem gradu, a pred kraj života živio je u Novom Zagrebu.</s><s>Nije postao ni glazbenik, ali je svoju glazbenu kulturu pretočio u poeziju.</s><s>Svoj književni lik oblikovao je u razdoblju između dva svje tska Književnu karijeru započeo je kao pjesnik.</s><s>Prvu pjesmu pod nazivom Dan objavio je 1919. godine, kao devetnaestogodišnjak, u katoličkom časopisu Luč, a prvu zbirku pjesama Lirika objavio je 1924. godine u duhu moderne, to jest takozvane matoševske lirske škole, u doba modernističkog pjesničkog pluralizma.</s><s>U tom je razdoblju pokrenuo i uređivao književne časopise.</s><s>Zajedno s Dobrišom Cesarićem 1923. godine osniva i uređuje list Ozon, 1924.</s><s>Književnost, a zatim 1926. časopis Antena.</s><s>U prvih deset godina nakon Prvog svjetskog rata tražio je put do književne javnosti u svom rodnom gradu kao tekstopisac i urednik književnih časopisa.</s><s>Od 1928. do 1937. godine živio je na njemačkom govornom području, točnije u Beču, gdje je i pisao na njemačkom jeziku.</s><s>Svojim se pjesmama i narativnim tekstovima potpuno uklopio u glavne tokove europske književnosti dvadesetih i tridesetih godina prošlog stoljeća.</s>
<s>Njegova djela mogu se klasificirati kao srednjoeuropski međuratni neorealizam, odnosno vrsta orijentacije čija su glavna obilježja povratak socijalnih i individualnih pitanja svakodnevnog života (Frangeš, Žmegač 1998: 303) Vjerovao je da se književnik najbolje može izraziti u časopisu.</s><s>Nažalost, zbog političke situacije, časopisi na kojima je radio nisu dugo trajali, ali su usprkos tome i dalje bili uspješni.</s><s>Bio je član uredništva i suradnik bečkog književnog časopisa Blaues Heft, gdje je radio na povezivanju i upoznavanju hrvatske i austrijske kulture.</s><s>U Moderne kroatische Lyrik pisao je o hrvatskoj književnosti.</s><s>1936. godine u Beču je organizirao književnu večer Vers und Welt.</s>
<s>Kako nije prekinuo vezu sa Zagrebom, 1934. godine, nakon deset godina, objavio je svoju drugu zbirku pjesama Pjesme zabrinutog Evropejca koja je osvojila pozornost kritike i u kojoj je iskreno pisao o svakodnevnim ljudskim problemima iz urbane sredine u razdoblju egzistencijalnih nemira.</s><s>1935. objavio je prvi dio romana Pepić u vremenu i prostoru, a drugi dio 1938. s promijenjenim naslovom U vrtlogu grada.</s><s>1937. vratio se u Zagreb tražeći utočište od nadolazećeg rata.</s><s>Otada pa do kraja života je živio tamo.</s><s>Nastavio je s književnim radom, pa je 1938. objavio čak tri knjige – zbirku pjesama Svirač i svijet i romane Život puža i Dnevnik Očenašeka.</s><s>Tijekom Drugog svjetskog rata, točnije 1941. godine, objavio je rad Iz dnevnika malog Perice.</s><s>Nakon rata objavio je još tri zbirke pjesama: 1953.</s><s>Pjesme, 1954.</s><s>Breze kanarinci kiše, 1957.</s><s>Otvaram prozor, a od proznih djela 1956. feljtonski roman U utrobi Zagrebačke gore i nekoliko knjiga feljtonističke i memoarske proze – 1956.</s><s>Zagrebački feljtoni, 1958.</s><s>Zagrebački feljtoni I, Zagrebački feljtoni II i 1965.</s><s>Usamljeni čovjek u Tingltanglu (Skok 1993: 9-12).</s>
<s>Majer je također bio i dječji književnik iako se dječjom književnošću počeo baviti u zrelim godinama.</s><s>1961. godine objavio je zbirku pjesama Žuna na telefonu, 1961. slikovnicu Zeko u kavani, 1967. slikovnicu Puna zvijeri, puna ptica u svijet žuri slikovnica, a 1969. zbirku pjesama Obrti pod starim lukovima.</s><s>Imao je poseban senzibilitet za temu djetinjstva kao osjetljivog i čudesnog životnog razdoblja.</s><s>Pisao je i o Bogu, ali ne kao fanatični vjernik ili skrušeni grešnik u stilu katoličke poezije međuratnog razdoblja, već u stilu spontanog intimnog dijaloga sa Stvoriteljem, kao izraz osobnog divljenja njegovom kreativnom radu, koja su narušavali ljudi (Skok Joža Skok privatno je Majera označio za boema, ali ne na način socijalnog prosvjeda ili bijega razočarane osobe koja pravi javne skandale i utapa tugu u alkoholu, već kao boema u smislu duhovne slobode.</s><s>Majera se moglo vidjeti u poznatim zagrebačkim gostionicama u kojima je imao izravnu i spontanu komunikaciju s različitim ljudima – kasnijim protagonistima njegove proze.</s><s>Tipološki, Majer se može klasificirati kao urbani pisac.</s><s>Tu urbanost obilježavaju situacije koje su u suprotnosti s dinamikom moderne velegradske tehničke civilizacije.</s><s>„Iako je pjesnik modernoga grada, ugođaji mu na posredan način podsjećaju na smiren život pod starim krovovima, pa makar ti krovovi pokrivali samo periferijske krčme.</s><s>Moglo bi se štoviše, ustvrditi da je on, u sklopu hrvatske inačice neorealizma, tvorac osebujnoga tipa nove književne idile - idile koja svoje mjesto zbivanja premješta iz sela ili nedirnute prirode u gradsku sredinu, zadržavajući od klasične idile temeljna raspoloženja suzdržane radosti ili pak blage nužnosti, a svakako sklonost prema prikazivanju poetskoga svijeta u kojemu su mogućnosti sukoba među likovima odnosno aktantima (ljudske naravi, snage prirode) svedene na najmanju mjeru.“ (Frangeš, Većinu svog života živio je u Zagrebu, zbog čega je sa Zagrebom bio povezan književno, duhovno, emocionalno i biografski.</s><s>Joža Skok je u knjizi Svjetiljka na Griču za Majera napisao da je „autentični pjesnik i pripovjedač svog rodnog grada.“ (1993: 5).</s><s>Pored Augusta Šenoe, Antuna Gustava Matoša i Miroslava Krleže, kojima su književni kritičari dodali pridjev zagrebački kao jednu od odrednica njihovih djela, možemo svrstati i Majera.</s><s>On je pjesnik, pripovjedač i feljtonist svog rodnog grada.</s><s>U svojim radovima opisao je urbane, gornjogradske, starogradske kao i donjogradske, periferijske i novozagrebačke predjele.</s><s>Majer je u cijelosti bio povezan sa Zagrebom i njegovim stanovnicima i zato je pjesnik Zagreba u doslovnom i simboličkom smislu.</s><s>Dok je za većinu autora Zagreb bio samo jedna od književnih tema, za Majera je Zagreb bio središte koje je obuhvaćalo i najperifernije dijelove, ulice, duh, pejzaže i atmosfere sa svojom starinom i suvremenošću.</s>
<s>Joža Skok je književni identitet Majerovih djela definirao kao urbanu naivnost, koja prožima prosječnog, anonimnog, malog i skromnog stanovnika grada.</s><s>Bez intelektualističkih pretenzija, ovaj se naivizam ne bavi spoznajom svijeta, već ga samo promatra i prirodno i spontano prihvaća i poistovjećuje s njim.</s><s>Za Majer a to nije bio izvor književnog procesa, već njegova suština i književni svjetonazor.</s><s>Skok Majerov naivizam definira dvoma značajkama – s jedne strane humanizam transformiran u dobrohotnost, dobronamjernost, suosjećanje, a s druge strane šaljiv prikaz život a prožet vedrinom.</s><s>U njegovim djelima osjeća se optimizam, usprkos tužnom pogledu na svijet, koji nije prevladao jer je Majer, poput svojih likova, prihvaćao male i skromne životne radosti.</s><s>„Majerovski humor bio je dobrohotan i spontan, bez primjesa ironije i sarkazma.“ (Skok 1993: 7).</s><s>Motivi u njegovim djelima uglavnom su humanistički i socijalni.</s>
<s>Majerove pjesme su prevođene na njemački, francuski, talijanski, slavenske jezike i esperanto, a neke pjesme su uglazbili hrvatski kompozitori Lujo -ŠafranekKavić, Krsto Odak i Ivo Lhotka-Kalinski (Stipčević 1963: 106).</s><s>Fragmenti novele Dnevnik malog Perice prevedeni su i na slovenski jezik u prevoditeljskom priručniku Sosedovi trdi orehi (2011) koji se bavi problematikom prevođenja.</s><s>Majer je također prevodio s njemačkog na hrvatski, na primjer Franza Werfela i stihove Heina i Rilkea.</s><s>Na dan proslave Majerovog sedamdesetog rođendana, dodijeljena mu je nagrada Vladimir Nazor za životno djelo.</s><s>Nagrada ga nije promijenila, ostao je skromni Majer iz pivnice koji i dalje razgovara sa svima.</s><s>"Trebalo je da bude bankarski činovnik, ali, krenuo je u poeziju, ne mareći za karijeru, uspjehe, krunidbene sate, počasti i mišljenja merodavnih.", rekao je Slobodan Marković (1982: 23).</s><s>Umro je u 75. godini života.</s><s>U njegovu čast knjižnica grada Zagreba dobila je ime po njemu, kao i velika zelena površina između Avenije Dubrovnik i parka Bundek na Novom Zagrebu, u kvartu Zapruđe – Park Vjekoslava Majera.</s><s>3 HRVATSKA NOVELA IZMEĐU DVA RATA</s>
<s>Novela je, kao što i samo ime govori, kratka priču o nečemu novom i zanimljivom za čitatelje.</s><s>Kako ju kratkoća ograničava, mora se u potpunosti osloniti na jedan ili samo nekoliko motiva koje pisci moraju uzdići do izvrsnosti.</s><s>To svakako ne znači da temu novele treba birati suprotno banalnosti svakodnevnog života.</s><s>Iako novela voli biti iznimna i neobična, banalnost svakodnevnog života može učiniti izuzetno zanimljivom.</s><s>To se može postići, na primjer, promjenom kuta gledanja ili se stilski naglasi ono što je nevidljivo u svakodnevnom životu.</s><s>Simbolička vrijednost motiva također zauzima važno mjesto u noveli, oslanjajući se na nesvjesnu dinamiku određenih situacija i skrivenu simboliku određenih događaja, novela može privući pozornost čak i na razini koja nije razina svjesnog zanimanja (Solar 1974: 220).</s><s>Krešimir Nemec u Antologija hrvatske novele kaže da novela među svim proznim narativnim oblicima traži od autora najviše samokontrole i brige za svaki detalj jer je zbog svoje kratkoće, ekonomije prostora i brzog razvoja radnje izuzetno zahtjevna književna vrsta jer treba pažljivo sastaviti i ‘odvagati’ svaku rečenicu.</s><s>Za razliku od romana koji podnosi epsku opsežnost, razvoj, razradu, ponavljanja, duge opise i brojne likove, u noveli je sve pažljivo promišljeno i odmjereno.</s><s>Za noveliste kaže da su umjetnici minijature jer moraju postići da u jednom odabranom fragmentu o dnosno isječku stvarnosti prikažu svu punoću, bogatstvo i složenost životnih manifestacija.</s><s>Iz tog razloga novelu karakterizira specifična građa i usmjeravanje pažnje na pojedinačno, Novela je u svom razvoju doživjela velike promjene.</s><s>Tematski i formalno se prilagođavala</s>
<s>modama senzibilitetima.</s><s>Svaka stilska formacija i poetika je odražavala neke svoje specifičnosti.</s><s>Druga razlika između romana i novele je ta što je roman imao razdoblja uspona i padova, dok novelu karakterizira postojano visoka razina produkcije i recepcije, što pokazuje da je bila favorizirana književna forma zbog svoje sposobnosti da se prilagodi raznim poticajima, stilovima i čitateljskim afinitetima.</s><s>Novela je u hrvatsku književnost stigla relativno kasno – u razdoblju romantizma.</s><s>Međutim, zbog mogućnosti koje nudi kao književni oblik, hrvatski su književnici brzo stvorili uvjete za njezinu afirmaciju.</s><s>Prve kratke priče u hrvatskoj književnosti tematski su bile usmjerene na materijal iz povijesti.</s><s>Pod utjecajem ondašnjih tendencija zapadnoeuropske književnosti, nastala je kratka proza nadahnuta događajima iz nacionalne prošlosti.</s><s>Dakle, teme su bile slavne bitke protiv Turaka i Mongola u kojima su se veličali vojskovođe i banovi.</s><s>Novela je tada zapravo bila minijaturni roman u kojem je dominirala akcija sa zamršenim i dinamičnim zapletima, a česti motivi bili su otmice, osveta, dvoboji, zavjere, ljubav... (Nemec 1997: 6).</s><s>Od tridesetih godina 19. stoljeća postoji kontinuitet novelističkog pripovijedanja u hrvatskoj književnosti, koja je bila jedna od najomiljenijih književnih vrsta.</s><s>Nakon realizma, na scenu stupa modernizam s kultom individualizma i parolama o oslobađanju od tradicije što vodi potpunoj slobodi stvaranja.</s><s>Sa sobom je donio nov senzibilitet i novo razumijevanje književnih vrsta.</s><s>Pripovjedna se proza oslobodila nacionalne funkcionalnosti, političkih i društvenih tendencija.</s><s>Tematski se fokusira na svijet pojedinca, intimnu analizu, mentalitet i druge probleme svijesti i podsvijesti.</s><s>Obogaćena novim temama, novim narativnim tehnikama i „osvježena“ novim oblicima, novela je u ovom razdoblju cvjetala, postajući pogodna za izražavanje najsuptilnijih emocija i psiholoških stanja.</s>
<s>Miroslav Šicel u Hrvatskoj noveli između dva rata kaže da je svaka nacionalna književnost, shvaćena kao povijesno-književna kategorija koja je u svojoj razvojnoj liniji podijeljena na određena razdoblja.</s><s>Ta razdoblja čine neovisne cjeline koje imaju specifična obilježja koja ih razlikuju od prošlih i budućih razdoblja.</s><s>Svaka takva književna epoha, iako je cjelina za sebe, povezana je svojim problemima i tehnikama s onim iz prošlosti iz kojih je naslijedila formalna dostignuća i metode, kao i neriješene probleme.</s><s>Dakle, hrvatska književnost obuhvaćena pojmom "razdoblje između dva rata" nije u potpunosti odvojena od onoga što se ranije događalo u književnosti, ali je karakterizira činjenica da svoje putovanje započinje 'opterećena' nizom problema koji su se pojavili prije i tijekom rata, a sazreli su u to vrijeme (Šicel 1959: 5).</s><s>Hrvatska književnost obuhvaćena pojmom "razdoblje između dva rata" nije u potpunosti odvojena od onoga što se ranije događalo u književnosti, ali je karakterizira činjenica da svoje putovanje započinje „opterećena“ nizom problema koji su se pojavili prije i tijekom rata, a sazreli su u to vrijeme (Šicel 1959: 5).</s><s>U rat se ušlo s dvije jasno naglašene književne koncepcije – izrazito umjetničkom i nacionalno-romantičnom.</s><s>Tijekom rata, uz spomenuto, pojavila se i treća ekspresionističko-socijalna koncepcija.</s><s>U to vrijeme teoretskih i polemičkih sukoba, u trećem desetljeću stoljeća, počela se isticati treća koncepcija koja je imala najrealnije mogućnosti za daljnji razvoj i koja je davala novo obilježje hrvatskoj književnosti u prvih deset godina nakon rata.</s>
<s>Ekspresionizam, kao duhovni pokret u svijetu, bio je pokušaj pronalaska bilo kakvog izlaza iz intelektualne krize koja je tada zahvatila Europu.</s><s>U književnosti se konkretno očitovao u izravnom izražavanju pojedinca, oslobođenog moralnih i društvenih obveza prema bilo kome.</s><s>Ekspresionizam je u osnovi bio revolt protiv tradicionalnog i ukalupljenog, a značio je novi, elementarni i neobuzdani izraz čovjeka svoga vremena u novim, još uvijek nedefiniranim životnim uvjetima.</s><s>Ekspresionizam je u Hrvatsku došao iz Njemačke, gdje je predstavljao „program rušenja“, pa je tako prihvaćen i u Hrvatskoj.</s><s>Lirika je bila najprikladnija za ovakvu vrstu izražavanja zbog mogućnosti slobodne upotrebe forme i nevezanih stihova.</s><s>Pogodna je bila i drama ali je također i novela, kao specifična književna kategorija, dolazila do izražaja više nego u drugim razdobljima.</s><s>Zbog svoje glavne značajke fragmentarnosti, pisci su imali mogućnost obuhvatiti samo jedan aspekt života, što je bilo vrlo pogodno.</s><s>Ekspresionizam je bio najpogodniji za bunt protiv zastarjelog u literaturi.</s><s>Sa ekspresionističkom formom je bila povezana i tematska problematika sa naglašenom socijalnom crtom.</s><s>Novele koje obrađuju život običnog čovjeka bile su u pozadini u odnosu na novele sa ratnom tematikom koje su objavljivane u nizu različitih antologija i zasebnih izdanja.</s>
<s>Sredinom 1930-ih u hrvatskoj se književnosti pojavio socijalni realizam, zajedno s novitetima psihološkog realizma i drugim modernističkim tendencijama.</s><s>Majer je ostao dosljedan svom putu i nakon Drugog svjetskog rata.</s><s>Prihvatio je vrstu i stil psihološke, ispovjedničke, asocijativne i meditativne proze koja ispreplićući detalje, slike, epizode, fragmente života, predstavlja izraz urbane, moderne proze, ali bez modernističkog prekida s tradicijom (Skok 1993: 10).</s><s>U razdoblju između dva rata, za koje je karakteristična brza promjena smjerova ( izama), njezina važnost nije umanjena.</s><s>Iznimna dinamika rezultirala je novelističkom produkcijom u kvalitativnom i kvantitativnom smislu.</s><s>Ovo razdoblje karakterizira razigranost oblika novele te širok raspon tema i motiva koji se više nikad nisu ponovili u hrvatskoj književnosti.</s><s>Novela je ponovno postala privilegirani oblik koji može izraziti sve domete modernog života.</s>
<s>Novela se na svom putu susretala i sa političkim utjecajima i ideološkim pritiscima, međutim, hrvatski su autori uspjeli sačuvati svoj stvaralački integritet i novela nije „utrpjela“ trajne posljedice.</s><s>Značajne promjene u hrvatskoj noveli dogodile su se pedesetih godina s piscima koji su se okupljali oko časopisa Krugovi, koji je izlazio od 1952. do 1958. godine.</s><s>Oni su obogatili hrvatsku prozu novim temama i narativnim postupcima.</s><s>Karakteristična obilježja su: grad kao središte radnje, bijeg od „velikih“ tema, fokusiranje na likove koji su društveni marginalci i osamljenici, uporaba žargona i sklonost naraciji u prvom licu (Nemec 1997: 10).</s><s>Radikalni zaokret dogodio se krajem 60-ih i početkom 70-ih godina 20. stoljeća s novom književnom generacijom.</s><s>Već tada počinju pokušaji usmjeravanja novele u smjeru realizma – realističko fabuliranje, analiza karaktera i tematiziranje konkretnih socijalnih</s>
<s>realističkog pripovijedanja su: naglašena društvena funkcija, detaljan opis stvarnosti, analitički pogled na ljude, stvari i događaje, razrađeni motivacijski sustav, preciznost u detaljima i opis aktualnih pojava.</s><s>Novela je u realizmu bila veoma popularna, kao i druge narativne vrste.</s>
<s>Posljednjih petnaestak godina 20. stoljeća traže se nove mogućnosti i vidljiva je tendencija skraćivanja novele prema američkom modelu pripovijedanja, što su mediji podržali posebnim rubrikama i natječajima.</s><s>Najvažnija obilježja nove kratke proze su: uporaba žargona, ironije, poigravanje jezikom i preplitanje s diskursima drugih umjetnosti i medija.</s><s>Te procese će kasnije, u devedesetim godinama, djelomično prekinuti Domovinski rat sa ratnim pričama i potresnim prizorima (Nemec 1997: 11).</s><s>4 MAJEROVA PROZA</s>
<s>Majerova se proza u smislu tematike i modeliranja zbilje uklapa u struju "modernog objektivizma".</s><s>Poprište njegovih djela su stare gradske kuće, periferne krčme, vlažne podstanarske sobe, gostionice, pučke kuhinje, mračne ulice, odnosno ono ružnije lice Zagreba.</s>
<s>Skok kaže da je Majer u hrvatsku književnost ušao neposredno nakon Prvog svjetskog rata, u vrijeme snažnog prodora ekspresionizma.</s><s>Pripadao je pjesnicima koji su se držali naslijeđa impresionističke i simbolističke poetike.</s><s>Majer pripada generaciji hrvatskih pjesnika koji su doživjeli dva velika rata koja su ostavila traga u njegovim djelima.</s><s>Kao rezultat tih strašnih događaja koje je proživio u mladosti, u njegovim se djelima osjećala rezignacija, očaj, strah i nemoć malog čovjeka.</s><s>U njegovim djelima nema ideološkog manifesta, već samo impresivne slike strašnih posljedica rata, ali bez patetike i deklarativnosti.</s><s>Bio je promatrač i slikar socijalne bijede i patnje, a u središtu mu je bila ljubav i razumijevanje za malog čovjeka (Skok 1993: 12).</s><s>Temelji na kojima je Majer gradio svoju prozu prilično su se razlikovali od ideja hrvatskih prozaista međuratne generacije.</s><s>Njegov princip pripovijedanja zamišljen je kao niz iznenađenja, kao niz radnji koje materiju otuđuju od stvarnosti u korist šaljivo ironične slike svijeta koja je bila u skladu s njemu svojstvenom sentimentalnošću.</s><s>Općenito, proza Vjekoslava Majera je mješavina malih remek-djela mašte i dječje rapsodije, koja se neprestano vraća u svoj izvorni oblik.</s><s>Majera možemo svrstati u međuratni neorealizam, odnosno jednu vrstu tog usmjerenja.</s><s>Glavna obilježja tog usmjerenja su povratak društvenih i individualnih pitanja svakidašnjice u duhu satiričnih i reportažnih namjera, gdje stil književnoga izvještavanja o autentičnim događajima i postupci filmske montaže određuju narativni diskurs nove, postekspresionističke proze.</s><s>Od naturalističkih sklonosti prethodnih generacija se razlikuje po neobičnom lakonizmu koji izbjegava patetičan odnos prema zbilji te iskazuje težnju za ironičnim odmakom (Frangeš, Žmegač 1998: 304).</s><s>Majerove romane i novele karakteriziraju banalne teme uzdignute do razine ozbiljnog problema, razvijeno fabuliranje, lokalni zagrebački kolorit, prividno naivna vizura, blaga ironija i humoristički ton.</s><s>Djela često simuliraju oblik dnevnika i memoara, dok je pripovjedač, uglavnom prvoosobni i infantilni (Miličević 1959: 9 ).</s><s>5 NOVELA DNEVNIK MALOG PERICE</s>
<s>Novela Dnevnik malog Perice objavljena je prvi put u časopisu Hrvatsko kolo, knjiga XVI, 1935. godine u Zagrebu pod naslovom Iz dnevnika maloga Perice.</s><s>U posebnoj knjižici pod naslovom Dnevnik maloga Perice izlazi u nakladi Biblioteke lijepe knjige (BE-L-KA) 1942. godine u Zagrebu, a treće po redu objavljivanje novele Dnevnik malog Perice izlazi u izboru Majerovih djela, u ediciji Pet stoljeća hrvatske književnosti, knjiga III, u izdavaštvu Matice hrvatske 1965 godine.</s><s>Četvrto izdanje izašlo je s izmijenjenim naslovom Tjedan dana iz dnevnika maloga Perice, u zbirci novela pod skupnim nazivom Osamljeni čovjek u Tingltanglu.</s><s>Ova novela je posebna zbog svog oblika – dnevničkog zapisa i Majerovog najmlađeg književnog junaka – malog Perice.</s><s>Novela je bila veoma uspješna i Petar Šegedin uvrstio ju je u Antologiju hrvatskih pripovijedaka.</s><s>Majer je okarakterizirao svoje likove već samim imenovanjem istih.</s><s>Tako nam ime mali Perica daje do znanja da je riječ o djetetu.</s><s>U ovom slučaju gdje je Perica i pripovjedač otvara nam još jedno moguće tumačenje – cijelu novelu gledamo kroz oči nedužnog djeteta pa nam se sama novela čini još iskrenija i razigranija.</s><s>5.1 KRATAK SADRŽAJ NOVELE DNEVNIK MALOG PERICE Dnevnik malog Perice govori o događajima građanske, mogli bismo reći malograđanske zagrebačke, odnosno „purgerske“ obitelji Šafranek u razdoblju između 6. i 12. svibnja 1935. godine.</s><s>Svake večeri dječak Perica potajno vodi dnevnik u kojemu naivno, na djetinjast način opisuje svijet oko sebe kao svojevrsni komentator, tumačeći postupke odraslih što izaziva komičnost u noveli.</s><s>Uz Pericu, ostali likovi u noveli su njegovi roditelji, Ana i Franjo Šafranek, Anina sestra i Peričina tetka Mina te gospodin Fulir.</s><s>Obitelj Šafranek dane provodi u monotoniji, dok jednoga dana započinje zaplet u obitelji koji kulminira na samom kraju novele.</s><s>Radnja započinje u ponedjeljak, na obiteljskom izletu u pivovaru, gdje se obitelji pridružio gospodin Fulir.</s><s>Čitanjem novele otkrivamo dubinu njihovih odnosa i unutrašnjih konflikata koje vode u sebi.</s><s>Majer se odlučuje za kraj koji odgovara tom vremenu i toj sredini – poslije malog nemira sve se vratilo u stari kolosijek, međutim, kako govorimo o noveli u obliku dnevnika, kraj ostaje otvoren.</s>
<s>Događanje započinje u pivovari, kada je cijela obitelj – Ana, Franjo, Perica i Mina na okupu, a pridružuje im se gospodin Fulir.</s><s>Gospodin Fulir pokušava ostaviti dojam načitanog čovjeka, kako bi zadivio ženski dio društva, što iritira Franju.</s><s>Franjo je već pijan, ali ga to ne sprječava da se ne pobrati sa Fulirom.</s><s>Na putu doma, Fulir ne gubi vrijeme i udvara se Ani, dok Franjo, kao i obično kada se napije, govori o svojim neiskorištenim potencijalima.</s><s>Kada su se Ana i Franjo vratili doma, nastavlja se prepirka zbog Franjinog pijanstva.</s><s>Fulir ne gubi vrijeme i već se istog dana pojavlj uje pod Aninim prozorom.</s>
<s>Dan je započeo Mininim posjetom koja je, kao što je imala naviku činiti, došla jesti.</s><s>I danas je Fulir svratio u posjet Ani.</s><s>Kako bi ostao nasamo sa Anom, pokušavao se riješiti Perice.</s><s>Kada se navečer Franjo vratio doma, Fulir je licemjerno rekao da je došao zbog njega jer su se pobratili.</s><s>Zabavljali su se, pili i pjevali, uz povremene nesuglasice između Franje i Fulira.</s>
<s>Pod izlikom da želi razgovarati o vulkanima, Franjo odlazi u gostionicu kod Šnidaršića.</s><s>Ana mu ne vjeruje pa su se, kada se Franjo kasnije vratio doma pijan, počeli svađati.</s>
<s>Četvrtak kod obitelji Šafranek započeo je svađom između Mine i Ane koja se žalila na Anin ručak, a zatim čak prigovorila Ani da je slaba kućanica.</s><s>Franjo je iz principijelnosti branio svoju suprugu.</s><s>Kasnije je Franjo otišao u gostionicu kod Šnidaršića, gdje je sreo Fulira te ga navečer doveo doma.</s><s>Fulir se opet udvarao Ani.</s><s>Franjo se napio, pa opet pričao o svojim neostvarenim snovima i pod utjecajem emocija čak i zaplakao.</s>
<s>Mina je shvatila da joj se ne isplati svađati s Anom i Franjom, pa je ponovo došla u posjet.</s><s>Navečer je došao i gospodin Fulir.</s><s>Kada je Franjo otišao na zahod, Fulir je iskoristio priliku i počeo Ani izjavljivati ljubav.</s>
<s>Kako Perica kaže, tog se jutra nije dogodilo ništa posebno, ali navečer se odvija glavni zaplet u noveli.</s><s>Naime Fulir je opet bio u posjetu i kada je Franjo otišao na zahod, Fulir je iskoristio priliku, s time da je ovaj put je otišao korak dalje i prešao s riječi na djelo te počeo grliti Anu.</s><s>U tom trenutku se Franjo vratio iz zahoda i razbjesnio se zbog prizora koji ga je dočekao.</s><s>Došlo je i do fizičkog obračuna, nakon kojeg se Franjo zaključao u sobu, a Fulir je otišao.</s><s>Franjo je bio strašno povrijeđen i ljut na Anu, ali rekao je da se neće rastati zbog djeteta.</s><s>Ana je plakala i pokušavala izgladiti situaciju.</s>
<s>Dan nakon tog „strašnog“ događaja kod obitelji Šafranek bio je tih.</s><s>Franjo je otišao na objed u gostionicu kod Šnidaršića i napio se.</s><s>Mina je došla na objed, ali kako Ana nije kuhala, Mina se naljutila.</s><s>Niti minutu nije suosjećala s Anom ili Franjom, već je krenula tražiti hranu po kući.</s><s>Perici je bilo žao što Fulir više neće doći jer mu je bilo zabavno u njegovom prisustvu pa je simbolično zapalio svijeću kao da je Fulir umro jer je znao da više neće doći.</s>
<s>Zagreb u razdoblju između dva svjetska rata postaje jedno od glavnih gospodarskih središta tadašnje države Kraljevine Jugoslavije.</s><s>To je za posljedicu imalo intenzivnu izgradnju i brojne do tada nepoznate socijalne i urbanističke probleme.</s><s>Između dva svjetska rata Zagreb je doživio nezapamćeni rast i početkom tridesetih godina prošlog stoljeća dostigao broj od gotovo 190.000 stanovnika.</s><s>Doseljavanje ljudi iz ruralnih krajeva nakon Prvog svjetskog rata te kronični nedostatak stanova uzrokovali su naseljavanje južne periferije Zagreba i puno socijalnih problema, koje slabo razvijene socijalne institucije nisu mogle u potpunosti sanirati.</s><s>Grad se počeo prostorno širiti, povećavati, prihvaćati veliki broj migranata i poprimati potpuno novi izgled.</s>
<s>Unatoč svom romantičnom pogledu, Majer nije bio „slijep“ za društvenu situaciju.</s><s>On je svoju analitičku pozornost usmjerio na njegovo „dno“.</s><s>Pisao je o dehumanizaciji urbanog čovjeka i života te njegovoj tragediji u svijetu moderne civilizacije.</s><s>Govorio je o ljudskom otuđenju kao posljedici jaza između života prema ljudskoj mjeri i onoga koji je prema mjeri moderne civilizacije, s psihologijom stanovnika.</s>
<s>Zagreb je izvor njegovih tema, motiva i preokupacija, prostor njegove intime.</s><s>Predjeli Zagreba unijeti su u njegova djela s nostalgijom za prošlim vremenima i djetinjstvom.</s><s>Svojim djelima želio je malo zabaviti svoje sugrađane i usput ih upozoriti na njihove nedostatke.</s><s>Bavio se socijalnim temama i motivima koje je crpio iz urbane sredine u međuratnom razdoblju.</s><s>„On opisuje siromašne djevojke, pralje, tuberkulozne prodavačice, gradske dvorkinje, bolesnike, slijepce, onemoćale umjetnike, smetlare, ugljenare, švelje, stare kuharice, siromahe, osamljenike i gradske probisv ijete koji nastanjuju kućerke u predgrađu.</s><s>Pjesnički je svjedočio o vremenu i upozoravao na proturječnosti i nepravde života.“ (Skok 1993: 14).</s><s>5.3 INFANTILNI PRIPOVJEDAČ</s>
<s>Novela Dnevnik malog Perice nije prvi primjer da Majer u svom radu koristi infantilnog pripovjedača, nego je već u nekoliko lirskih minijatura opisivao grad dječjim očima, s vedrinom dječjeg odnosa prema svijetu i životu, sa čuđenjem, maštanjem i igrom.</s>
<s>Infantilni pripovjedač daje djelu razigranost i narativno „iznenađenje“.</s><s>Majer je u tekst uveo „iskošen“ pogled koji je polazište za stjecanje novih pogleda o pojavama u nekoj životnoj sredini.</s><s>Glavna značajka je naivnost.</s><s>Infantilni pripovjedač je osoba bez ikakvog znanja o svijetu, o zbilji.</s><s>Ima isključivo funkciju medija.</s><s>Taj pogled je ogoljen i iskren, izvan okvira „društveno prihvatljivog“.</s><s>Kao razlog korištenja infantilnog pripovjedača Frangeš i Žmegač (1998: 308) kažu da će se, ako se događaji, poznati s konvencionalne strane, prikažu s nekoga drugačijeg gledišta, poznata pojava učinit neobična, pa je možda nećemo odmah prepoznati.</s><s>Dogodit će se, kako kažu, kognitivni šok koji će izazvati promjene u našem shvaćanju stvari i narušit će automatizirane navike u našim pogledima.</s><s>Taj novi pogled će potaknuti spoznajni nemir koji će biti polazište za stjecanje novih, drukčijih ili modificiranih prosudbi o pojavama u nekoj životnoj sredini.</s>
<s>Među suvremenim hrvatskim prozaistima Majer je prvi uveo ulogu takvog pripovjedača koji svijet i stvarnost gleda naivnim pogledom slikajući banalnost svakodnevnog života.</s><s>Promatrao je i bilježio postupke i reakcije svojih likova, dajući im priliku da kroz svoje monologe i dijaloge otkriju sebe i svoj svjetonazor, prepričavajući njihove svakodnevne iluzije i snove (Skok 1993: 18).</s><s>Đurđa Strsoglavec i Antonio Juričić u članku Infantilni pripovjedač u književnom, filmskom i kazališnom mediju (2002) razmatraju ulogu infantilnog pripovjedača u noveli Tjedan dana iz dnevnika malog Perice.</s><s>U tom članku kažu da je upotreba infantilnog pripovjedača u književnom djelu bila prisutna već na početku 20. stoljeća u avangardi.</s><s>Skromni ljudi i djeca najpotpunije, a istovremeno spontano izražavaju ljudsku bit, dopuštajući naivnost i drukčije poimanje realiteta.</s><s>Djeca se izražavaju na jednostavan način, za razliku od odraslih.</s><s>Konkretno u Majerovom djelu infantilni pripovjedač nije ni cinik ni kritičar, već samo naivni svjedok.</s><s>Majer je koristio infantilizam da bi pojačao suprotstavljenost svijeta odraslih i djece, te tako u noveli</s>
<s>Pripovjedački jezik Vjekoslava Majera rezultat je urbanizacije hrvatskoga književnog jezika koja je započela Ksaverom Šandorom Gjalskim i njegovim kajkavskim jezičnim supstratom, a nastavljena dijalekatskom i agramerskom verzijom tog jezika u djelima Miroslava Krleže.</s><s>Majer je predstavio urbani zagrebački govor, a svoj je rječnik gradio na riječima i izrazima kolokvijalne provenijencije (Skok 1993: 19).</s><s>Majer u svojim djelima koristi elemente gradskog jezika i poetiku niskog stila.</s><s>Njegovi likovi također su i jezično okarakterizirani: oni govore lokalnim zagrebačkim prigradskim idiomom u kojem je kajkavski leksik pomiješan s barbarizmima njemačkog podrijetla.</s><s>Svijet običnosti opisuje i odgovarajući, stilski obilježeni jezik određenih društvenih skupina.</s><s>Stoga se Majerova estetika banalnosti na stilskoj razini očituje kao tendencija ka poetizaciji niskog stila i depoetizaciji visokog, retoričkog stila.</s>
<s>Pripovjedačke tehnike koje Majer koristi u noveli su: pripovijedanje, dijalog, opis, a stilska izražajna sredstva su: epiteti, metafore, inverzije i onomatopeje.</s><s>Korištenjem vokabulara urbanog jezičnog područja Majer otkriva novu kolektivnu psihologiju, intimnu vezu s gradom i bliskost sa stvarima o kojima pripovijeda jer živi jezik književnosti nije onaj koji se najviše govori u određenom trenutku, već onaj koji je najizražajniji u nekom razdoblju.</s><s>Majer se služi serijom riječi koje su izrazito socijalno obojene i više govore o kolektivnoj psihologiji i slici okoliša nego bilo koji opis.</s><s>Riječi poput ceker, štandt, huncut… govore više o malograđanskom okruženju i mentalitetu ljudi od mnogih detaljnih opisa.</s><s>Narušavanjem književne norme dobivamo dojam stvarnosti.</s><s>Jezik tako gubi opisni karakter, a dobiva izrazito stilsko značenje (Donat 1972: 197).</s>
<s>Dnevnik je prozna književna vrsta koja pripada diskurzivnim književnim oblicima.</s><s>Njegova je glavna značajka da su događaji poredani kronološkim redoslijedom.</s><s>Obično izražava nečiji stav i pogled na osobe i događaje.</s><s>Dnevnici su djela autobiografske prirode u kojima autor svakodnevno ili povremeno bilježi važne događaje i stvari koje je doživio, koje su na neki način utjecale na njega.</s><s>Zato su obično napisani u prvom licu jednine, ne slijede pravilima, pa je jezik jednostavan, a rečenice banalne.</s><s>Možemo reći da je to najslobodniji oblik izražavanja pisaca.</s>
<s>Dnevnici su također važni kao povijesni izvori.</s><s>Obično su opremljeni datumom i mjestom radnje.</s><s>Osim vlastitih događaja mogu sadržati i povijesne činjenice i podatke o društvu koji su utjecali na sudbinu osobe koja piše dnevnik.</s><s>Mnogi se autori također koriste dnevničkim zapisima kada objavljuju autobiografije.</s><s>U današnje vrijeme pojavili su se i novi oblici dnevnika, takozvani blog i vlog.</s><s>5.6 LIKOVI</s>
<s>Branimir Donat je u Unutarnjim rukopisima (1972: 205) o Majerovim likovima zapisao: "Ponor koji dijeli njegov zanos od opće ravnodušnosti pokušavaju premostiti njegovi ambasadori dobre volje, ti mali, jednostavni, ali vrlo pitoreskni pepići, očenašeki, puževi, razni starčići, skitnice, djeca, služavke itd.</s><s>Govoreći o njima, ne smijemo spominjati karaktere, jer oni to nisu.</s><s>Oni su gotovo svi manje ili više uspjele stilizacije, koje piscu služe ne da tumače svijet, nego samo da ga izraze u jednom osobitom obliku.</s><s>Zato ih je najbolje tumačiti ako antitetske ličnosti prikazane stvarnosti, kao zamišljene likove jednog svijeta poremećene kauzalnosti i maštovitosti kao jedine stvarne logike romanesknog pisanja." Glavni Majerov cilj bio je opisati ljude tog vremena, njihove patnje i s reću, njihove lijepe i manje lijepe trenutke.</s><s>To su tipične ljudske sudbine u razdoblju između dva rata.</s><s>Opisuje ih realno, s njihovim osobnim problemima i tako nam daje širu sliku o cijelom razdoblju.</s><s>„Pokazivao je to lijepom i toplom riječi, prijateljskim pogledom i odobravanjem, spremnošću da s razumijevanjem sasluša i prihvati tuđu ispovijed, te predavajući se hedonističkim užicima u kojima je, primjerice, čaša vina bila najbolji Majerovi likovi uglavnom su skitnice, nezaposleni radnici, kućanice, umirovljeni činovnici, gostioničari, pijanci, pralje itd.</s><s>Zahvaćeni su u karakterističnim životnim situacijama s ciljem ocrtavanja mentaliteta i kolektivne psihologije zagrebačke malograđanske, purgerske sredine.</s><s>Protagonisti njegovih djela svojom običnošću, skromnošću, naivnošću i dobroćudnošću izražavaju i dubinsku psihologiju takozvanog malog čovjeka koji, kao skromnu nadoknadu za svoje dnevne brige i velike ali nerealizirane čežnje, prihvaća prozaične društvene rituale: krčmu, vašar, cirkus, uličnu razonodu, varijete, kino ili nogometnu utakmicu (Miličević 1959: 11).</s><s>Majerovi likovi su plošni i tipizirani.</s><s>O Majerovim likovima Frangeš i Žmegač (1998: 305) kažu: „Majer otkriva, tako reći, malogradsko naličje grada, monoton život takozvanih malih ljudi, koji se nikamo ne žure: stoga što ne teže za nekim osobitim probicima, ili pak stoga što nemaju kamo hitati jer su nezaposleni.</s><s>Kućanice na putu s tržnice, obrtnici i niži činovnici koji u stanci skoknu u obližnju krčmu, nezaposleni koji pred izlozima čitaju besplatno izložene novine - to je sloj ljudi iz kojega autor bira svoje junake.</s><s>Za Majerov je književni svijet znakovito da likovi imaju neobično mnogo vremena, pa su tipične okolnosti u strukturi pripovijedanoga teksta stanja u kojima se ne očituju bitne promjene: susreti znanaca koji vode duge razgovore bez određenoga komunikacijskog cilja, razmišljanja dokonih pojedinaca, njihovi komentari o vijestima iz novina ili o filmovima koje su gledali.“ Koncentracija na jedan motiv ili mali broj motiva, prirodno ne dopušta složenije načine karakterizacije.</s><s>Karakter se u noveli ne može razrađivati, već se samo može označiti u jednom sudbinskom trenutku ili naznačiti u nekoj za njega sudbinskoj karakteristici.</s><s>Kako je u noveli obično zahvaćen samo jedan događaj, jedan ljudski odnos, a ne puno zbivanja i društveni odnosi, poneke karakterne crte, a ne karakteri, novela nužno teži prema svojevrsnoj konkretizaciji koja je vodi u naglašavanje slučajnog na račun nužnog, pojedinačnog na račun općenitog, jednog na račun mnoštva, individualnog na račun društvenog.</s><s>Brzi razvoj radnje ili potreba da se u svakom slučaju teži prema neminovnom brzom završetku unosi također u novelu elemente dramatizacije (Solar 1974: 220-221).</s>
<s>„Majer je jedini koji je uspio romaneskno izraziti duh i stanja onog malog čovjeka, koji još uvijek vjeruje u vašarske horoskope i 'planete'.</s><s>Svi njegovi likovi žive manje ili više razapeti između mitološkog osjećanja bića i novog ritualizma moderne civilizacije, nesvjesni onog dubokog jaza između svoje prostodušnosti i dobrote, te zla U sljedećim poglavljima ovog rada pokušat ću predstaviti postupke kojima je autor izravno i neizravno okarakterizirao svoje likove.</s><s>Budući da nema epiteta o vanjskom izgledu likova, karakterizacija je uglavnom neizravna, a nagovještaji su skriveni u kontekstu.</s><s>Imamo opise radnji, posredovanje govora u dijalozima s drugim likovima i Peričine opise.</s><s>Na temelju toga pokušala sam zaključiti kako ti likovi funkcioniraju, razmišljaju, djeluju i kako su motivirani.</s><s>Perica opisuje pet vrsta odnosa: odnos majke i oca, odnos roditelja i njega, odnos roditelja i tete Mine, odnos oca i Fulira te odnos Ane i Fulira.</s>
<s>Seymour Chatman u Karakteru u pripovjednom tekstu (1983: 113) kaže da se karakterizacija sastoji od više elemenata.</s><s>To je kao prvo imenovanje, zatim eventualno, ne obavezno, fizički opis i psihološki motivirani postupci.</s><s>Karakterizacija može biti posredna ili neposredna.</s><s>Likove može karakterizirati sam autor, mogu ga karakterizirati ostali likovi, a lik se može karakterizirati i sam, što se naziva samokarakterizacija.</s><s>Karakter nije statičan te se kroz djelo može mijenjati.</s>
<s>U priručnicima pod terminom karakterizacija obično nailazimo na pismeno ocrtavanje jasnih karakteristika neke osobe, onog što ona radi i načina na koji misli i živi.</s><s>Čovjekova narav, okolina, navike, osjećaji, žudnje, instinkti: sve to čini ljude onim što jesu i pisac nam predstavlja svoje glavne karaktere portretiranjem tih elemenata.</s><s>Po Aristotelu je kod Grka naglasak na radnji, a ne na ljudima koji tu radnju obavljaju.</s><s>Ljudi koji obavljaju radnju su na drugom mjestu, međutim čovjek kao agens u djelu nije isto što i karakter.</s><s>Agensi su nužni za radnju, dok karakteri nisu.</s><s>Karakter je nešto što se agensima dodaje kasnije, ako se uopće doda.</s><s>Agens mora imati najmanje jedno svojstvo vezano za radnju koju obavlja u djelu, prije nego što mu se doda karakter.</s>
<s>Formalističke i strukturalističke koncepcije karaktera I formalisti i strukturalisti se slažu sa Aristotelom u tome da je karakter proizvod zapleta.</s><s>Likovi su najprije sudionici a tek onda osobe.</s><s>Po njima bi se teorija pripovijedanja trebala kloniti psihologije jer aspekti karaktera mogu biti samo funkcije.</s><s>Kažu da treba analizirati isključivo to što ti karakteri rade u djelu i ne baviti se time kakvi su oni zapravo.</s>
<s>Ruski formalist i književni teoretičar Boris Viktorovič Tomaševski gleda na karakter kao na vezivno tkivo koje nam pomaže da se orijentiramo među nakupljenim detaljima, kao na pomoćno sredstvo za svrstavanje i raspoređivanje pojedinih motiva.</s><s>Također za njega je karakter od sekundarne važnosti jer je proizvod zapleta.</s><s>Lik prema Tzvetanu Todorovu i Rolandu Barthesu Za razliku od ostalih, francuski formalist Tzvetan Todorov dijeli tekstove u dvije kategorije, narativne tekstove u kojima je središnja radnja – psihološki tekst, i na tekstove u kojima je središnji lik – psihološke narativne tekstove.</s><s>Roland Barthes se u početku složio da ima lik sekundarno značenje u djelu, no kasnije je napisao da nema narativnog teksta bez likova, tj. nositelja radnje.</s>
<s>Engleski književnik Edward Morgan Forster likove dijeli na „zaokružene“ i Plošni lik ima jedno ili samo nekoliko svojstava, što zasigurno ne umanjuje snagu ili živost tog lika, niti utječe na to da je tipiziran, odnosno lako prepoznatljiv.</s><s>Takav lik ima samo jedno svojstvo, ono koje prevladava nad drugima, ponašanje takvo g lika obično je predvidljivo.</s><s>Takav lik u narativnom tekstu ima jasnu orijentaciju i stoga je izraženiji i lakši za pamćenje jer je jasno strukturiran.</s><s>Za razliku od plošnih likova, zaokruženi likovi imaju mnoštvo svojstava, od kojih su neka čak proturječna.</s><s>Njihovo ponašanje je nepredvidljivo jer se mogu mijenjati kroz djelo.</s><s>Nisu tako "jasni" kao plošni likovi i teško ih je opisati, ali upravo zbog toga mogu pobuditi jači osjećaj bliskosti kod čitatelja.</s><s>Teško je opisati kakvi su oni zapravo.</s><s>Zaokruženi likovi zapravo su „otvoreni“ likovi koji nas tjeraju na predviđanje i traženje novih svojstava.</s><s>Ako karakter nije ograničen, nije ograničeno ni naše razmišljanje koje se otvara prema novim radnjama.</s><s>Matjaž Kmecl u Teoriji književnosti (2012: 20) kaže da karakterizacija likova znači definiranje književnih likova prema njihovim karakteristikama koje predstavljaju njihov karakter.</s><s>Međutim, ne mora svaki lik imati svoj karakter, pogotovo ako se radi o sporednim likovima, jer oni često niti nisu motivirani.</s><s>Književne likove autor može okarakterizirati izravno ili neizravno, jasno opisujući njihove značajke.</s><s>Prvi postupak je imenovanje lika, a zatim postoji čitav niz postupaka koji nisu neposredni, već se tiču unutrašnjosti lika koju upoznajemo kroz njihovo ponašanje i govor.</s>
<s>Ana je žena, majka, kućanica, koja je postala zarobljenica malograđanskog obiteljskog života.</s><s>Ona brine o djetetu, mužu, kućanstvu i pritom bježi u svijet mašte.</s><s>U braku ne donosi važne odluke i nema hrabrosti napustiti svog muža Franju.</s><s>Njen položaj je sličan položaju većine žena tog razdoblja budući da žene u to vrijeme još uvijek nisu bile na tržištu rada pa su zato bile financijski ovisne o svojim muževima.</s><s>Tek kasnije u procesu industrijalizacije i modernizacije društva, sa razvojem kapitalizma, žene su mogle početi razmišljati o samostalnom životu.</s><s>Glavna u loga žena bila je uloga supruge i majke kao najvažnije društveno i statusno određenje, zbog čega su žene bile podređene muževima koji su bili „glave doma“ i hranitelji obitelji.</s><s>Frangeš i Žmegač (1998: 310) spominju sličnost ovog lika sa Flaubertovom gospođom Bovary – čežnja mlade žene, koja u braku ne nalazi ispunjenje svojih osjećajnih očekivanja, sanja o drukčijem životu, u kojem će umjesto sivila svagdašnjice biti „romantičnih“ uzbuđenja, strasne ljubavi, neposrednosti življenja, ukratko, sve ono što joj njezina zbilja ne pruža, ali što ona poznaje iz ljubavnih romana: „Mama je uzdahnula: Ah, kako to mora biti lijepo imati za muža pjesnika.</s><s>Pa da ti cijeli dan pjeva Usporednice sa Flaubertovom gospođom Bovary su očite.</s><s>Obje književne junakinje udate su za muškarce skromnih osjećajnih i intelektualnih sposobnosti, obje su upućene na nadomjestak za neispunjene žudnje, za obje je čitanje romana poniranje u drugi alternativni svijet.</s><s>Bitna je razlika u tome što francuska junakinja traži i ostvaruje iskorak iz bračne konvencije, koji je vodi u propast, dok Majerova Ana, u skladu sa mentalitetom sredine, odnos sa Fulirom održava na platonskom nivou: „Kod naših kućnih vrata plesao je tata s tetom Minom valčik, a gospodin Fulir ljubio je mami ruku i rekao: ima časova u životu kad čovjek osjeti, da se je nešto veliko dogodilo.</s><s>Mama je rekla: ja sam poštena žena.</s><s>Šta vi mislite.</s><s>Gospodin Fulir je tada ušutio i spustio glavu.“ (Majer 1997: 374).</s><s>Za nju je već ta platonska simpatija neko zadovoljstvo i ostvarenje njene čežnje.</s><s>Čak i ako se ništa konkretno ne desi i ako se ne ostvari veza sa Fulirom, ona je već dobila to što joj je trebalo: „Kad sam došao iz škole, bila je mama nešto srdita i psovala me, da svoju torbu tako bacam na stol.</s><s>Do sada mi to nije govorila.</s><s>Onda me potjerala u moju sobu i rekla, da ima nešto važno da radi.</s><s>Mene je to zanimalo, pa sam iz svoje sobe virio kroz ključanicu.</s><s>Mama je ležala na divanu i gledala u strop.</s><s>Katkad bi prošla rukom preko čela i to je bio taj važni posao.“ (Majer 1997: 379).</s><s>Ana i Franjo su duhovno totalno različiti.</s><s>U svakoj fazi života nam treba nešto drugo.</s><s>Ljubavna, intimna veza treba sazrijevati kroz neke faze, a između Franje i Ane se zaustavila.</s><s>Ne znamo kakva je bila njihova veza ranije, jesu li su se vjenčali iz ljubavi, ekonomskih ili nekih drugih razloga, ali zasigurno možemo reći da u trenutačnom braku nisu sretni: „Tata je došao dosta kasno, mama ga je psovala i ja sam čuo iz druge sobe kako govori: ti si stara pijanica.</s><s>Izgorjet će ti crijeva kao tvome ocu.</s><s>Tata je rekao: popio sam samo litru.</s><s>Mama je rekla: vidiš da ti se zapliće jezik.</s><s>Bože moj, pa kako mogu takvog čovjeka štovati.“ (Majer 1997: 380); „Mama je popila samo četvrt čaše i prijekorno gledala u tatu.</s><s>Gospodin Fulir je neprestano gledao u mamu i mirno gladio svoj brčić.</s><s>Kad je tata otišao na zahod, stavio je gospodin Fulir svoju ruku na maminu i rekao: Nije to ni kakav život za vas.</s><s>Vi ste jedna profinjena duša.</s><s>Mama je rekla: Vi me shvaćate.</s><s>Dosta patim.“ (Majer 1997: 383).</s><s>Samo u jednom trenutku u noveli se spominje da su Ana i Franjo pored Perice imali još jedno dijete koje je umrlo, međutim ne saznajemo pod kakvim okolnostima se to desilo i kako je utjecalo na njihov brak: „On i mama pili su kavu i onda su zajedno gledali naše fotografije u albumu.</s><s>Mama mu je pokazala našu mrtvu grosmamu, mrtvog grostatu, mrtvog strica i mog mrtvog brata.“ (Majer 1997: 377).</s><s>Franjo je priprost muškarac, koji joj nudi dom ali ništa više od toga.</s><s>On je zadovoljio samo primarne potrebe žene, dok ona sada traži nešto više od toga a on to nema.</s><s>Gospodin Fulir zadovoljava njene duhovne potrebe – potrebu za razvojem, za samoaktualizacijom, samoafirmacijom, samopostignućem.</s><s>Ona je na više mjesta pokazala da ima drugačiji ukus, drugačije mišljenje i drugačije svjetonazore od Franje.</s><s>To su do sada prešutkivali za dobrobit obiteljske zajednice.</s><s>Zbog djeteta i okolice i dalje ostaju zajedno, ali njoj i te kako treba druga duševna i duhovna hrana i ona misli da to pronalazi u Fuliru koji je elegantan, koji je pravi udvarač, ima stila, koji zna doprijeti do ženskog srca i koji koristi trenutak njene žeđi za ljubavnim i duhovnim stimulansima: „Tata je planuo: ja ne dam svoje žene vrijeđati.</s><s>Mnogo nije vri jedna, Ana i Franjo su dosadili jedno drugom ali i dalje obavljaju svoje obiteljske funkcije iako bez ikakvih ljubavnih emocija.</s><s>Sa te emotivne ljubavne strane njoj jako imponira da se dopada Fuliru jer tako potvrđuje svoju ženstvenost.</s><s>Bez obzira da li Fulir laže, da li ima ozbiljne namjere ili ne, ona kao spužva upija njegove komplimente i ne razmišlja kritično o njemu, jer joj se konačno događa nešto lijepo.</s><s>Fulir za razliku od Franje primjećuje njenu ljepotu, njen trud, njenu pravu vrijednost.</s><s>Ona pored Fulira i sama sebe vidi na skroz drugačiji način.</s><s>On je drugačije ogledalo.</s><s>Ona je motivirana, pjeva, živnula je, postaje ljepša: „Mama se opet glasno nasmijala i uopće se čitavo poslije podne smijala.</s><s>Još prije spavanja je tiho Franjo i Ana imaju samo partnerski odnos – on radi, ona je kućanica.</s><s>Ana je dobila na početku sigurnost, situiranost, ali kada je trebalo da se razviju druge stvari kao duhovnost, nije mogla ništa više dobiti od njega jer je on totalno drugačiji.</s><s>Ona mu kaže: „Mama je počela zijevati, pa je rekla tati: Uvijek te iste dosadne pjesme.</s><s>Već znam svako slovo napamet.</s><s>Nemate druge zabave.</s><s>Tata je rekao: Teb i je sve dosadno, što ja radim.“ (Majer 1997: 385), dok sa druge strane u Fuliru nalazi to što Franji nedostaje: „Ah, vi zbilja sve znate, rekla je mama i lijepo ga pogledala.“ (Majer 1997: 372); „On je vrlo osjetljiv čovjek i vidiš, on tebi još nikad nije rekao kakovu oštru riječ.</s><s>Jesi li vidio kako on prije nego nešto kaže, počne sukati svoj brčić, onda istom govori.</s><s>On sigurno mnogo misli.“ (Majer 1997: 373).</s><s>Ona bi htjela drugu zabavu, nešto suptilno i lijepo.</s>
<s>U nekim trenucima se i srami Franje i njegove obitelji: „On i mama pili su kavu i onda su zajedno gledali naše fotografije u albumu.</s><s>Mama mu je pokazala našu mrtvu grosmamu, mrtvog grostatu, mrtvog strica i mog mrtvog brata.</s><s>Mama je rekla za grostatu, da je bio činovnik u poreznom uredu, a ja znam, da je tamo bi o podvornik, i kad sam mu nosio bocu rakije na dar, uvijek me je poljubio i onda je iz njega tako zamirisalo na rakiju, da mi je uvijek malo pozlilo i kao da me je uhvatila laka 6.2 FRANJO</s>
<s>Franjo je otac, muž, glava obitelji.</s><s>On je činovnik u srednjim godinama i jedini se financijski brine o obitelji, čime opravdava to da voli popiti te da mu je to jedini „Tata je rekao: Ne radi se tu o razmiricama, već moja žena misli, kad čovjek malo izađe iz sebe, da je onda odmah pijan ili lud.</s><s>Dosta je meni mojih cifra u uredu, pa sam zadovoljan, kad se mogu malo zanesti.“ (Majer 1997: 378).</s><s>Kasnije saznajemo da je i Franjin otac bio pijanica, što je vjerojatno na neki način utjecalo da je i on postao takav: „Tata je često za njega govorio: Stari će jednog dana izgorjeti kao baklja.</s><s>A mama bi rekla: Piti si se ti od njega naučio.</s><s>Ne pada jabuka Franjo želi alkoholom da pobjegne od svog praznog života, od toga da nije voljen i poštovan kako bi želio.</s><s>Alkohol mu pomaže da prebrodi sve te konflikte, kako sa samim sobom, tako i sa okolicom: „Iz svoje sobe sam još dugo čuo kako otac hoda, a mama mu je cijelo vrijeme govorila: Ajde već jednom spavati, dosta je cirkusa.</s><s>Ja sam umorna.</s><s>Otac je rekao: Ti mene ne razumiješ i nikad me nisi pravo razumjela.</s><s>Što ti poznaš moju dušu.</s><s>Ja sam trebao postati kapetan na brodu, koji vozi samo takvim morima, koja su uvijek burna.</s><s>Penjao bih se po vrhu jarbola kao majmun.</s><s>Da, to si dobro rekao, rekla je mama iz kreveta.</s><s>Kao majmun.</s><s>Ajde, ajde spavati, moraš ustati Pod utjecajem alkohola postaje i sentimentalan: „Ja sam osamljen u životu.</s><s>Još da nemam ovo dijete, mogao bih se objesiti.</s><s>I pozvao me k sebi, te sam tiho morao s njim pjevati, jer je već bilo kasno, pa bi susjedi mogli psovati.</s><s>Tad je postao jako žalostan, glavu je naslonio na ruku i dugo je gledao nekud prema prozoru.</s><s>Onda je rekao: Perice, što ne da ti mene voliš?</s><s>Ja sam kimnuo glavom.</s><s>Tata je nastavio: Perice, ljudi su svinje.</s><s>Nemoj nikome otvoriti svoje srce.“ (Majer 1997: 388).</s><s>Franjo je iskren i ne pretvara se da je nešto što nije.</s><s>Možemo ga opisati starom izrekom „Što na um to na drum“.</s><s>Ljut je na svoju sudbinu, što pokazuje na jedan dirljiv i komičan način.</s><s>Kada popije počinje izražavati nezadovoljstvo nad životom: „Otac je dalje hodao amo tamo po sobi i često puta je udario nogom o ormar ili o stol i govorio: Ja imam još toliko snage u sebi, da bih mogao sve to razbiti, sve trijeske metnuti na hrpu, potpaliti šibicom i reći: sutra počinjem nov život.</s><s>Koliko stoji karta do On voli društvo i piće, a zapravo u sebi krije razočarenje.</s><s>On u suštini nije negativan lik i kako sam za sebe kaže: „Ja sam mekan kao janje, ali ja znam biti i lav Za razliku od tajanstvenog Fulira, Franjo je priprost čovjek, elementaran.</s><s>On je moralan i drži se starih tradicionalnih vrijednosti, pjeva tradicionalne hrvatske pjesme, poštuje tradicionalne običaje.</s><s>Njegov karakter je priprost, skroman.</s><s>On je jednostava n, jednodimenzionalan i staromodan.</s><s>Tu vidimo taj kontrast između Franje i Fulira, kako je Franjo zapravo patrijarhalan i staromodan, a Fulir suvremen s više razumijevanja za sve: „Gospodin Fulir je rekao: Danas je moderno doba i kuće se grade od betona i stakla.</s><s>Tata je rekao: Te kuće izgledaju ko škatulje.</s><s>Nije me majka za to rodila da živim Usprkos svim razlikama između Fulira i Franje oni imaju i malo zajedničkog oboje vole popiti, pjevati i veseliti se, ali upravo u tim trenucima počinju se izražavati razlike među njima.</s><s>Ta različitost se slikovito i veoma jasno vidi u sceni kada Ana Fuliru poželi lijepe snove, a Franjo ne shvaćajući tu razinu senzibilnosti, počinje pričati o svojim odvratnim snovima: „Kad je gospodin Fulir odlazio, rekla je mama: Sanjajte nešto lijepo.</s><s>Gospodin Fulir je odgovorio: Isto tako.</s><s>Tata je rekao: Ja sam ove noći sanjao, da sam imao kurje oko, veliko kao tanjur.</s><s>Onda je došao nekakav masni štakor i počeo ga grickati.</s><s>Mama je rekla: Kako se može nešto tako gadno sanjati.</s><s>Ja nisam kriv, rekao je tata i pošao da otvori kućna vrata gospodinu Fuliru.</s><s>Mama je pošla na prozor i kad je gospodin Fulir dolje prolazio, doviknula mu je: Dakle sanjajte lijepo.</s><s>U to je već tata došao u sobu imama je brzo otišla s prozora.“ (Majer 1997: 385).</s><s>Franjo je patrijarhalan i stalno se trudi izražavati svoju muškost kroz izrazito muške djelatnosti, želi izraziti svoju mušku superiornost.</s><s>Pri tome sažalijeva sam sebe i priznaje sam sebi kako se nije ispunio kao čovjek: „Ja se ne bojim nikoga.</s><s>Žao mi je da nisam avijatičar.</s><s>Ili krotilac lavova.</s><s>Kišobranom bih ukrotio lava.</s><s>Već moj pogled bi dostajao da preda mnom padne na koljena.“ (Majer 1997: 373); „Ja sam trebao postati avijatičar.</s><s>Što bi to meni bilo prevrtati se po zraku.</s><s>Tu, nad našim stanom pravio bih najsmionije skokove u zraku.</s><s>I još bih vam šeširom mahao.</s><s>Ha, ha, ha, kako ste se prestrašili.</s><s>Nisam ja tako strašan.</s><s>Ja sam samo neobično hrabra priroda.“ (Majer 1997: 383); „Tata je rekao: imam i ja dosta osjećaja, ali zato ipak ne uzdišem kao baba.</s><s>Ja sam kao iz željeza.</s><s>Možda sam se rodio nekoliko stotina godina prekasno.</s><s>Meni manjka štit, kaciga i koplje i svakako konj, pa da vidite kako bi jurišao.</s><s>He, he, heee, vi se opet plašite.</s><s>Ne, ne, nisam ja tako strašan.</s><s>Pogotovo vi ste domaći, vama neću ništa Iako se sve vrijeme silno trudi to prikriti, Franjo je duboko u sebi jako nesiguran, i zato se pri svakoj pohvali koju njegova žena ili čak Mina uputi Fuliru, osjeća ugroženo: „Ah, vi zbilja sve znate, rekla je mama i lijepo ga pogledala.</s><s>Tata je posprdno rekao: Tko može sve znati?</s><s>Na Rijeci sam jednom vidio nekog čovjeka u cirkusu, koji je najteže brojeve odmah zapamtio i svi su mu pljeskali.</s><s>A kad sam mu poslije predstave rekao neka dođe u Zagreb, rekao je da u Bugarsku ne putuje.</s><s>Dakle nitko ne može sve Franjo je i naivan, čak pomalo priglup, te do samog kraja ne vidi Fulirove namjere.</s><s>On je sretan da ima društvo i niti ne primjećuje da se Fulir udvara njegovoj ženi.</s><s>Njemu je bitno samo da je tu netko zbog koga ima razloga popiti i veseliti se: „Poslije se tata napio i pobratio s gospodinom Fulirom.</s><s>Držao mu je veliku zdravicu, koju smo svi morali stojeći slušati.“ (Majer 1997: 373).</s><s>Također kada je vidio promjene u Aninom ponašanju nije ni za trenutak pomislio o čemu se radi: „Mama se opet glasno nasmijala i uopće se čitavo poslije podne smijala.</s><s>Još prije spavanja je tiho pjevala.</s><s>Tata je rekao: To je rijetkost, da si jednom vesela.</s><s>Odmah je život ljepši.</s><s>Samo tako dalje.“ (Majer 1997: 376).</s><s>Ovdje vidimo „dno“ tog odnosa između Franje i Ane, da ga zapravo jako boli što ga ona ne poštuje i ne cijeni: „Tata je planuo: Tebi nije nikad ništa pravo.</s><s>To je bilo jako lijepo i ja se čudim, da sam to mogao tako dobro imitirati.</s><s>Gospodin Fulir je rekao: Ja sam se od srca nasmijao, i u cirkusu se ne bi bolje zabavljao.</s><s>Mama je rekla: Za benavog Augusta bi bio dobar.</s><s>Lice i nos ne bi trebao šminkati, jer su i onako dosta crveni.</s><s>Tata je tiho rekao: Kako to boli, kad se mene vrijeđa.</s><s>Ja sam osjećajan čovjek.</s><s>O, da to moja pokojna mama čuje.</s><s>I tata je stao plakati.“ (Majer 1997: 382).</s><s>Međutim ni sa njegove strane odnos prema Ani nije drugačiji.</s><s>Iz ove rečenice se vidi da niti Franjo Anu stvarno ne voli i ne cijeni: „Ja ne dam svoje žene vrijeđati.</s><s>Mnogo nije vrijedna, ali vrijeđati je ne dam.“ (Majer 1997: 381).</s><s>„Onda se javio tata iz druge sobe: je li otišao?</s><s>Mama je rekla: da.</s><s>Tata je još rečenici s kraja novele se još jednom potvrđuje nepovjerenje između Ane i Franje.</s><s>Obračun između Franje i Fulira s kraja novele je sam po sebi dramatičan ali se nekako i očekivao, a ključno je da Franjo i Ana ostaju zajedno.</s><s>Ne znam smijem li reći da je Fulir „glavni lik“ u noveli jer bi kao takav trebao biti nositelj glavne radnje i bio bi najdetaljnije okarakteriziran, ali je definitivno glavni pokretač radnje, koji svojom pojavom unosi zaplet u cijelu priču i čiji odlazak predstavlja kraj novele.</s><s>Fulir je lik o kome zapravo znamo najmanje.</s><s>Ne znamo ništa o njegovoj prošlosti, ali znamo da je Fulir jedan moderan čovjek, širokih shvaćanja, kavalir, sa razvijenim emocijama i senzibilnošću, otvoren za razvoj i novitete – sve suprotno od Franje sa kojim smo se već upoznali.</s><s>Ali Fuliru nekako ne možemo vjerovati.</s><s>Sve vrijeme sumnjamo u njegovu iskrenost i namjere – vjerojatno jer nas već i njegovo ime, Fulir, podsjeća na riječ folirant, prevarant.</s><s>Pisac nas ostavlja u neizvjesnosti i otkriva nam tek poneke njegove karakterne osobine te nam ostaje samo nagađati kakav je on zapravo duboko u sebi.</s><s>Ni do samog kraja ne saznajemo je li on zaista želi pravu ljubav ili samo želi sam sebi dokazati da može osvojiti svaku ženu i time hrani svoj ego.</s><s>On je nježan, romantičan, šarmantan, uglađen, zanimljiv, idealist, želi ženu kojoj će se diviti, želi ideal, nešto uzvišeno, nešto suptilno: „Čovjek bi se najradije objesio, da nema ideala, koji u životu pred njim blistaju kao sunce.</s><s>I kod toga je dugo gledao u Fulir je iskusan zavodnik koji razumije ženske potrebe i točno zna na koji način se dodvoriti Ani.</s><s>On je promišljen, razmišlja o svakoj stvari koju će učiniti i reći.</s><s>Otrcanim frazama i pretjerivanjem Ani izjavljuje ljubav: „Tata je otišao na zahod i dugo se nije vratio.</s><s>Gospodin Fulir se ozbiljno zagledao u mamu i rekao: Znate, otkad sam vas upoznao, nemam nigdje mira.</s><s>Ove noći sam hodao po sobi i glasno uzdisao.</s><s>Nisam se mogao svladati, pa sam sa zida uzeo svoju gitaru i tiho svirao.</s><s>Ali onda je moj susjed bacio cipelu o zid, pa sam morao prestati.</s><s>Mama je rekla: Ne bih htjela, da vi radi mene imate kakvih neugodnosti.</s><s>Gospodin Fulir je rekao: Radi vas bih bio pripravan skočiti u najhladniju vodu, ili da mi naložite da jedem lišće, ja bih to učinio.</s><s>Mama je tiho rekla: To je lijepo od vas.</s><s>Vidim da još netko na mene misli.</s><s>Ikako misli, i kako misli, rekao je gospodin Fulir i počeo tako navlačiti svoj brčić, da sam se bojao da će ga iščupati.“; „Kad je tata otišao na zahod, stavio je gospodin Fulir svoju ruku na maminu i rekao: Nije to nikakav život za vas.</s><s>Vi ste jedna profinjena duša.</s><s>Mama je rekla: Vi me shvaćate.</s><s>Dosta patim.</s><s>Gospodin Fulir je rekao: Jučer nisam mogao spavati i cijelu noć sam mislio na vas.</s><s>Mama ga je dugo pogledala.</s><s>Gospodin Fulir se kratko smijao: Hi, hi, možda ste i vi na mene mislili.</s><s>Mama je ustala i u zrcalu malo Fulir podmuklo ulazi u obitelj Šafranekovih, čak se sprijateljuje s Aninim mužem i daje mu komplimente.</s><s>Tu nam se čini dvoličan i podmukao, drzak i bezobrazan.</s><s>Sa druge strane je sposoban i hrabar jer se nimalo ne boji Franje i ne sumnja u sebe.</s><s>Njegova drskost je tolika da je redovito dolazio kod njih doma: „Kad je otac došao kući i opazio gospodina Fulira, rekao je: Dobar večer.</s><s>Što vas k meni nosi?</s><s>Gospodin Fulir je mirno rekao: Prijatelju, mi smo se u nedjelju pobratili i znaš kako je običaj: tko se prvi zabuni i rekne drugome vi, plaća litru vina.“ (Majer 1997: 377) i čak se dodvorava i Franji: „Gospodin Fulir je rekao: Ti si osjećajan čovjek – i kod toga je mami stao na cipelu i dugo je pogledao.“ (Majer 1997: 378); „Gospodin Fulir je rekao tati: Hvala bogu, da smo se nas dvojica našli.</s><s>Ljepše će nam vrijeme proći, pogotovo kad počnu one duge i dosadne jesenje kiše.“ (Majer 1997); „Gospodin je govorio tati: Znaš ti, da si ti zgodan čovjek.</s><s>Poštenje ti gleda iz očiju.“ (Majer 1997); „Navečer je opet došao gospodin Fulir i kod vrata je rekao tati: Ja sam se tako priučio Sa jedne strane je nemoralan a sa druge se toliko bori za Aninu naklonost, i pri tome je istrajan, borac, koji koristi sva sredstva i do posljednje bitke će se boriti za svoju ideju i svoj cilj.</s><s>On je lukav, taktizira, potkupljivanjem Perice kupuje vrijeme i prostor za ostvarivanje svojih namjera, šunja se kao mačka, i polako, tek pred kraj novele jasno i izravno iskazuje svoje namjere: „Gospodin Fulir se opet okrenuo i rekao: Perice, drago dijete, ne bi li ti malo naprijed poletio, pa da kao komandant vodiš našu povorku.“ (Majer 1997: 374); „Danas popodne prolazio je kraj prozora gospodin Fulir i duboko pozdravio mamu.</s><s>Mama ga je zvala pod prozor, pa su dugo razgovarali.</s><s>Mama se je glasno smijala i svaki čas govorila: Ah, kako ste zločesti.</s><s>To si nisam misl ila.</s><s>Kad sam se ja pokazao na prozoru, rekao je gospodin Fulir: Zdravo Perice, no kako je u školi.</s><s>Lijepo, lijepo.</s><s>Glavno da ne zanemariš školu.</s><s>A onda se opet okrenuo mami.</s><s>Kad sam se pomaknuo s prozora da odem, čvrsto mi je stisnuo u ruku dva dinara za bombone.</s><s>To me je jako veselilo.“ (Majer 1997: 375); „Gospodin Fulir se jako zanimao za fotografije i sve bliže se primicao k mami.</s><s>Onda je gospodin Fulir mojoj mami stisnuo ruku, pa kad je vidio, da sam ja to opazio, nasmijao mi se jako ljubazno i rekao: Perice, daj mi nariši konja.</s><s>Ako ga dobro narišeš, dobit ćeš dva dinara.</s><s>Ali idi k svijetlu, da ne pokvariš oči.</s><s>Kod prozora možeš divno crtati.</s><s>Ajde drago dijete, ajde lijepo.</s><s>Možda si ti talenat za crtanje.</s><s>Kod djece se to nikad ne može znati.“ (Majer Kada nas je gospodin Fulir skoro ubijedio u svoju načitanost: „Faust, rekao je važno gospodin Fulir, tekst je od Goethea.“ (Majer 1997: 382), dok priča o debljini knjige na vidjelo izlazi i njegova malograđanskost: „Gospodin Fulir je malo uvrijeđen šutio, a onda je rekao: ja se ne pravim važnim, ali držim da dosta toga znam.</s><s>Lani sam pročitao knjigu nekog dubrovačkog pjesnika, koja je imala oko petsto strana.</s><s>Knjiga nije skupa, jer ima oko pola kile, a stajala je samo šest dinara.</s><s>Pa kad sam već da o U svakoj prilici naglašava svoju finoću i ni u jednom momentu se nije želio spustiti na Franjinu razinu i uzvratiti istom mjerom, već je nekoliko puta prešutio njegove uvrede: „Tata i teta Mina prestali su plesati i tata je s kišobranom pokazao na mjesec i rekao: Taj ne plaća poreza, svinja jedna, a sav je od srebra.</s><s>Gospodin Fulir je rekao: Nije to srebro, već se to iz daleka nama tako čini.</s><s>Tata je planuo i rekao: Ti, vi Fulir, nemojte vi mene ispravljati, jer ću ti razbiti gubicu.</s><s>Gospodin Fulir se nasmijao mirno i rekao: Vidi, vidi, tko bi to mislio, ipak je to vino jako.</s><s>K ako te samo smotalo.“ (374); „Gospodin Fulir je glasno uzdahnuo, da je tata rekao: No od rezanaca se baš ne treba tako uzdisati.</s><s>To nije tako teško jelo.</s><s>Gospodin Fulir je rekao: Ne uzdišem ja radi rezanaca.</s><s>Ja uzdišem radi osjećaja.</s><s>Mama je tati rekla: Pa čovjek ima i svoju dušu.</s><s>Tata je rekao: Imam i ja dosta osjećaja, ali zato ipak ne uzdišem kao Odlaskom ovog lika završava se i novela: „Meni je jako žao za gospodinom Fulirom, pa sam iz ladice izvadio zelenu svjećicu, koju sam u školi dobio za jednu staru grčku marku, zapalio je tiho i postavio je na stol.</s><s>A pred nju sam metnuo arak risaćeg papira, koji sam istrgao iz svog bloka ina njemu sam velikim slovima napisao: Fulir.</s><s>Tad sam još nad njegovim imenom nacrtao veliki križ.</s><s>Znam da gospodin Fulir nije još umro, ali k nama više nikad ne smije doći, a to je meni tako tužno kao da je umro.</s><s>Dok ovo pišem, svjećica još uvijek gori, ali sad sam gotov, p a ću je utrnuti i Mina je Anina proždrljiva, dosadna, čangrizava, bezobrazna, sitničava, halapljiva, proračunata starija sestra.</s>
<s>Mina je u ovoj noveli neki povezujući lik.</s><s>Ona je materijalista, škrtica i cicija, ne da ništa svoje, a smatra da su drugi dužni sve dijeliti s njom.</s><s>Mogli bismo reći da je i egocentrična, tip osobe koja je jasno usmjerena samo na sebe.</s><s>Ona na jedan fin i elegantan ali i inteligentan način vodi računa o samoj sebi i bavi se samo sobom, drugi je ne interesiraju.</s><s>Zbog svoje koristi hoće živjeti u simbiozi sa obitelji Šafranek, ali ujedno i dodatno pojačava konflikt među njima: „Mama nije ništa rekla, već joj je nekoliko komada zamotala u novinski papir i onda to metnula na kraj stola.</s><s>Teta Mina je rekla: Metni mi pitu kraj mojeg šešira na zrcalu, inače ću je zaboraviti, pa bih se na večer kod kuće vrlo ljutila kad je ne bih našla, a u ustima bih imala okus na nju.</s><s>Tata je srdito pogledao na zamotanu pitu i počeo prstima bubnjati po stolu.</s><s>Teta Mina je Mina je bezobrazna i iako redovito dolazi kod svoje sestre jesti, ne srami se da joj prebacuje da je loša kućanica: „Danas je opet teta Mina bila kod nas na objedu, pa su se tata, mama i teta Mina jako posvadili.</s><s>Teta Mina je rekla: Kakav je to danas grašak.</s><s>Tako je tvrd, da me je u želucu počelo tištiti.</s><s>Tata je rekao: Draga moja, kad ti pojedeš četiri tanjura, mora te tištiti.</s><s>Mama se tako naglo nasmijala, da joj je iz usta izletjelo jelo na sve strane.</s><s>Teta Mina je uvrijeđeno rekla: Ako vam suviše pojede m, nemojte me zvati na objed.“; „Teta je brzo stavila svoj šešir na glavu, a onda je prstom prošla po ormaru i metnuvši prst mami pod nos, rekla: gledaj, kako je pun prašine.</s><s>Kad si zadnji put spremala pošteno.</s><s>Po tome vidiš, koliko vrijediš.</s><s>Kad je za sob om zalupila vratima, rekao je tata: Bar će biti mira.</s><s>I onako sve odnese, do čega dođe.</s><s>Mama je rekla: ne boj se ti.</s><s>Za dan, dva je ona opet tu.</s><s>Nje se ne možeš tako lako otresti.“ (Majer Na kraju je Mina ipak shvatila da ima više koristi ako se ne svađa pa se vratila: „Djeco draga, ja se više ništa ne ljutim na vas.</s><s>To je sve bio nesporazum.</s><s>A danas je petak i kod vas je riba.</s><s>Aa, šarani, šarani, to je divno.</s><s>Mama je rekla: Ti znaš, da ti je naša kuća uvijek otvorena, ali ti nemaš prava meni prigovarati.“ (Majer 1997: 383).</s><s>Lažno se interesira za umjetnost, želi biti na nekoj višoj razini, a istovremeno krade čačkalice: „Bili smo u pivovari, ja, teta Mina, mama, tata i gospodin Fulir.</s><s>Bilo je jako lijepo, vojnička glazba je svirala, teta Mina se zibala po taktu i dok je gledala u brkatog vojnika, koji je udarao u bubanj, stavila je kriomice nekoliko čačka lica u svoju torbicu na stolcu.“ (Majer 1997: 372).</s><s>Većinu vremena se kreće i živi kao neki „parazit“, pod izgovorom da nema svoju obitelj, da je usamljena a oni su najbliži rod.</s><s>Međutim, ona je toliko sebična da kada Ana i Franjo prolaze kroz teške trenutke ona i dalje misli samo na sebe: „Teta Mina je otišla u kuhinju i kad se vratila, šetala je oko stola, a onda je naglo rekla: Pa šta danas neće biti objeda.</s><s>Tata je rekao: Ja sam već bio kod Šnidaršića na gulašu, a što će ovi, ne znam.</s><s>Teta je planula i rekla tati: A znaš ti, da sam ja danas radi vas odgodila objed kod Krajšekovih, a tamo je danas odojak.</s><s>A šta ću sad?</s><s>Tamo više ne mogu ići.</s><s>Tata je držao rubac na desnoj strani lica i rekao: Daj ti meni mira, nije meni danas do objeda.</s><s>Šta me gnjaviš.</s><s>I tata je obukao kaput i opet otišao.</s><s>Teta je pogledala u drugu sobu i vidjela da mama spava.</s><s>Tad me je uzela za ruku i mi smo pošli u kuhinju.</s><s>Onda me je pitala: A znaš ti Perice kud mama stavlja jaja, kad ih donese sa trga.</s><s>Ja sam rekao: Znam, i odveo sam je u smočnicu i pokazao joj škrinjicu, pokrivenu starim papirima, pa se uopće nije vidjela.</s><s>Teta Mina je rekla: Aha, tu ona preda mnom sakriva jaja.</s><s>Dobro da znam.</s><s>I teta je načinila kajganu od deset jaja, pa smo u kuhinji pojeli.</s><s>Kad je mama došla u kuhinju, pogledala nas je srdito, ali nije ništa rekla.</s><s>Teta Mina je rekla: Ti imaš dobro mjesto gdje čuvaš jaja.</s><s>Tamo je hladno, pa se neće pokvariti.</s><s>Poslije je teta Mina otišla i mama joj je još morala zamotati veliki komad kruha.“ (Majer 1997: 6.5 PERICA</s>
<s>Perica je dijete koje govori iz dječje perspektive, naivno, bez ikakvog predznanja o svijetu odraslih i životu.</s><s>U tekstu ima funkciju medija, zaokupljen je svojim kroničarskim poslom, svjestan svoje uloge: „Ja sam u svojoj sobi svršio zadaću i sad kriomice pišem ovo u svoj dnevnik.</s><s>Možda će taj dnevnik naći za nekoliko hiljada godina i čitati, što sam napisao, jer ja ću ga, kad budem star, metnuti u škatulju od lima, dobro zatvoriti, omotati žicom i onda zakopati negdje iza grada.</s><s>Netko će ga već naći, pa će se smijati, kad pročita, što sam ja o teti Mini napisao.</s><s>Zato neka se nitko meni ne zamjeri, jer ja to sve napišem, i onda će se to čitati još za nekoliko hiljada godina.</s><s>Kako se veselim toj misli.</s><s>Danas se kod nas dogodila jedna velika stvar i ja ću je točno ispričati ispočetka.</s><s>Ja sam jako veseo, da se to dogodilo, jer tako imam opet zanimljivih stvari za moj dnevnik.“ (Majer 1997: 386).</s><s>Perica je kao spužva koji upija.</s><s>Pozitivan, radoznao, nema ništa neobično u vezi njega.</s><s>On je sasvim neutralan i objektivan.</s><s>Njegovi roditelji su zaokupljeni svojim brigama i nisu mu posvećivali dovoljno pozornosti, pa je zato sam sebi našao zanimaciju i zabavu.</s><s>Kada Perica spominje kabanicu to funkcionira kao neki refren u noveli.</s><s>Time želi reći da ga ona odvaja od svega što se dešava i da preuzima ulogu pisca.</s><s>Bez obzira što je tako mali, on je pisac, promatrač, kritičar, nema veze koliko dobar i detaljan, on kreće analizirati, predstavljati, pisati.</s><s>Njemu je zanimljivo kakvi su ljudi – kako su smiješni, komični, tragični.</s><s>Ta kabanica ga kao simbol odvaja u njegov tajni svijet i njegovo umjetničko djelo: „Ja sam u svojoj sobi opet metnuo kabanicu pod vrata, da se ne vidi svijetlo i već je pol jedan, a još uvijek pišem dnevnik.“ (Majer 1997: 383); „Ja sad uvijek dolje kod vrata prostrem svoju zimsku kabanicu, da se ne vidi svijetlo u mojoj sobi.</s><s>Jako sam veseo da sam se to sjetio.</s><s>Sada mogu mirno pisati svoj dnevnik.“ (Majer 1997: 381).</s><s>Budući da je Perica dijete, on je naivan i ne shvaća što se zapravo zbiva oko njega.</s><s>Upravo takvi trenuci Peričinog naivnog viđenja i neshvaćanja događaja daju komičnost ovoj noveli: „Gospodin Fulir je rekao: Ti si osjećajan čovjek – i kod toga je mami stao na cipelu i dugo je pogledao.</s><s>Ja jedini sam to vidio, jer sam malen, pa lako vidim ispod stola.</s><s>Mama nije ništa rekla, a kad ja slučajno stanem kod šetnje mami na cipelu, onda na mene viče, da ću ih zamazati i kako mogu biti tako nespretan.</s><s>A gospodin Fulir je odrastao čovjek, pa je tako nespretan i mama mu ništa za to ne Dio gdje Perica spominje Indijance je rijedak moment u noveli gdje Perica izlazi iz okvira obitelji i spominje nešto drugo, jer obično ima na umu samo kućna zbivanja: „A sad idem spavati, inače će me psovati, jer svijetlo palim.</s><s>Već se veselim, kad ću biti velik, jer me onda neće nitko nadzirati, pa ću svu noć lijepiti marke u svoj album.</s><s>Još uvijek prije spavanja reknem: Tohumi, tohumi.</s><s>Te sam riječi ja sam izmislio i jako me sjećaju na indijanske pripovijetke.</s><s>Kada se Indijanci sastanu na vijećanje, kako će navaliti na naseobine bijelaca, onda poglavica 'Orlovo oko' uvijek kaže neke čudne, nerazumljive riječi, a ostali mašu sjekirama i to isto za njim mrmljaju.</s><s>Ja uv ijek kažem: Tohumi, tohumi i nekakav ugodan strah me zatrese i sam sebi dođem vrlo tajnovit.</s><s>Ja sam bijelac, a i tata i mama su bijelci, ali moj učitelj ima jako smeđe lice i velike, uvijek srdite oči.</s><s>Uvijek mi se čini, da je on bio Indijanac, ali jer su sad Indijance protjerali, došao je k nama za učitelja.</s><s>Samo da mi jednom ne oguli kožu s glave, pa me onda s oguljenom glavom otjera kući.</s><s>Hu, to bi bilo grozno.</s><s>Tohumi, Kod Perice možemo primijetiti još jednu osobinu, a to je zaokupljenost novcem, koju je vjerojatno nesvjesno preuzeo iz svoje okolice.</s><s>Tako kada u školi treba napisati sastav o šumi i kada priča sa ocem, vidimo da on sve gleda kroz novac: „Zadaću za sutra sam napisao.</s><s>Učitelj je rekao, da moramo nešto napisati o šumi.</s><s>Kako na nas djeluje šuma.</s><s>Ja sam napisao, da je šuma vrlo korisna za ljude, jer nam daje gorivo za štednjake i koliko god je mi sjekli, uvijek narastu nova stabla.</s><s>Još sam napisao da kroz veće šume teče potok, a u njemu su pastrve, koje su vrlo skupe, a i hrastova ima, samo je pokućstvo od hrastovine također vrlo skupo.</s><s>Mislim, da će učitelj biti zadovoljan.“ (Majer 1997: 379); „Onda je rekao: Perice, što ne da ti mene voliš?</s><s>Ja sam kimnuo glavom.</s><s>Tata je nastavio: Perice, ljudi su svinje.</s><s>Nemoj niko me otvoriti svoje srce.</s><s>Ja sam rekao: Neću tata.</s><s>A što mi daš za to?</s><s>Tata je rekao: Ti si idiot.</s><s>Idi Perica je, kao i svako dijete, nezreo i još uvijek nema razvijenu sentimentalnost, pa zato i ne pati.</s><s>Bez zabrinutosti ili sućuti se čak raduje događanjima: „Meni se jako svidjela ta svađa i ja sam počeo zviždati u prste i glasno lupati nogama.</s><s>Bilo je jako veselo.“ (Majer 1997: 382); „Još se čulo kako mama plače.</s><s>Ja sam pogledao kroz ključanicu i vidio kako mama leži kraj tate na podu.</s><s>Naskoro se čulo kako tata hrče.</s><s>Opet sam pogledao kroz ključanicu i vidio da tata i mama na podu čvrsto spavaju, a svijetlo je još uvijek gorjelo.</s><s>Ja sam se vratio k svome dnevniku i eto sad ću svršiti za ovaj dan i želim si još mnogo, mnogo tako zanimljivih dana kao što je bio ovaj.“ (Majer Sa dolaskom Fulira je i Perica oživio jer se počelo događati nešto zanimljivo, a s njegovim odlaskom završava svoj dnevnik.</s><s>7 PET IZRIČAJA UMJETNIČKIH MEDIJA NOVELE DNEVNIK MALOG PERICE O uspješnosti Majerove novele svjedoči pet različitih medija u kojima se ona pojavljuje – film, izložba slika, kazališna predstava, mjuzikl i serija.</s>
<s>1970. godine poznati hrvatski redatelj Krešo Golik je prema noveli Dnevnik malog Perice snimio film Tko pjeva zlo ne misli.</s><s>Mnogi smatraju da je to najpoznatiji film</s>
<s>„najzagrebačkijih“ hrvatskih filmova u povijesti.</s><s>Film sam sebe opisuje kao „ljubavnu komediju s pjevanjem“, koji su i publika i kritika vrlo dobro prihvatili.</s><s>Možemo čak reći i da je postao poznatiji od samog predloška.</s><s>Glavne uloge u filmu tumače: Franjo Majetić (Franjo Šafranek), Mirjana Bohanec (Ana Šafranek), Relja Bašić (Fulir), Mia Oremović (Mina), Tomislav Žganec U film je prenesena struktura dnevnika iz novele.</s><s>Film odlikuje funkcionalistički vizualni dizajn i autentičnost preciznih kostimografskih (Ljubica Wagner) i scenografskih (Željko Senečić) rekonstrukcija.</s><s>Kako je film spoj više umjetnosti i doživljaj je drugačiji, posebice što se tiče humorističkih scena koje se pokazuju u mimici, gestikulaciji i pokretima likova.</s><s>Na filmu sva ta radnja izgleda nekako sočnije i u kraćem vremenu imamo više poentiranja i dovršenih radnji koje je novela nagovještavala.</s>
<s>Fabula je također ista kao u noveli sa nekim odstupanjima, gdje su neke scene dodane a neke oduzete.</s><s>Scenarij je zamišljen kao zaokružena komedija sa konkretnim završetkom u obliku paradoksa.</s><s>Još jedna razlika je da je u filmu Zagreb daleko uočljiviji.</s><s>Mjesto radnje je prošireno na Samobor, Zrinjevac, Maksimir i kupalište.</s><s>Film je popraćen i popularnim popevkama tog vremena.</s><s>U film su preneseni i likovi, osim što u filmu imamo i susjede koji izazivaju komičnost i potenciraju malograđanskost.</s>
<s>I poslije toliko godina Majerovo djelo nastavlja inspirirati pa se prošle godine (2020.) počela snimati, a ove 2021. i emitirati serija koja nastavlja dogodovštin e malog Perice.</s><s>Serija pod nazivom Dnevnik velikog Perice nastavlja kultni film Kreše Golika Tko pjeva zlo ne misli.</s><s>Radnja se odvija tridesetak godina nakon radnje iz filma.</s><s>U seriji su nekim junacima iz filma produženi životi u novom, drukčijem i po mnogo čemu zanimljivom vremenu.</s><s>U šest epizoda prikazuje se zbivanje u životu Perice Šafraneka i njegove obitelji tijekom 1964. godine.</s><s>Perica prolazi turbulentno razdoblje u svom životu, a duh Zapada sa modom, glazbom i tehnološkim napretkom postaje sve utjecajniji.</s><s>Tadašnji Zagreb ubrzano se razvija.</s><s>Stvara se i razvija bogata pop -kultura koja nezaustavljivo prodire u ondašnje socijalističko društvo.</s><s>To je vrijeme početaka televizije i glamuroznih glazbenih festivala.</s><s>U takvom okružju zbiva se priča puna emocija, realnih životnih izbora između oportunizma i iskrene ljubavi.</s><s>Producenti serije su Biserka Mihalić i Željko Zima, dok je Albino Uršić bio scenarist, autor izv ršni producent.</s><s>Glavne uloge tumače Živko Anočić kao Perica, Mirjana Bohanec Vidović kao Ana Šafranek koju je glumila i u filmu Tko pjeva zlo ne misli te Otokar Levaj kao Fulir.</s>
<s>1998. godine zagrebačko gradsko kazalište priredilo je mjuzikl Tko pjeva zlo ne misli.</s><s>Pri mjuziklu su sudjelovali orkestar, zbor i balet kazališta Komedija.</s>
<s>Također inspiriran scenarijem Kreše Golika, hrvatski režiser Rene Medvešek režirao je kazališnu predstavu koja rekonstruira izumirući dobri duh Zagreba.</s><s>Ova predstava slijedi europsku kazališnu praksu koja kultne filmove tretira kao kulturno blago kako bi nadahnula nove generacije gledatelja.</s><s>Publika i kritika su s oduševljenjem prihvatili predstavu, a prva premijera u zagrebačkom HNK bila je rasprodana.</s>
<s>Hrvatska umjetnica Dora Katanić je scene iz legendarnog filma Kreše Golika Tko pjeva zlo ne misli, naslikala dok je studirala na Akademiji likovnih umjetnosti.</s><s>Pri tom se orijentirala na portrete, jer je željela prikazati psihološku karakterizaciju likova i dramatsku napetost.</s><s>Prva izložba Tko pjeva zlo ne misli bila je održana 2008. godine u Galeriji Matice hrvatske, a zatim godinu dana kasnije u Galeriji Cekao u Zagrebu.</s><s>9 ZAKLJUČAK</s>
<s>U ovom radu sam istraživala postupke karakterizacije književnih likova u noveli Dnevnik malog Perice, koju je 1935. napisao hrvatski književnik Vjekoslav Majer.</s><s>Rad se sastoji od teorijskog dijela i analize književnih likova.</s><s>U teorijskom dijelu sam predstavila autora, utjecaje njegovog privatnog života na njegovo književno stvaralaštvo, značajke novele kao književne vrste u razdoblju između dva svjetska rata i čimbenike koji su utjecali na njezin razvoj kroz povijesna razdoblja, obilježja Majerove proze i samu novelu – njezin sadržaj, vrijeme i mjesto događanja, infantilnog pripovjedača kao glavne posebnosti ove novele, jezik koji se koristi u noveli te značajke dnevnika kao književne vrste.</s><s>Zatim sam predstavila teorijski okvir karakterizacije koja se sastoji od nekoliko elemenata – imenovanja, ponekad i fizičkog opisa i motiviranih postupaka književnih likova.</s><s>Karakterizacija može biti posredna ili neposredna.</s><s>Književne likove može okarakterizirati sam autor, mogu ga okarakterizirati drugi likovi, a lik se može okarakterizirati i sam.</s><s>Književni likovi su također podijeljeni na plošne i zaokružene.</s><s>Plošni likovi su jednostavniji i predvidljivi dok su zaokruženi složeniji i nepredvidljivi.</s><s>Pri analizi sam nastojala prikazati načine na koje je autor okarakter izirao svoje likove te sam kroz dijaloge u noveli analizirala ponašanje, misli i osjećaje likova.</s><s>Majerovi likovi u noveli Dnevnik malog Perice karakterizirani su imenima i motiviranim postupcima i pripadaju skupini plošnih likova.</s><s>Ana je mlada kućanica, supruga i majka koja je postala zatočenica malograđanskog obiteljskog života i koja mašta o romantičnim dešavanjima, Franjo je činovnik koji sažaljeva sam sebe zbog svojih neostvarenih potencijala i utjehu traži u alkoholu.</s><s>Fulir je tajanstven, markantan gospodin i iskusan zavodnik.</s><s>Mina je sebična i koristoljubiva, a Perica je običan dječak koji svojim naivnim pogledom na svijet promatra i bilježi događaje oko sebe.</s><s>Majerova djela mogu se shvatiti kao osobno svjedočanstvo o vremenu, prostoru i „malim“, „običnim ljudima“ međuratnog razdoblja.</s><s>Obzirom da je novela kratko prozno djelo, autor se fokusira samo na jedan isječak iz života književnog lika.</s><s>Kako su iz novele izuzeti vanjski opisi likova postupak karakterizacije bio je indirektan, budući da su karakterne značajke bile sakrivene u kontekstu i nagovještajima autora.</s><s>Najveću pažnju posvetila sam unutrašnjoj karakterizaciji lika, njegovoj ličnosti, djelima, riječima, odnosima s drugima kao i unutarnjim osjećanjima i doživljajima.</s><s>Proučavala sam načine na koje nas je autor sa njima upoznavao, kroz posredovanje govora i dijalozima sa drugim likovima.</s>
<s>Kao što je Perica želio, njegov dnevnik se čita i poslije toliko godina.</s><s>Nadam se da je zadovoljan kako sam ga analizirala, a ja sam se svakako nasmijala i uživa la u njegovim naivnim i iskrenim zapažanjima.</s><s>Kroz svoj život i djela Majer je išao svojim putem, ne podliježući ni domaćim ni stranim utjecajima, dosljedan svojoj skromnoj filantropskoj prirodi, a ovaj rad završila bih citatom Nikole Milićevića koji prekrasno opisuje Majerovu ostavštinu: „Njegov svijet nije opsegom velik, ali djeluje kao bogata riznica predmeta, figura i živih bića.</s><s>Tu ćemo naći sve što zaželimo, doduše ne sasvim skladno poredano, ali šaroliko, živahno i zanimljivo.“ (Milićević 1959: 11).</s><s>10 SKLEP</s>
<s>V magistrskem delu sem raziskovala postopke karakterizacije literarnih oseb v noveli Dnevnik malog Perice, ki jo je leta 1935 napisal hrvaški pisatelj Vjekoslav Majer.</s><s>Magistrsko delo je sestavljeno iz teoretičnega dela in analize literarnih oseb.</s><s>V teoretičnem delu sem predstavila avtorja, vplive njegovega zasebnega življenja na njegovo literarno delo, značilnosti novele kot literarne vrste v obdobju med dvema svetovnima vojnama in dejavnike, ki so vplivali na njen razvoj skozi zgodovinska obdobja, značilnosti Majerjeve proze in samo novelo – njeno vsebino, čas in prostor dogajanja, infantilnega pripovedovalca kot glavne posebnosti te novele, jezik, uporabljen v noveli, in značilnosti dnevnika kot literarne zvrsti.</s><s>Zatem sem predstavila teoretični okvir karakterizacije, ki je sestavljena iz več elementov imenovanja,</s>
<s>Karakterizacija je lahko posredna ali neposredna.</s><s>Literarne osebe lahko karakterizira avtor sam, lahko jih karakterizirajo druge literarne osebe ali literarna oseba sama.</s><s>Literarne osebe so razdeljene tudi na ploščate in zaokrožene.</s><s>Ploščate literarne osebe so preprostejše in bolj predvidljive, zaokrožene pa bolj zapletene in nepredvidljive.</s><s>V analizi sem poskušala prikazati načine, s katerimi je avtor karakteriziral svoje literarne osebe, skozi njihove dialoge, vedenje, misli in občutke.</s><s>Majer jeve literarne osebe v noveli Dnevnik malog Perice so označene z imeni in motiviranimi dejanji in spadajo v skupino ploščatih literarnih oseb.</s><s>Ana je mlada gospodinja, žena in mati, ki je postala ujetnica malomeščanskega družinskega življenja in sanjari o romantičnih dogodkih, Franjo je referent, ki se smili samemu sebi zaradi svojih nerealiziranih potencialov in išče uteho v alkoholu.</s><s>Fulir je skrivnosten, markanten gospod in izkušen zapeljivec.</s><s>Mina je sebična in koristoljubna, Perica pa je navaden deček, ki s svojim naivnim pogledom na svet opazuje in beleži dogajanje okoli sebe.</s><s>Majerjeva dela lahko razumemo kot osebno pričevanje o času, prostoru in „majhnih“, „navadnih“ ljudeh medvojnega obdobja.</s><s>Glede na to, da je novela kratko prozno delo, se avtor osredotoča le na eno obdobje iz življenja literarne osebe.</s><s>Ker so v noveli bili izvzeti fizični opisi literarnih oseb, je bil proces karakterizacije posreden, saj so bile karakterne lastnosti skrite v kontekstu in namigih, ki nam jih je dal avtor.</s><s>Največ pozornosti sem namenila notranji karakterizaciji literarnih oseb, njihovi osebnosti, dejanjem, besedam, odnosom z drugimi literarnimi osebami, pa tudi notranjim občutkom in doživljanjem.</s><s>Preučevala sem načine, s katerimi nas je avtor z njimi spoznaval s posredovanjem govora in dialogov z drugimi liki.</s><s>Kot je želel Perica, se njegov dnevnik bere tudi po več letih.</s><s>Upam, da je zadovoljen s tem, kako sem ga analizirala, vsekakor pa sem se nasmejala in uživala v njegovih naivnih in iskrenih opažanjih.</s>
<s>Ves čas svojega življenja in dela je Majer šel po svoji poti, ne glede na domače in tuje vplive, skladno s svojo skromno človekoljubnostjo in to delo bi zaključila s citatom Nikole Milićevića, ki lepo opisuje Majerjevo zapuščino: „Njegov svet ni velik po obsegu, vendar deluje kot bogata zakladnica predmetov, figur in živih bitij.</s><s>Tu bomo našli vse, kar si želimo, čeprav ne čisto skladno urejeno, a pisano, živahno in zanimivo.“ (Milićević 1959: 11).</s><s>11 IZVORI I LITERATURA</s>